Vznik a vývoj.

Na konci 70. let začal americké ministerstvo obrany znepokojovat fakt, že u potenciálních protivníků USA došlo k výraznému zlepšení systémů protivzdušné obrany. Hrozilo, že konvenční strategické bombardéry, jakými byly B-52 Stratofortress nebo v té době vyvíjený B-1 Lancer, se brzy stanou zastaralými. Proto se americká vláda rozhodla pro zahájení vývoje technologicky pokročilého bombardéru, který by byl schopen doletět na velké vzdálenosti, nepozorovaně proniknout nepřátelskou protivzdušnou obranou a shodit munici na cíl. V září 1980 stanovilo americké letectvo požadavky na tento nový bombardér, který byl v USA známý jako "Advanced Technology Bomber (ATB)". Do soutěže na vývoj nového letadla se přihlásily dva týmy, každý ze dvou společností. První dvojici tvořily firmy Northrop a Boeing, druhý tým se skládal z firem Lockheed a Raytheon. Vítězem soutěže se stal v říjnu 1981 návrh letadla od týmu Northrop/Boeing. Následně byla uzavřena smlouva na dodávku dvou testovacích konstrukcí draku letadla, jednoho létajícího prototypu a pět předsériových letadel. V 80. letech představovaly náklady vývoj B-2 23 miliard dolarů.  Původní plán počítal vedle pěti předsériových letadel s výrobou dodatečných 127 bombardérů. S rozpadem Sovětského svazu a pozdějšími škrty ve výdajích na obranu došlo ke zredukování původně plánovaného počtu strojů B-2 na 75 kusů. Později se toto množství snížilo jen na 20 letadel, které doplnil jeden prototyp, nazvaný "Spirit of America". Celková produkce bombardérů B-2 "Spirit" tak dosáhla 21 strojů.  Během celého programu společnost Northrop Grumman úzce spolupracovala s americkým letectvem, což se sice pozitivním způsobem odrazilo na konečném výsledku, ale na druhou stranu to však vývoj letadla mírně zpomalilo. V polovině 80. let totiž USAF upravilo zadání, které původně požadovalo bombardér přizpůsobený k letu ve vysokých letových hladinách. Nový požadavek na letadlo, které by bylo schopné i letu nízko nad terénem způsobil navýšení nákladů a zpoždění celého projektu o dva roky. První veřejné představení bombardéru B-2 se uskutečnilo v roce 1988 a v červenci 1989 se vznesl do vzduchu "Spirit of America" jako první z bombardérů B-2. Počátečních operačních schopností dosáhla letka B-2 v dubnu 1997.  I když vývoj B-2 patřil k mimořádně utajovaným vojenským projektům, i přesto byly zaznamenány dva incidenty týkající se úniku informací. V prosinci 1984 byl zatčen zaměstnanec firmy Northrop Thomas Cavanagh při pokusu o prodej tajných materiálů o projektu B-2. Dokumenty zřejmě pašoval z továrny Pico Rivera, kde se stealth bombardéry vyráběly a snažil se je prodat sovětské tajné službě za 25 000 amerických dolarů. 42letý zaměstnanec Northrop se zkontaktoval sovětskými diplomaty netuše, že jeho telefonát je odposloucháván federálními agenty. Ti ho následně vylákali na setkání a zatkli. I když nakonec k žádnému úniku informací nedošlo, Thomas Cavanagh byl za tento pokus odsouzen na doživotí. V roce 2011 byl na 32 let odsouzen Noshiro Gowadia, který pracoval na vývoji pohonného systému pro B-2. Důvodem bylo, že za úplatek 110 000 amerických dolarů vyzradil utajované technologie čínské vládě, která je potřebovala pro vývoj řízené střely se sníženým tepelným vyzařováním.

Konstrukce.

Typ konstrukce, která byla použita u bombardéru B-2, se označuje jako létající křídlo, protože při ní zcela chybí trup a svislé ocasní plochy. Při tvorbě návrhu nového bombardéru firma Northrop propracovala projekty letadel XB-35 a YB-49 z konce 40. let, které se nikdy nedočkaly sériové výroby.Zajímavostí je, že rozpětí křídel B-2 je 52,4 m, což je identický rozměr, jaký měl i jeho o 40 let starší předchůdce YB-49. Podél celé odtokové hrany křídla, kromě výfukového prostoru bezprostředně za motory, se nachází devět velkých ovládacích ploch. Vnější pár pohyblivých ploch plní funkci brzdových kormidel. Každá z těchto ploch se skládá ze dvou částí, které se mohou pohybovat směrem nahoru nebo dolů. Mohou pracovat symetricky jako aerodynamické brzdy nebo asymetricky jako kormidla. Pohybující se brzdová kormidla však zvyšují radarový odraz letadla, proto v době, kdy B-2 vstupuje do bojové zóny musí být zamčené. Předpokládá se, že v takové situaci letadlo zatáčí pomocí rozdílného tahu motorů. Dalších šest ovládacích ploch se používá hlavně jako výškovky, avšak nejvzdálenější pár může při nízkých rychlostech plnit i funkci křidélek. V prostoru mezi výstupními tryskami se nachází poslední ovládací plocha, která eliminuje podélné kývání, způsobené vertikálními nárazy vzduchu v nízkých výškách.  Společnost Boeing se jako druhý člen týmu podílela na dodání vnějších křídel, zadní centrální části, palivového systému, zbraňového systému a podvozku. Northrop byl zodpovědný za přední centrální část letadla, kokpit, náběžné a odtokové hrany, ovládací plochy, jakož i finální montáž a celkovou koordinaci projektu. Z povrchu letadla bylo odstraněno množství hran, běžně se nacházejících na konvenčních letadlech, čímž se výrazně zredukoval odraz radarových vln. Některé plochy jsou potaženy materiálem, absorbujícím radarové vlny (RAM). Hlavní podvozek je čtyřkolový, umístěný je hned vedle motorů a zatahuje se směrem dopředu. Přední dvoukolový podvozek se zatahuje směrem dozadu.  Ve srovnání s předcházejícími americkými bombardéry došlo u B-2 k výraznému snížení posádky. Zatímco posádka B-52H Stratofortress skládá z 5 členů a posádka B-1B Lancer ze čtyř členů, letadlo B-2 má pouze dva piloty. Ti sedí v kabině vedle sebe, přičemž nalevo je místo hlavního pilota a napravo sedadlo velitele mise. Velitel mise je primárně odpovědný za navigaci a za plnění úkolů v roli operátora zbraňových systémů, ale tyto funkce může v případě potřeby provádět i pilot. Každý člen posádky má k dispozici čtyři barevné CRT monitory.  B-2 je vybaven rádilokátorom AN/APQ-181 od společnosti Hughes Aircraft (v současnosti Raytheon). Navigaci letadla zajišťují dva systémy, které mohou pracovat samostatně, ale vyšší přesnosti se dosahuje při použití obou systémů současně. Jedním z nich je inerciální systém Kearfott a druhým astronomicko-inerciální systém Northrop NAS-26. NAS-26 byl původně vyvinut pro řízené střely dlouhého doletu Snark. Určování aktuální polohy letadla probíhá na základě předem vybraných hvězd a funguje i přes zamračenou denní oblohu. Klíčovým prvkem tohoto systému je stabilizovaný elektrooptický teleskop, který je umístěn nalevo od kabiny posádky.  Letadlo je poháněno čtyřmi dvouproudovými motory General Electric F118-GE-100, z nichž každý má tah 77 kN. F118-GE-100 byl vyvinut z motoru F101-X, použitém v stíhacích letadlech F-14. Maximální rychlost B-2 je 915 km/h a maximální dostup představuje 15 200 m. Bombardér doletí bez tankování 11 100 km, přičemž s jedním tankováním ve vzduchu dokáže prodloužit tuto vzdálenost na 18 500 km. B-2 může dostávat palivo během letu pomocí nástavce, který se nachází za kokpitem. Nasávací otvory pohonné soustavy jsou esovitého tvaru, aby ukryly kompresor motoru před radiolokátorem nepřítele. Jejich okraje jsou zoubkované, aby se rozptýlily vlny nepřátelských radarů a nedošlo k jejich návratu zpět ke zdroji. Výfukové plyny z motoru jsou ochlazovány, aby se snížila tepelná stopa letadla a minimalizovala možnost odhalit a sledovat bombardér nepřátelskými infračervenými detekčními systémy.  Výzbroj je ukryta ve dvou pumovnicích, z nichž každá pojme 9 tun pum nebo řízených střel. B-2 může nést širokou škálu konvenční munice, ale i jaderné bomby typu B61 a B83 v počtu 16 kusů. Z konvenčních neřízených pum jsou to Mk 82 o hmotnosti 227 kg a Mk 84 o hmotnosti 907 kg. Jejich řízeným ekvivalentem, který byl do B-2 integrovaný, jsou pumy GBU-38 a GBU-31, vybavené systémem inerciálního a satelitního navádění. Plně naložený bombardér unese až 80 kusů Mk 82/GBU-38 nebo 16 pum Mk 84/GBU-31. Aby se při útoku na nepřátelské cíle zvýšily šance B-2 na přežití, dostaly bombardéry do výzbroje i pumy AGM-154 JSOW. Ty při vhození ve vysoké letové hladině dokáží klouzavým letem překonat vzdálenost až 130 km. Přesně zasáhnout cíl jim umožňuje GPS navigace v kombinaci s infračerveným naváděním v závěrečné fázi letu. K ještě větší minimalizaci ztrát v případě možného konfliktu přispívá integrace řízené střely AGM-158 JASSM. Ta umožňuje bombardéru zaútočit na dobře chráněné cíle ze vzdálenosti 370 km, aniž by se vystavil většímu riziku.

Operační nasazení.

Bombardéry B-2 byly poprvé bojově nasazeny války v Kosovu v rámci operace Spojenecká síla ("Operation Allied Force", operace NATO) dne 24. března 1999. Při prvním náletu vzlétly dva B-2 ze základny Whiteman, přeletěly do Evropy a shodily 32 pum na několik cílů v Srbsku. Po ukončení bojové fáze mise a po 31hodinovém letu se vrátily zpět na domovskou základnu v Missouri. Kromě prvního nasazení letounů B-2 měly bojovou premiéru i satelitem naváděné pumy JDAM.  Přestože se bombardéry B-2 zúčastnily pouze 1% bojových misí, byly odpovědné za zničení 33% všech srbských cílů. Šest letadel B-2, které byly nasazeny v operaci "Spojenecká síla", zrealizovalo celkem 45 náletů a shodilo 656 pum JDAM.  7. října 2001 během operace Trvalá svoboda (Operation Enduring Freedom) byl bombardér B-2 prvním, který vletěl do afghánského vzdušného prostoru a bombardoval cíle teroristů hluboko ve vnitrozemí. Během této mise absolvovali piloti B-2 časově nejnáročnější bojovou operaci v historii, kdy jejich let trval celkem 44 hodin.  V březnu 2003 zahájily B-2 tzv. operaci Irácká svoboda (Operation Iraqi Freedom), během níž šest těchto bombardérů zničilo celkem 92 cílů. Jedním z těchto cílů byl i bunkr v Bagdádu, o kterém se americké velení domnívalo, že slouží jako úkryt Saddáma Husajna.  Bombardéry B-2 vzlétaly poprvé ne z území USA, ale ze základny Diego García v Indickém oceánu a z neznámé základny v Anglii. Během celé operace uskutečnily letadla B-2 49 bojových misí, během nichž shodily více než 680 000 kg munice.  20. března 2011 vzlétly tři bombardéry B-2 ze základny Whiteman v Missouri. V rámci operace "Úsvit Odysei" (Operation Odyssey Dawn) shodily 40 pum na letiště v Libyi s cílem zničit vzdušné síly Muammara Kaddáfího.  18. ledna 2017 uskutečnilo americké letectvo ve spolupráci s libyjskou vládou národní jednoty nálety na militanty z teroristické skupiny Islámský stát v Libyi. Cílem bombardování se staly dva odlehlé tábory přibližně 45 kilometrů jihozápadně od města Syrta. Útok provedla dvojice bombardérů B-2, která vzlétla ze své domovské základny Whiteman v Missouri. Celá mise včetně návratu zpět na základnu trvala 34 hodin. Zúčastnilo se jí i 15 tankovacích letadel KC-135 a KC-10. Bombardéry při ní svrhly 108 pum GBU-38 o hmotnosti 227 kg. Po úvodním náletu strategických bombardérů zaútočily na tyto cíle ještě bezpilotní letouny MQ-9 Reaper střelami AGM-114 Hellfire. Odhaduje se, že o život přišlo asi 80 bojovníků Islámského státu. Vzhledem k tomu, že letová hodina bombardérů B-2 stojí 130 000 USD, byla celá tato operace mimořádně drahá. Po započítání provozních nákladů a ceny svržené munice lze konstatovat, že celkové náklady na misi překročily výši 11,5 mil. USD.

Nehody.

23. února 2008 havaroval bombardér B-2 Spirit of Kansas při vzletu ze základny Andersen na ostrově Guam. Příčinou havárie byla zjištěná vlhkost ve třech senzorech v důsledku čehož dostával systém řízení letu nesprávné informace o rychlosti letu a úhlu náběhu. To způsobilo, že letadlo při vzletu začalo prudce stoupat a zároveň se naklánět doleva. Z toho důvodu se levé křídlo dostalo do styku se zemí a následně stroj havaroval. Oba piloti se stihli katapultovat a nehodu se jim podařilo přežít.

Seznam bombardérů B-2.

pozn.: AV-12 "Spirit of Kansas" se zřítil 23.2.2008 krátce po vzletu z Andersen AFB na ostrově Guam.  Pozdější avionika a výstroj umožnila používat JSOW a GBU-28. Spirit může také nést střely AGM-158 JASSM.

Northrop Grumman B-2 Spirit je americký víceúčelový strategický bombardér, využívající technologii stealth, díky které může snadno pronikat i nad velmi dobře střežená území. Konstrukce je převážně z uhlíkových kompozitů a je velmi náročná na údržbu. Letoun se ale díky ní omezuje na minimum množství vyzářených či odražených zvukových, infračervených, optických i radarových signálů.  Spirit byl navržen jako budoucí náhrada za bombardéry B-1 Lancer. Během osmdesátých let stál jeho tajný vývoj 23 miliard dolarů. Poprvé byl představen veřejnosti 22. listopadu 1988 v kalifornském Palmdale. První prototyp B-2 vzlétl roku 1989 a v prosinci 1993 byl vyroben první sériový stroj. Původně bylo objednáno 135 ks, později byla objednávka snížena na 75 ks a nakonec bylo vyrobeno jen 21 ks. I díky tomu prudce rostla cena jednoho letounu, která dosahuje 1,157 mld USD (v cenové úrovni roku 1998). Spirit je tak považován za nejdražší letoun v historii. Operačně byl poprvé nasazen v roce 1999 v Kosovu, kdy stroje letěly ze středu USA bez mezipřistání, jen s několika tankováními za letu, k cíli i zpět. 23. února 2008 se zřítil, krátce po startu z Andersenovy letecké základny na Guamu, stroj "Spirit of Kansas".

The Northrop (later Northrop Grumman) B-2 Spirit, also known as the Stealth Bomber, is an American heavy strategic bomber, featuring low observable stealth technology designed for penetrating dense anti-aircraft defenses; it is a flying wing design with a crew of two. The bomber can deploy both conventional and thermonuclear weapons, such as up to eighty Mk 82 JDAM Global Positioning System-guided bombs, or sixteen B83 nuclear bombs. The B-2 is the only acknowledged aircraft that can carry large air-to-surface standoff weapons in a stealth configuration.  Development started under the "Advanced Technology Bomber" (ATB) project during the Carter administration; its expected performance was one of the President's reasons for the cancellation of the Mach 2 capable B-1A bomber. The ATB project continued during the Reagan administration, but worries about delays in its introduction led to the reinstatement of the B-1 program. Program costs rose throughout development. Designed and manufactured by Northrop, later Northrop Grumman, the cost of each aircraft averaged US$737 million (in 1997 dollars). Total procurement costs averaged $929 million per aircraft, which includes spare parts, equipment, retrofitting, and software support. The total program cost, which included development, engineering and testing, averaged $2.1 billion per aircraft in 1997.  Because of its considerable capital and operating costs, the project was controversial in the U.S. Congress. The winding-down of the Cold War in the latter portion of the 1980s dramatically reduced the need for the aircraft, which was designed with the intention of penetrating Soviet airspace and attacking high-value targets. During the late 1980s and 1990s, Congress slashed plans to purchase 132 bombers to 21. In 2008, a B-2 was destroyed in a crash shortly after takeoff, though the crew ejected safely. Twenty B-2s are in service with the United States Air Force, which plans to operate them until 2032.  The B-2 is capable of all-altitude attack missions up to , with a range of more than on internal fuel and over with one midair refueling. It entered service in 1997 as the second aircraft designed to have advanced stealth technology after the Lockheed F-117 Nighthawk attack aircraft. Though designed originally as primarily a nuclear bomber, the B-2 was first used in combat dropping conventional, non-nuclear ordnance in the Kosovo War in 1999. It later served in Iraq, Afghanistan, and Libya.


Definice.

Předpokládejme, že množina formula_1 je uspořádána relací formula_2. O podmnožině formula_3 řekneme, že se jedná o protiřetězec, pokud jsou každé dva různé prvky formula_4 neporovnatelné pomocí formula_2, tj. formula_6

Příklady.

Protiřetězce v lineárním uspořádání.

V lineárně uspořádané množině nemá pojem protiřetězec příliš dobrý smysl – každé dva prvky jsou porovnatelné a neexistují jiné než (nepříliš zajímavé) jednoprvkové protiřetězce. To se týká například běžného uspořádání reálných čísel nebo přirozených čísel podle velikosti.

Protiřetězce v množině komplexních čísel.

Uvažujme ostré uspořádání formula_2 množiny komplexních čísel podle vzdálenosti od nuly (tj. podle absolutní hodnoty). Kdo by měl problém s pojmem komplexního čísla, může si představit geometrickou rovinu a vzdálenost bodů (uspořádaných dvojic) od počátku souřadnic (tj. od bodu [0,0]): formula_8  Položme si otázku, jaké největší protiřetězce zde existují. Každé dva body, které mají stejnou vzdálenost od nuly (leží na stejné kružnici se středem v nule) jsou neporovnatelné a mohou tedy spolu náležet do protiřetězce. Jakmile ale nějaké dva body leží na dvou různých kružnicích se středem v 0, mají různou absolutní hodnotu a jsou porovnatelné – nemohou být spolu v jednom protiřetězci.  Největší možné protiřetězce při tomto uspořádání komplexních čísel jsou tedy soustředné kružnice se středem v bodě 0.

Protiřetězce vzhledem k dělitelnosti.

Uvažujme o množině všech kladných přirozených čísel, s uspořádáním podle dělitelnosti (tj. formula_9, pokud formula_10 dělí formula_11).  Při tomto uspořádání existují v množině přirozených čísel libovolně velké (co do počtu prvků) protiřetězce. Příkladem nekonečného protiřetězce je množina všech prvočísel. Tento protiřetězec je přitom největší možný – jakékoliv kladné přirozené číslo je porovnatelné s nějakým prvočíslem, takže ho nelze k tomuto protiřetězci přidat, aniž by přestal být protiřetězcem.  Existuje zde ale i jeden největší možný protiřetězec, který je pouze jednoprvkový – je to množina formula_12. Důvod je ten, že číslo 1 je porovnatelné s každým přirozeným číslem (dělí každé přirozené číslo).

Protiřetězec (někdy také označovaný jako antiřetězec) je matematický termín z oboru algebry a teorie uspořádání, který se používá pro označení množin vzájemně neporovnatelných prvků.

In mathematics, in the area of order theory, an antichain is a subset of a partially ordered set such that any two distinct elements in the subset are incomparable.  The size of the largest antichain in a partially ordered set is known as its width. By Dilworth's theorem, this also equals the minimum number of chains (totally ordered subsets) into which the set can be partitioned. Dually, the height of the partially ordered set (the length of its longest chain) equals by Mirsky's theorem the minimum number of antichains into which the set can be partitioned.  The family of all antichains in a finite partially ordered set can be given join and meet operations, making them into a distributive lattice. For the partially ordered system of all subsets of a finite set, ordered by set inclusion, the antichains are called Sperner families and their lattice is a free distributive lattice, with a Dedekind number of elements. More generally, counting the number of antichains of a finite partially ordered set is #P-complete.


Fyzikálně chemické vlastnosti.

Chemicky čistý TATB tvoří světle žluté krystaly o hustotě 1,93 g/cm a teplotě tání 350 °C.  Ve vodě je prakticky nerozpustný, špatně se rozpouští i ve většině běžných organických rozpouštědel, a proto ho prakticky nelze čistit rekrystalizací.  Chemicky čistá látka je za normální teploty zcela stabilní. Pozvolný tepelný rozklad začíná až při teplotách nad 300 °C a ke spontánnímu explozivnímu rozkladu dochází až při 384 °C (teplota vzbuchu).

Pyrotechnické vlastnosti a využití.

Jako výbušnina vykazuje tyto základní vlastnosti:  Energie výbuchu: 829 kcal/kg  Detonační rychlost: 7 350 – 7 970 m/s (závisí na hustotě látky)  Kyslíková bilance: - 55,81 %  Teplota vzbuchu: 384 °C  Citlivost k nárazu: 240 cm (5 kg) a 320 cm (2 kg)  TATB má vynikající pyrotechnické vlastnosti. Jeho detonační energie je sice o něco nižší než u klasických trhavin jako TNT, hexogen nebo pentrit, vyznačuje se však minimálně dvojnásobnou stabilitou k mechanickým podnětům. Jedním z uváděných důvodů této stability je značně vysoká hodnota záporné kyslíkové bilance ve srovnání s uvedenými trhavinami na bázi nitrosloučenin. Kromě toho je TATB značně stálý po stránce chemické, je odolný vůči zvýšené teplotě a výbušné slože připravené z TATB vykazují vysokou míru reprodukovatelnosti exploze.  Vzhledem k výše uvedené stabilitě nachází hlavní uplatnění především tam, kde je třeba zajistit maximální bezpečnost systému až do okamžiku vlastní exploze. Tento faktor je mimořádně důležitý při konstrukci atomové bomby a dalších jaderných zbraní. Protože vlastní roznětkou řetězové reakce je systém náloží klasické trhaviny, je nezbytné, aby použitá výbušnina byla mechanicky stabilní (aby se předešlo předčasné explozi při mechanickém podnětu např. nárazu při pádu nebo sestřelení nosiče jaderné zbraně). Zároveň musí všechny nálože explodovat v přesně určený okamžik, aby se jednotlivá podkritická množství jaderného materiálu setkala tak, jak bylo určeno teoretickými výpočty pro maximální energetický výtěžek výsledné řetězové reakce. Podle dostupných údajů je tedy velká část roznětek současně existujících jaderných zbraní tvořena právě náložemi z TATB.  Podobným případem je i konstrukce raketových zbraní pro ničení letících cílů, ať již jde o protiletecké rakety nebo obranné protiraketové systémy pro ničení balistických raket vybavených jadernými hlavicemi. Ve všech uvedených zbraňových systémech bývá základním materiálem výbušné nálože TATB.

Příprava.

Existuje několik syntetických postupů pro průmyslovou výrobu TATB, všechny jsou však poměrně nákladné a cena výstupního materiálu je tak značně vysoká.  Základním postupem je nitrace 1,3,5-trichlorbenzenu nitrační směsí kyseliny sírové a kyseliny dusičné (popř. roztoku alkalického dusičnanu) s vysokým přebytkem HSO za vzniku 1,3,5-trichlor-2,4,6-trinitrobenzenu. Ten pak následnou aminací plynným amoniakem poskytuje přímo TATB.  Jiný postup vychází z redukce trinitrotoluenu (TNT), CHNO vodíkem rozpuštěným v dioxanu za vzniku 4-amino-2,4-dinitrotoluenu. Nitrací této látky směsí HNO a HSO získáme pentanitroanilin, který reaguje v prostředí dichlormethanu s amoniakem za vzniku TATB.

TATB, systematický název 1,3,5-triamino-2,4,6-trinitrobenzen, CHNO je vysoce brizantní trhavina, s velmi nízkou citlivostí k mechanickým podnětům. Používá se především k vojenským účelům např. v jaderných zbraních a jako náplň raket země - vzduch. Širšímu uplatnění této trhaviny však brání především vysoké výrobní náklady na syntézu.

TATB, triaminotrinitrobenzene or 2,4,6-triamino-1,3,5- trinitrobenzene is an aromatic explosive, based on the basic six-carbon benzene ring structure with three nitro functional groups (NO) and three amine (NH) groups attached, alternating around the ring.  TATB is a powerful explosive (somewhat less powerful than RDX, but more than TNT), but it is extremely insensitive to shock, vibration, fire, or impact. Because it is so difficult to detonate by accident, even under severe conditions, it has become preferred for applications where extreme safety is required, such as the explosives used in nuclear weapons, where accidental detonation during an airplane crash or rocket misfiring would present extreme dangers. All British nuclear warheads, except those where weight is a factor, are believed to use TATB-based explosives for main explosive charges. According to David Albright, South Africa's nuclear weapons used TATB to increase their safety.  TATB is normally used as the explosive ingredient in plastic bonded explosive compositions, such as PBX-9502, LX-17-0, and PBX-9503 (with 15% HMX). These formulations are described as insensitive high explosives (IHEs) in nuclear weapons literature.  Though it could theoretically be mixed with other explosive compounds in castable mixtures or other use forms, the applications for such forms would be unclear since they would largely undo the insensitivity of pure TATB.  TATB's chemical structure is somewhat similar to the powerful experimental insensitive high explosive FOX-7.


Dělení střel a střeliva.

Z pohledu určení střely a požadavků na její účinek jsou vyvinuty různé konstrukce střel. Základní rozdělení střeliva lze je možné udělat podle oblasti použití.  Další možné dělení střeliva vycházející ze zákona o zbraních závisí na střele:  Do skupiny jednotných střel lze přiřadit další podskupiny  K hromadným střelám lze přiřadit i plynové střely pro expanzní zbraně. Střela je vytvořena například z krystalické chemikálie, která se při výstřelku mění na plyn emitovaný ve směru cíle.

Jednotné a hromadné střely podle zbraní.

U historických zbraní se používaly jednotné střely i do hladkých hlavní. V současnosti je jednotná střela používána obvykle do zbraní s drážkovaným vývrtem hlavně. Hromadná střela (tzv. brokové střelivo) do zbraní s hladkým vývrtem hlavně. Méně často se vyrábějí a používají i brokové náboje pro použití ve zbraních s drážkovaným vývrtem. Dále některé speciální vojenské náboje (střely pro strážní službu a střelivo duplex) používají střelu vyhovující definici hromadné střely. A pro brokovnice jsou vyráběny náboje s jednotnými střelami.

Ráž (Ráže) střel.

U jednotných střel je ráže smluvní číslo, které přibližně vyjadřuje průměr střely. Střely stejné ráže mohou být částí různých nábojů. Pojem ráže u nábojů a zbraní má širší význam a může kromě průměru zahrnovat i jiné údaje popisující další vlastnosti střeliva nebo zbraně.

Střely pro palné hlavňové zbraně s drážkovým vývrtem.

Zavedení drážkovaných hlavní a bezdýmných prachů znamenaly významný pokrok. Tím došlo k nárůstu rychlosti střel.

Vývoj tvaru střel.

Střela, zastaralý název kulka, odkazoval na její původně většinou kulový tvar. Tvar koule bývá dnes naprosto výjimečný i když je možné se s ním setkat např. u vzduchovek). Střely získávaly postupně podlouhlý tvar. Výhoda tohoto tvaru jsou lepší aerodynamické a balistické vlastnosti. Nejčastějšími tvary střel jsou protáhlé válce s tupou, půlkulovitou, kuželovitou nebo ogivální špičkou. Růst rychlosti střel a požadavek na velký dostřel (a tedy menší aerodynamický odpor) vedl k zašpičatění střel v přední části a také přidání aerodynamického kužele v zadní části. Střela s aerodynamickou úpravou na obou stranách se nazývá biogivální. Tvary střel se liší podle účelu a toho, v jaké zbrani se používají. U zbraní určených pro střelbu na kratší vzdálenosti není třeba dbát tolik na nízký odpor vzduchu jako je tomu u zbraní pro střelbu na dlouhé vzdálenosti.

Střely do předovek.

Zavedení drážek do vývrtu hlavně bylo velkým pokrokem a zvýšilo výrazně přesnost střelby. Drážkování bylo známé a používané už v době kdy převládaly předovky. Tím vznikly specifické požadavky na střely. Střela musela být těsná tak, aby se zařízla do drážek vývrtu a zároveň bylo nutné nabít střelu skze celou délku hlavně. Takto vzniklý problém se řešil několika způsoby. Jedním ze způsobů bylo deformování střely pomocí nabijáku. Za tímto účelem byl u některých konstrukcí ve dnu nábojové komory umístěn trn, který pomohl střelu roztahovat. Dále vznikly střely s předem vyrobenými výstupky, které zapadaly do drážek hlavně. Tyto střely bylo nutno už při nabíjení nasunout připravenými výstupky do stážek hlavně. Podobným, ale mírně změněným principem principem byla změna příčného průžezu střely tak aby nebyl kruhový. Tento profil byl následně stočen do sřroubovice. Vývrt hlavně měl v průřezu profil střely opět po délce hlavně spirálovitě zatočený do šroubovice. Tento profil dodal střele rotaci podobně jako drážky. Známou konstrukcí na tomto principu byla například puška Whitworth, u které měla střela průžez šestihranu. Posledním používaným způsobem bylo utěsnění střely ke kterému došlo automaticky v důsledku působení tlaku výstřelových plynů. JEdnou z konstrukcí byly kompresní střely, které byly při výstřelu podélně stlačeny a tak se rozšířily. Dalším řešením byl princip střel minié. Tyto střely měly ve svém dnu kuželovitý otvor s klínem, případně u dále modifikovaných střel i bez klínu, který způsobil rozšíření a utěsnění střely.

Vývoj materiálů střel.

Zprvu kamenné, později litinové koule pro kanóny. Pro ruční zbraně olověné. Střely vyráběné z olova zanáší vnitřní povrch hlavní. Olovo začalo být legováno tvrdšími kovy – např. zinkem a antimonem. Došlo i ke konstrukční úpravě střel. Střela má vnější část (tzv. plášť) a jádro. Tyto dvě části střely jsou vyráběny z různých materiálů. Pro povrch střely (plášť) se začala používat měď, dále slitina zvaná tombak (90 % Cu a 10 % Zn) a mědinikl (80 % Cu a 20 % Ni) . Následně s rozvojem technologií byla na pláště střel používána i ocel. Ocelové pláště střel se někdy povrchově upravují niklováním. Také se používá ocel plátovaná tombakem nebo mědiniklem. Pro vnitřní jádro střel se obvykle používá olovo. Olovo bývá legované antimonem (Sb).

Konstrukce střel.

Zavedením zbraní nabíjených zezadu zmizel požadavek na protažení střel vývrtem a její následné utěsnění. Pro konstrukci jsou tedy důležité následující požadavky. Střela musí odolat dějům vnitřní balistiky při výstřelu. Dále musí mít střela příznivé balitické vlastnosti z pohledu jejího letu ve vnějším prostředí. To znamená, že musí zachovávat přesnost a zároveň ztrácet při letu minimum energie. A konečně střela musí mít v cíli požadavaný účinek.  Uvedené požadavky vedly ke konstrulci velkého počtu různých střel a vývoj nových střel stále pokračuje. Příklady běžně používaných typů střelː

Střely pro vojenské náboje.

Některé z uvedených střel se používaly jen v určitém období a dnes se již nevyrábí. Některé tyto střely jsou v rozporu s mezinárodními smlouvami o střelivu používaném ve válečném konfliktu a proto jejich použití bylo omezeno na mírové období (například střely pro strážní službu) nebo byla jejich výroba ukončena.

Střely pro palné hlavňové zbraně s hladkým vývrtem (brokové náboje).

Hromadná střela.

Pro brokovnice a brokové náboje je hromadná střela typická. Střela je tvořena broky stejného průměru. Velikost broků v náboji deklarovaná výrobcem může být orientační. Například v brokovém náboji s deklarovanou velikostí broků 3,5 mm se vyskytují často broky od velikosti 3,25 do 3,75 mm. . Broky bývají v náboji uloženy v plastovém kontejneru. Broky jsou obvykle olověné a mají kulový tvar. Používají se i broky které nemají kulový tvar. Stejně tak se používají i broky z jiných materiálů než je olovo. Zákon o myslivosti č. 449/2001 Sb., v platném znění, s účinností od 31. prosince 2010 zakazuje používat olověné brokové náboje k lovu vodního ptactva na mokřadech.  Broky které nejsou z olova se prodávají pod názvem ocelové broky. Jde o určitou nepřesnost, protože materiálem pro výrobu těchto broků je železo s tvrdostí na povrchu maximálně 110 HV1 a v jádře 100 HV1.  Broky se používají ve velké škále rozměrů od cca 2,4 mm až cca 9 mm. Počet broků v jednom náboji se podle jejich velikosti velmi liší. Například náboj 12 × 70 obsahuje cca 8 kusů broků velikosti 9,1 mm anebo cca 370 kusů broků 2,5 mm.

Výroba olověných broků.

Olověné broky, se vyráběly litím roztaveného olova přes síto z vysoko umístěné pozice – licí věže. Pádem z výšky se kapky roztaveného olova při průchodu vzduchem vytvarovaly do koule. Poté dopadaly do vody, kde ztuhly při zachování kulového tvaru. Pro zvýšení povrchového napětí se do roztaveného kovu přidává arzen (jinak by takto vyráběné broky neměly kulovitý, ale kapkovitý tvar).

Jednotná střela.

Konstrukce jednotné střely brokovnice je upravena v souvislosti s tím, že bude používána v hladké hlavni. Podle způsobu stabilizace je lze dělit na:

Značení střel.

Mezi nejčastěji používané typy (zejména díky ceně a legislativě) na českém trhu pro krátké palné zbraně patří střely:  Zkratky různých používaných střel a stručné popisy (vedle standardně používaných obecně platných zkratek jsou v přehledu zahrnuty i zkratky konkrétních druhů střeliva některých výrobců):  Dále existuje velké množství různých patentovaných střel s důmyslnými konstrukcemi, které mají zlepšit všechny jejich vlastnosti. Jejich ceny jsou ve většině případů mnohem vyšší než u nejběžněji používaných střel.

Střely pro lafetované zbraně.

Dělostřelecké projektily jsou plněny trhavinou, vybuchují ve vzduchu nebo po dopadu. Mohou být plněny radioaktivním materiálem, nebo i chemikáliemi.

Rychlost projektilů některých ráží zbraní po výstřelu.

Níže uvedená tabulka je pouze orientační. Počáteční rychlost střely je přímo závislá na více faktorech. Hlavními jsou váha střely, množství a druh výmetné slože (prachu) a délka hlavně. Vlivů na počáteční rychlost je více, ale pro praxi jsou zanedbatelné. Pro náboj 6,5 × 65 RWS se uvádí 1 000 m/s, 5,6 Ultra Rapid 1 030 m/s, 9 mm Luger subsonic 290 m/s atd.

Odkazy.

Reference.

Část seznamu zkratek označení byla převzata z článku „Bullet“ na anglické wikipedii.

Projektil neboli střela je předmět vystřelený ze střelné zbraně určený k zasažení cíle nebo vyvolání jiného efektu.  Dříve byla střela samostatný prvek který spolu s ucpávkou utěsňoval prachovou náplň v hlavni. U moderních palných zbraní je střela částí náboje. Je zasazena do hrdla nábojnice a působí jako zátka při hoření střelného prachu.

A projectile is any object thrown by the exertion of a force. It can also be defined as an object launched into the space and allowed to move free under the influence of gravity and air resistance.Although any object in motion through space (for example a thrown baseball, kicked football, fired bullet, thrown arrow, stone released from catapult) may be called projectiles, they are commonly found in warfare and sports. Mathematical equations of motion are used to analyze projectile trajectories.


Představy o Erótovi.

Staří Řekové uznávali dvě koncepce pojmu Erós; v první, podle orfického mýtu o stvoření světa, je primárním božstvem, které nejen ztělesňuje sílu erotické lásky, ale také naléhavý přírodní pud, první záblesk světla zodpovědný za počátek a pořádek všech věcí v kosmu. V Hesiodově spisu "Theogonia", nejslavnějším řeckém mýtu o stvoření, Erós se objevil z prvotního Chaosu společně s Gaiou, zemí a Tartarem, podsvětím; podle Aristofanovy hry "Ptáci" se vylíhl ze stříbrného vejce, sneseného bohyní Noci, které se dvořil Vítr. V Eleusinských mystériích byl uctíván jako "Protogonus", "prvorozený".  Střídavě, v pozdějším starověku byl Erós uváděn jako syn Afrodíté a buď Area, Herma nebo Héfaista, nebo že jeho rodiči byli Porus a Penia, nebo jindy Iris a Zefyros; tento Erós doprovázel Afrodítu, spojující prvotní sílu lásky a přinášející ji smrtelníkům.  Erós přináší radost i žal, vládne nad vším a všude: vznáší se na zlatých křídlech ozbrojen lukem a šípy. Koho zasáhne svou střelou, ten podlehne lásce. Erós je roztomilý i ukrutný, veselý i potměšilý, lidé po něm touží, opěvují ho i proklínají.  Zeus dobře věděl, že Erós přinese na svět i strádání a věděl i to, že ani on sám jeho střelám neodolá. Chtěl ho hned po narození zahubit, avšak Afrodíté syna ukryla v hlubokém lese a svěřila ho na vychování divokým lvicím.  Když vyrostl, vrátil se ke své matce na Olymp a všichni bohové ho pro jeho krásu a půvab přivítali. Stal se Afrodítiným pomocníkem a měl stále tolik práce, že si přibral za pomocníky Erótky čili Amorky. Prý byli jeho bratry, mezi nimi také Anterós („Protiláska“); zmínky o něm se vyskytují až v poměrně pozdních bájích.  V umění byl Erós obvykle zobrazovaný jako nahý okřídlený chlapec nebo jako dítě (ačkoli tato představa je svázána více s Amorem z římského náboženství, u Řeků byl spíše mladíkem) se svým lukem a šípy v ruce. Používal dva druhy šípů: jeden zlatý s křidélky z holubích per, který způsoboval okamžitou lásku; jiný s křidélky ze sovích per, který vyvolával lhostejnost. Básnířka Sapfó ho popsala jako „sladkobolný“ a „krutý“ ke svým obětem; byl také nesvědomitý, rozpustilý a charismatický. V orfickém mýtu o stvoření světa ho nazývali také Fanes. Erós-Fanes tu byl popsán jako hermafrodit, který stvořil zemi, oblohu, slunce a zemi. Měl údajně čtyři hlavy a řval někdy jako lev, bučel jako býk, syčel jako had nebo bečel jako beran. Občas byl také zobrazován jako slepec nebo se zavázanýma očima.  V raném Řecku nebylo uctívání Eróta obvyklé, ale postupem doby se stalo rozšířeným. Byl náruživě uctíván v kultu úrodnosti v Thespiaei a hrál také důležitou roli při Eleusinských mystériích. V Athénách sdílel velmi oblíbený kult společně s Afrodítou a každý čtvrtý den v měsíci byl zasvěcen právě jemu. V některých částech starověkého Řecka byl uctíván jako bůh pederastie (např. na Krétě, v Thébách a ve Spartě), jinde byl jeho kult bisexuální (např. v Tróji a Lakónii).  V moderní době je Erós oslavován na Erótův den, svátek oslavy lásky a sexuality, který připadá na 22. ledna, kdy je planetka Eros nejblíže Zemi.

Mýty spojené s Erótem.

Sám Erós je proti lásce také bezmocný (pokud mu nepomohl Anterós). Mýty uvádějí několik jeho milostných historek.  Jedním ze známých mýtů je příběh Eróta a Apollóna, který si z Eróta tropil posměšky ohledně jeho střelby ze zlatého luku. Erót za to způsobil svou střelou, že se Apollón zamiloval do nymfy Dafné, dcery Ládóna, která však Apollónem opovrhovala. I to měl na svědomí Erót, který ji zasáhl pro změnu šípem, který lásku zabíjel. Dafné v hrůze před Apollónem, který byl přitom nejkrásnějším z bohů, požádala svého otce o změnu podoby a ten jí vyhověl. Změnil Dafné ve vavřínový strom, jehož listy si pak Apollón zdobil hlavu na paměť své první lásky.  Příběh Eróta a Psyché má dlouholetou tradici jako lidový příběh starověkého řecko-římského světa dávno předtím, než byl publikován; prvním byl Apuleius ve své novele Zlatý osel. Novela je sama napsána v římském pikareskním stylu, i když Psyché a Afrodité si udržují řecké znaky. Je to pouze Erós, jehož role pocházela z jeho úlohy v římském panteonu.  Tento příběh je pouze odbočkou a strukturální paralelou k hlavní dějové linii Apuleiovy novely a je vypravován pro obveselení nějakou stařenou dívce zajaté lupiči. Vypravuje se v něm o lásce plné protivenství mezi Erótem a Psyché, jejíž jméno je obtížně přeložitelné, snad může být míněna „duše“, „mysl“, nebo spíše oboje. Psyché byla natolik krásná, že její krása pobouřila i bohyni krásy Afrodité, protože lidé kvůli ní opouštěli její oltář a uctívali místo toho tuto smrtelnici. Afrodité proto nařídila svému synu Erótovi, aby ji zranil šípem lásky k nejhoršímu muži na světě. Erós se však místo toho zamiloval do Psyché sám a nechal ji unést do svého sídla, kde se s ní každou noc za tmy scházel. Jejich klid a mír je však narušen závistivými sestrami Psyché, které způsobí, že se Psyché pokusila zjistit jeho pravou podobu. Erós, popálený olejem z lampy, pomocí které se ho Psyché snažila poznat, od ní odletí a Psyché se ho snaží hledat po celém světě. Pokud chce Psyché získat svou lásku zpět, musí splnit tři úkoly, přičemž jeden z nich ji zavede až do podsvětí. Úkoly se jí podaří splnit a nakonec se smíří se svou tchyní a je přijata do panteonu bohů jako nesmrtelná Erótova manželka. Výsledkem lásky Eróta a Psyché pak byla jejich dcera, pojmenovaná Hédoné, neboli Rozkoš.  Návštěva a návrat Psyché z podsvětí z ní udělalo symbol věrnosti, podobně jako byli Dionýsos a Persefona. Stala se objektem některých náboženských mysterií a byla občas zmiňována s populárními Eleusinskými mysterii.  Někteří lidé věří, že tento příběh vypravuje o tom, že láska přichází tehdy, když člověk v touze (Erós) sní spíše o duši (Psyché) svého protějšku, než aby toužil po jeho těle. Dva mohou nalézt lásku, ale ještě snadněji ji mohou ztratit kvůli nedůvěře.

Erós v umění.

Erós byl častým námětem uměleckých děl. např.:  Z novodobých sochařů jsou to:  Malířských vyobrazení Eróta se prakticky nelze dopočítat.  Mezi nejznámější z nich patří:

Multiplex je označení balíčku televizních a rozhlasových programů a doplňkových služeb vysílaný na jednom kanále v rámci digitálního vysílání (viz DVB-T).

A multiplex or mux (called virtual sub-channel in the United States and Canada, and bouquet in France) is a grouping of program services as interleaved data packets for broadcast over a network or modulated multiplexed medium. The program services are split out at the receiving end.  In the United Kingdom, a terrestrial "multiplex" (usually abbreviated "mux") has a fixed bandwidth of 8 MHz CODFM of interleaved H.222 packets containing a number of "channels". In the United States, a similar arrangement using 6 MHz 8VSB is often described as a "channel" with "virtual sub-channels".


Formální definice.

Operace je zobrazení z kartézského součinu nějakých množin do kartézského součinu nějakých množin. Formálně zapsáno je tedy operace ω zobrazení typu formula_1 kde formula_2 jsou množiny. Z formálního hlediska není kladen požadavek na nenulovou aritu kartézského součinu, je tedy možno uvažovat operace, které nemají vstup nebo výstup.

Algebraická operace.

V algebře je pojem "operace" chápán v užším smyslu: n-ární operací nad množinou "A" rozumíme jako zobrazení z "A" do "A", přičemž "A" označuje "n"-násobný kartézský součin formula_3 (pro libovolné "n"formula_4).

Arita operace.

"Arita operace" (česky "místnost" operace) je rovna aritě kartézského součinu vstupu, tzn. obsahuje-li vstup formula_5 množin, pak říkáme, že operace je "formula_5-ární".  Pro formula_7 jde o "operace nulární". Formálně jde o předpis, který bez vstupu vrátí hodnotu. Na konstanty je někdy (například ve funkcionálním programování) výhodné nahlížet jako na nulární operace.  Pro formula_8 jde o "operace unární". Unární operace transformují jeden prvek množiny formula_9 na prvek množiny formula_10. Mezi unární operace patří např. změna znaménka, absolutní hodnota čísla, nebo operace identity, která přiřazuje každému prvku formula_11 stejný prvek formula_12.  Pro formula_13 se jedná o "operace binární". Binární operace přiřazují každé dvojici prvků prvek nějaké množiny. Sčítání, odčítání, násobení, dělení nebo mocnění patří mezi binární operace.  Pro formula_14 se jedná o "ternární operaci". Ta přiřazuje každé trojici prvků prvek nějaké množiny. Ternární operací je například operátor programovacích jazyků C nebo Java, ale také zápis if … then … else … používaný ve funkcionálních programovacích jazycích.  Operace vyšších arit se vyskytují především v programovacích jazycích, kde jsou nazývány funkce, metody nebo procedury (procedura je operace s prázdným oborem hodnot, anebo naopak podprogram, který sice má vstupy, ale zato je bez vlastního výstupu, nevrací žádnou hodnotu).

Příklady operací.

Aritmetické operace.

Mezi základní operace s čísly, tzv. "aritmetické operace" ("početní operace") řadíme unární funkce opačné číslo, absolutní hodnota, převrácená hodnota atd. a binární funkce sčítání, odčítání, násobení, dělení a umocňování.

Logické operace.

Operace na výrocích, například unární logická operace negace, nebo binární operace konjunkce, disjunkce, implikace, ekvivalence, XOR, NAND a NOR.

Lineární algebra.

Ve vektorovém prostoru jsou definovány operace opačný vektor (unární) a skládání vektorů, skalární a vektorový součin (binární).

Operace na funkcích.

Na množině zobrazení je unární operací inverzní zobrazení a binárními operacemi je skládání zobrazení.

Uzavřenost množiny na operaci.

Řekneme, že podmnožina formula_15 je uzavřená vůči algebraické operaci "ω" , pokud tato operace vrátí hodnotu z "M", kdykoli její argumenty patří do "M".  Formálněji: Je-li formula_15 množina, formula_17 přirozené číslo a "f" zobrazení, jehož definiční obor obsahuje jako svou podmnožinu kartézský součin formula_18, potom "M" je uzavřená na operaci "f" , pokud formula_19.  Tento pojem je jiný než pojem uzavřená množina z topologie a matematické analýzy.

Příklad.

Uvažujme například vektorový prostor formula_20 nad prostorem reálných čísel. Podmnožina je uzavřená na sčítání vektorů, neboť pro formula_22 a formula_23 je i formula_24.  Podmnožina ale vzhledem ke sčítání uzavřena není.

Využití v matematice.

Podstrukturu algebraické struktury (například podgrupu, podsvaz apod.) tvoří právě ty podmnožiny, které jsou uzavřeny na všechny operace. Například podmnožina grupy tvoří podgrupu právě když jsou všechny grupové operace uzavřené na danou podmnožinu. Při ověřování nelze vynechat nulární operace (jinak bychom např. množinu všech celých čísel větších než 10 mohli mylně považovat za podmonoid monoidu ("Z", +, 0) všech celých čísel).

Operace v matematice, logice a informatice je postup, který na základě daných "vstupů" (nazývaných též "argumenty", "vstupní hodnoty" nebo "operandy") vyprodukuje jednu nebo více "hodnot" (nazývaných též "výstupní hodnoty", "výsledky" nebo "výstupy"). Nejčastěji se vyskytující operace jsou "unární operace" a "binární operace". Unární operace vyžaduje jen jednu vstupní hodnotu (příkladem jsou trigonometrické funkce), zatímco binární operace vyžaduje dvě vstupní hodnoty (příkladem jsou třeba sčítání, odčítání, násobení nebo dělení).  Operace se ale nemusí týkat jen čísel, například v logice se můžou hodnoty "pravda" a "nepravda" spojovat operacemi konjunkce a disjunkce, vektory v lineární algebře se můžou sčítat a odčítat, množiny v teorii množin se můžou sjednocovat a pronikat a funktory v teorii kategorií se můžou skládat.  Operace nemusí být nutně definované pro všechny myslitelné hodnoty. Například operace dělení není pro reálná čísla definována, pokud je druhý argument 0. Argumenty, pro které je operace definována, tvoří definiční obor a hodnoty, které mohou být operací vyprodukovány, tvoří obor hodnot.

In mathematics, an operation is a function which takes zero or more input values (called "operands") to a well-defined output value. The number of operands is the arity of the operation. The most commonly studied operations are binary operations (i.e., operations of arity 2), such as addition and multiplication, and unary operations (i.e., operations of arity 1), such as additive inverse and multiplicative inverse. An operation of arity zero, or nullary operation, is a constant. The mixed product is an example of an operation of arity 3, also called ternary operation. Generally, the arity is taken to be finite. However, infinitary operations are sometimes considered, in which context the "usual" operations of finite arity are called finitary operations.


Průběh.

V roce 1958, kdy byl Velký skok vpřed zahájen, bylo obyvatelstvo Číny rozděleno do desetitisíců lidových komun, základních ekonomických a správních jednotek, které měly být soběstačné a odpovědné za své výsledky. Zároveň se tím zrušily či narušily tradiční vazby a ekonomické vztahy v zemi; Maovým dlouhodobým cílem bylo zlikvidovat rodinu, peníze a soukromé vlastnictví. Dalším Maovým cílem, přijatým jako poučení z maďarského povstání 1956, bylo fyzicky zlikvidovat potenciální odpůrce režimu.  Vedle rychlého narušení společenských vazeb přinesl Velký skok i změnu průmyslové politiky. Z nařízení čínské vlády například každá komuna musela vybudovat vlastní malé vysoké pece, a zvýšit tím produkci oceli. Přitom však nebyl zabezpečen přísun železné rudy ani paliva, takže obyvatelé byli nuceni tavit své nářadí a oheň v pecích živit dřevěným vybavením svých obydlí, dřevem z posvátných hájů kolem konfuciánských chrámů, ba pálit i celé domy. Když nářadí došlo, bylo obyvatelstvo lidovými komisaři nuceno jít do hor hledat „železnou rudu“, a to i v případě, že v daném pohoří se železná ruda nikdy nevyskytovala a nikdo z obyvatel nevěděl, jak taková železná ruda vypadá. Zoufalí lidé pak do vysokých pecí házeli veškeré kameny, které alespoň trochu připomínaly kov. Výsledkem byla zpravidla „podivná spečenina“.  Přestože již počátkem roku 1959 bylo konstatováno, že kov tavený nekvalifikovanými rolníky v pecích z pálené hlíny zdaleka nedosahuje potřebné kvality, politika nebyla změněna a nedostatek nástrojů a pracovních sil v zemědělství znamenal drastický pokles zemědělské výroby. Navíc obyvatelstvo bylo přinuceno stravovat se v „kolektivních jídelnách“ a bylo zakázáno připravovat si jídlo doma. Populisticky vysoké jídelní příděly způsobily brzké vyčerpání krizových zásob a fakt, že jídlo bylo zadarmo, zapříčinilo obrovské plýtvání. Společně s nepříznivou úrodou a rozkolem se Sovětským Svazem v roce 1960, který tak zastavil hospodářskou pomoc Číně, vše vyústilo v obrovský hladomor, tzv. „Tři hořké roky“ 1959–1961. V některých oblastech hladem a nemocemi vymřelo až 40 % obyvatelstva. Hlad dosáhl takových rozměrů, že docházelo ke kanibalismu a někteří se stravovali kaolinem, který má příjemně nasládlou chuť a svým objemem utišil touhu žaludku po potravě; jelikož však jde o nestravitelnou horninu, lidé následně umírali na koliku.  Ústřední výbor čínské komunistické strany kampaň zastavil na svém plenárním zasedání v lednu 1961. Důsledkem bylo i několik let trvající oslabení Maovy pozice ve vedení strany a přijetí prvků sovětského modelu organizace státu. Napětí mezi Mao Ce-tungem a jeho kritiky ve straně bylo o několik let později, v roce 1966, také motivem vzniku další velké Maovy kampaně – Kulturní revoluce.

Následky.

Odhady počtu obětí Velkého skoku se v jednotlivých pramenech značně liší. Odhad Judith Banisterové, založený na demografickém modelování, zní 30 milionů mrtvých, jiné odhady se nejčastěji pohybují v pásmu 20-40 miliónů, tedy v každém případě více, než kolik bylo obětí první světové války. Přitom šlo zřejmě mnohem častěji o oběti hladu, nemocí a zimy než o oběti poprav a jiného násilí. Hladomor vyvolaný Velkým skokem vpřed je mezi ostatními lidmi vyvolanými hladomory 20. století poměrně neobvyklý tím, že nešlo o průvodní jev války, občanské války či jednoznačného státního teroru, jakkoli ani ten v rámci kampaně nechyběl, ale spíše o nechtěný následek špatně připravené a bezohledně vynucované modernizační politiky. Zároveň je Velký skok exemplárním dokladem mimořádné stability východoasijských komunistických diktatur: jedinou politickou reakcí na katastrofální neúspěch programu byly dílčí mocenské přesuny v ústředním výboru Komunistické strany Číny.  Hospodářským výsledkem Velkého skoku byl především rychlý ekonomický propad. V roce 1961 se čínské HDP snížilo o rekordních 27 % a trvalo několik dalších let po zastavení kampaně, než se podařilo dosáhnout úrovně roku 1958. Spolu s dalšími excesy maoistické politiky tak Velký skok přispěl k tomu, že Čína až do 80. let 20. století nedokázala ve světové politice a ekonomice zaujmout místo odpovídající její velikosti a kulturnímu bohatství.  Velký skok vpřed dodnes (2020) patří v Číně mezi tabuizovaná témata a čínský komunistický režim se snaží potlačit vše, co by ho mohlo objektivněji připomenout.

Velký skok vpřed či Velký skok (TZ: 大躍進; ZZ: 大跃进; pinyin: "dàyuèjìn"; český přepis: "ta-jüe-ťin") byl oficiální název politiky Čínské lidové republiky od roku 1958 až do počátku roku 1962 v rámci Druhého pětiletého plánu ČLR. Čínský vůdce Mao Ce-tung chtěl radikálními politickými a ekonomickými opatřeními rychle zvyšovat čínskou produkci, dostat zemi během 15 let ekonomicky do postavení velmoci a vybudovat komunismus. Skutečným následkem však byl největší lidmi vyvolaný hladomor v dějinách, jemuž padly za oběť desítky milionů lidí.

The Great Leap Forward (Second Five Year Plan) of the People's Republic of China (PRC) was an economic and social campaign led by the Chinese Communist Party (CCP) from 1958 to 1962. Chairman Mao Zedong launched the campaign to reconstruct the country from an agrarian economy into a communist society through the formation of people's communes. Mao decreed increased efforts to multiply grain yields and bring industry to the countryside. Local officials were fearful of Anti-Rightist Campaigns and competed to fulfill or over-fulfill quotas based on Mao's exaggerated claims, collecting "surpluses" that in fact did not exist and leaving farmers to starve. Higher officials did not dare to report the economic disaster caused by these policies, and national officials, blaming bad weather for the decline in food output, took little or no action. The Great Leap resulted in tens of millions of deaths, with estimates ranging between 18 million and 45 million deaths. About the same number of births were lost or postponed, making the Great Chinese Famine the largest in human history.  Chief changes in the lives of rural Chinese people included the incremental introduction of mandatory agricultural collectivization. Private farming was prohibited, and those engaged in it were persecuted and labeled counter-revolutionaries. Restrictions on rural people were enforced through public struggle sessions and social pressure, although people also experienced forced labor. Rural industrialization, while officially a priority of the campaign, saw "its development ... aborted by the mistakes of the Great Leap Forward." The Great Leap was one of two periods between 1953 and 1976 in which China's economy shrank. Economist Dwight Perkins argues that "enormous amounts of investment produced only modest increases in production or none at all. ... In short, the Great Leap was a very expensive disaster."


Použití.

Tento indikátor se používá pro identifikaci překoupeného a přeprodaného trhu. Pomáhá také při potvrzení trendu a určení jeho směru. Někdy je RSI vhodné použít pro identifikaci grafických formací, které mohou být díky němu lépe viditelné.

Interpretace.

Překoupený a přeprodaný trh: Důležitými hodnotami jsou 70 a 30 bodů. Pokud se RSI pohybuje nad 70 body, signalizuje to překoupený trh, tedy pravděpodobný budoucí pokles kurzu cenného papíru. Hodnota RSI pod 30 body naopak signalizuje přeprodaný trh a možnost budoucího růstu kurzu cenného papíru.  Potvrzení trendu: Aktuální trend je možné potvrdit pomocí tzv. „Failure Swing“. Nákupní signál a potvrzení rostoucího trendu nastává při vytvoření RSI dna pod dolní hranicí 30 bodů, následného vrcholu, vytvoření druhého dna (které je ovšem na vyšší úrovni k předcházejícímu dnu) a následného vytvoření vrcholu na vyšší úrovni vrcholu předcházejícího. Prodejní signál a potvrzení klesajícího trendu nastává přesně v opačném případě, tedy při růstu RSI nad horní hranici, poklesu a vytvoření dna, růstu s vytvořením nižšího vrcholu a poklesu RSI s vytvořením dna na nižší úrovni dna předcházejícího.  Směr cenového pohybu: V případě divergence mezi pohybem RSI a kurzem cenného papíru obvykle dochází k opravení ceny a pokračování pohybu ve směru RSI.

Příklad.

Ve vrchní části grafu se vyskytuje čárový graf kurzu cenného papíru. V dolní části grafu jsou dvě červené horizontální přímky, které značí mezní hodnoty 30 a 70. Červená křivka oscilující většinu času mezi těmito hodnotami je RSI. V říjnu 2008 došlo k prolomení 30 bodové hranice, která signalizuje přeprodaný trh a dává nákupní signál. Hodnota 70 byla výrazněji prolomena ke konci srpna 2007. Prolomení signalizuje překoupený trh a je vhodné cenný papír prodat. Failure swing nastává poměrně zřídka kdy. Ve čtvrtém čtvrtletí roku 2008 lze vysledovat možný počátek nákupního „Failure Swing“. K divergenci mezi RSI a kurzem cenného papíru došlo na přelomu listopadu a prosince 2007, kdy RSI klesalo a kurz stále stoupal. Následně se cena opravila a pokračovala ve směru RSI.

Externí odkazy.

www.incrediblecharts.com www.investopedia.comPopis indikátoru, výpočet a příklady použití: https://quastic.cz/indikatory/technicky-indikator-rsi-jeho-kouzlo/

Jethro Tull je britská rocková skupina, která se zformovala v roce 1967 v anglickém Blackpoolu. Její vůdčí osobností je skotský hudebník (zpěvák, flétnista, kytarista, hráč na mandolínu) a skladatel Ian Anderson. Jethro Tull představují patrně světově nejproslulejší hard-folk rockový soubor, jehož vrcholným obdobím tvorby byl přelom 60. a 70. let 20. století. Hudba Jethro Tull byla od počátku inspirována starou britskou a keltskou lidovou hudbou, blues, rockem i prvky evropské klasické hudby. Progresivní přístup, originální zvuk a melodicko-harmonické principy, kombinující hard-rock s charakteristickými postupy různých forem lidové hudby včetně středověké či renesanční hudby a patrná návaznost na tradici pěvců a hudebníků té doby činí hudební výraz kapely nezaměnitelným. Je charakteristická zvláštním mužným zpěváckým projevem, výraznou rolí flétny i neobvyklou a často komplikovanou kompozicí písní. Z dlouhé řady alb vydaných skupinou si některá dobyla nejen nadšeného přijetí, ale stala se klasickými (např. "Stand Up", "Aqualung", "Heavy Horses" či "Living in the Past"). Skupina nese jméno anglického agronoma žijícího na přelomu 17. a 18. století, vynálezce secího stroje.

Jethro Tull are a British rock band formed in Blackpool, Lancashire, in 1967. Initially playing blues rock and jazz fusion, the band later developed their sound to incorporate elements of hard rock and folk to forge a progressive rock signature. The band is led by vocalist/flautist/guitarist Ian Anderson, and has featured a revolving door of lineups through the years including significant members such as guitarists Mick Abrahams and Martin Barre, keyboardists John Evan and Dee Palmer, drummers Clive Bunker, Barriemore Barlow, and Doane Perry, and bassists Glenn Cornick, Jeffrey Hammond, John Glascock, and Dave Pegg.  The group first achieved commercial success in 1969, with the folk-tinged electric blues album "Stand Up", which reached No. 1 in the UK, and they toured regularly in the UK and the US. Their musical style shifted in the direction of progressive rock with the albums "Aqualung" (1971), "Thick as a Brick" (1972) and "A Passion Play" (1973), and shifted again to hard rock mixed with folk rock with "Songs from the Wood" (1977) and "Heavy Horses" (1978). After an excursion into electronic rock in the early-to-mid 1980s, the band won its sole Grammy Award with the 1987 album "Crest of a Knave". Jethro Tull have sold an estimated 60 million albums worldwide, with 11 gold and five platinum albums among them. They have been described by "Rolling Stone" as "one of the most commercially successful and eccentric progressive rock bands".  The last works as a group to contain new material were released in 2003, though the band continued to tour until 2011. Anderson said Jethro Tull were finished in 2014; however, in September 2017 he announced plans for a tour to commemorate the fiftieth anniversary of the band's first album "This Was". The compilation "50 for 50" was released in 2018.  The reformed group—now billed as "Ian Anderson and the Jethro Tull band"—still performs live, and has announced tour dates into 2020. The current band line-up includes musicians who have been members of Anderson's solo band since 2012.


Historie.

Osmanská období (1463–1878).

Před příchodem Osmanů na západním Balkáně existovalo Bosenské království, v němž většina obyvatel vyznávala různé varianty křesťanství – pravoslaví, katolicismus i autochtonní podobu křesťanské víry ("Crkva bosanska"). Po ukončení existence krátkodeché bosenské státnosti roku 1463 politickou i ekonomickou moc v oblasti převzali muslimové, nejčastěji konvertité z dříve dobytých balkánských zemí. K masovějšímu přechodu Bosňanů k islámu docházelo zhruba od 30. let 16. století za úspěšné vlády sultána Sulejmana I. Právě v 15.–16. století konvertovali k islámu zejména tzv. bogomilové a vyznavači příbuzných náboženských směrů.  Motivace

Období rakousko-uherské správy (1878–1918).

Rozhodnutím velmocí, konkrétně Spojeného království, Ruska, Rakouska-Uherska, Francie a Německa, na Berlínském kongresu v půli roku 1878 byla Bosna a Hercegovina předána do správy habsburského rodu. S rakousko-uherským záborem nesouhlasilo zejména muslimské obyvatelstvo, které proti tradičnímu nepřáteli zorganizovalo neúspěšný ozbrojený odpor.  Vídeň, vyjma krátkého období vojenské správy na čele s generálem Josipem Filipovićem, razila politiku konfesní vyváženosti mezi zdejšími muslimy, pravoslavnými, katolíky a židy. Na čele okupační moci stála Zemská vláda, přímo podřízená společné rakousko-uherské vládě, resp. ministerstvu financí. S nástupem ministra Benjámina Kállaye (v úřadu 1882–1903) byla dále rozvíjena politika všestranné izolace Bosny a Hercegoviny od dění v sousedních jihoslovanských zemí, které si činily nárok na její území a zdejší obyvatele považovaly za Srby nebo Chorvaty. V rámci tohoto úsilí došlo k osamostatnění katolické a pravoslavné církve na území Bosny a Hercegoviny a po několikaletém

Období královské Jugoslávie (1918–1941).

Během rozpadu Rakouska-Uherska na podzim roku 1918 se Bosna a Hercegovina nejdříve připojila ke Království Srbů, Chorvatů a Slovinců, které se následně 1. prosince 1918 formálně spojilo se Srbskem pod názvem Království Srbů, Chorvatů a Slovinců na čele s panovnickým rodem Karađorđevićů. Představitelé někdejší Muslimské národní organizace (od 1912 Sjednocená muslimská organizace) se na procesu jihoslovanské integrace nijak nepodíleli, jelikož usilovali o jakékoli politické řešení, které Bosně a Hercegovině zajistí autonomii. V tomto čase se aktivizovala skupina mladých muslimských intelektuálů kolem Mehmeda Spaha (1883–1939), která přijala za svou myšlenku jihoslovanského státu. Spaho se posléze se svými nejbližšími podílel na vzniku Jihoslovanské/Jugoslávské muslimské organizace ("Jugoslavenska muslimanska organizacija", JMO). JMO poté vyhrála parlamentní volby jak mezi muslimy, tak na celém území Bosny a Hercegoviny v letech 1920, 1923, 1925 a 1927.  Nově ustavené Království Srbů, Chorvatů roku 1921 obývalo 11 984 911 lidí, z toho 1 345 271 (11,2 %) muslimů. Bosna a Hercegovina vykázala 1 890 440 obyvatel, mezi nimi 588 173 (31,1 %) muslimů. Na snížení muslimského podílu v populaci se podílela zejména poanexní vystěhovalecká vlna v letech 1908–1912. Válečné ztráty se podepsaly na všech komunitách zhruba stejným dílem.  Bosna a Hercegovina měla zprvu jistou míru autonomie, ta ale byla definitivně odbourána svatovítskou ústavou z roku 1921. Proti centralizaci nového státu JMO ostře vystupovala, nakonec ale ústavu za příslib jistých ústupků podpořila a vstoupila do ústřední vlády. Následná správní reforma, která do jisté míry popřela historické hranice regionů, včetně Bosny a Hercegoviny, však roku 1922 ve straně způsobila rozkol; předseda strany Ibrahim-ef. Maglajlić (1861–1936) chtěl zůstat ve vládě, kdežto mladí straníci kolem Mehmeda Spaha požadovali odchod do opozice. Spahovo křídlo nakonec vyhrálo, Maglajlić nato založil vlastní stranu JMNO (do stávajícího jména strany pouze vetkl adjektivum národní). V příštím volbách roku 1923 si JMO udržela převahu a Maglajlić se stáhl do ústraní. Do roku 1924 JMO vystupovala společně s chorvatskými a slovinskými stranami v opozici, pak se nakrátko stala součástí vládnoucí většiny, nato znovu působila v opozici. JMO získala podporu muslimského elektorátu i ve volbách roku 1925, i když podstatně nižší než v minulosti. Součástí vládnoucí většiny se hnutí znovu stalo roku 1927 a setrvalo v ní až do vyhlášení královské diktatury.  Dvacátá léta byla charakteristická častým střídáním vlád a neustálými mocenskými půtkami mezi vládou a opozicí. JMO si však i přes

Nezávislý stát Chorvatsko (1941–1945).

Po německém útoku na Jugoslávii 6. dubna 1941 došlo k rozkladu státu a jeho parcelaci mezi agresorské státy. Na území chorvatských zemí, bánského Chorvatska, Slavonie a větší části Dalmácie, a v Bosně a Hercegovině se vlády s pomocí německých nacistů a italských fašistů ujali ustašovci, dosud nepočetní a mimořádně radikální chorvatští nacionalisté. Ti také 10. dubna vyhlásili Nezávislý stát Chorvatsko ("Nezavisna Država Hrvatska", NDH), třebaže sever země nadále vojensky okupovala Německo a jih Itálie. Na tomto území podle německého ministerstva zahraničí v květnu 1941 žilo 6,3 mil. obyvatel, z toho 3,3 mil. Chorvatů, 1,925 mil. Srbů, 700 tis. slovanských muslimů a 150 tis. Němců. Při uvážení předchozí natality ale počet muslimů reálně dosahoval 850–900 tis.  Nový stát muslimové jako celek zprvu přijali s rezervou, ale i jistými sympatiemi, jelikož postavení své komunity v Jugoslávii nepovažovali za únosné a v dlouhodobé perspektivě, po dokončení ohlášené správní reformy na základě Dohody Cvetković-Maček, ani možné. Nový režim alespoň deklarativně podpořili dosud nepočetní muslimští světští intelektuálové, mezi nimi hlavně spisovatelé (Edhem Mulabdić, Abdurezak Hivzi Bjelevac, Ahmed Muradbegović, Enver Čolaković, Šemsudin Sarajlić, Alija Nametak, Hamdija Kreševljaković aj.), kteří se považovali za Chorvaty.  Tradiční a vlivné politické strany v těchto oblastech, Chorvatská selská strana a Jugoslávská muslimská organizace ("Jugoslavenska muslimanska organizacija", JMO) se následkem invaze zemí Osy prakticky rozpadly a jejich představitelé se stáhli do ústraní. Vůdčí místo v politickém životě muslimů načas převzala minoritní a ideově prochorvatská Muslimská organizace Chorvatské selské strany na čele s radikálním Hakijou Hadžićem (1883–1953) a neméně extremistickým Adem-agou Mešićem (1868–1945), která politické změny na Balkáně uvítala a ustašovskému režimu nabídla svou podporu a pomoc.  Ustašovci se s ohledem na etnickou pestrost nového státu od samého začátku pokoušeli získat sympatie muslimského obyvatelstva, a to zejména vlivných politiků z bývalé JMO. Svou roli tu sehrála i skutečnost, že vůdce ustašovců Ante Pavelić pocházel z Bosny a Hercegoviny a citově inklinoval k muslimskému prostředí. Snahy ustašovců doznaly jistého pokroku na podzim, kdy se k hnutí přidal Džafer Kulenović (1891–1956), poslední předseda JMO a do války ministr jugoslávské vlády. Jeho bratr, politicky marginální figura, Osman Kulenović (1889–1947), se již 16. dubna 1941 stal místopředsedou Nezávislého státu Chorvatsko a on po něm tuto funkci slavnostně převzal 7. listopadu v Záhřebu. Vliv stále radikálnějšího Hakiji Hadžiće od té doby jen slábl, nicméně Mešić, od 8. května 1941 formální zástupce Ante Paveliće, zůstal ve funkci až do konce války.  V nejvyšší úřadech NDH kromě výše uvedených muslimů působili ještě Hilmija Bešlagić (1899–1977), stavební inženýr, dr. Mehmed Alajbegović (1889–1945), soudce a pedagog, a Meho Mehičić (1904–1967), právník. Bešlagić byl v letech 1941–1943 ministrem dopravy a veřejných prací, Alajbegović v letech 1943–1944 ministrem péče o válkou postižené kraje a pak 1944–1945 ministrem zahraničí a Mehičić ve stejné době šéfem rezortu péče o vyvlastněný nemovitý majetek. Tito politici se neopírali o širší podporu muslimského obyvatelstva a před válkou byli zcela neznámými osobami. Změnu režimu pouze využili pro svůj mocenský a společenský vzestup.  Ustašovci zachovali beze změn autonomní muslimskou náboženskou organizaci, Islámské společenství. V jejím čele setrval Fehim-ef. Spaho (1877–1942), úřadující od roku 1936, jehož zesnulý bratr Mehmed Spaho dlouhá léta vedl JMO. Po Spahově skonu roku 1942 již nebyl vybrán nový reisu-l-ulema, jeho místo zaujal dočasný zástupce, náib, Salih Safvet Bašić (1873–1948), působící ve funkci až do roku 1947. Duchovenstvo v přístupu k novému státnímu aparátu nebylo jednotné, někteří klerikové – včetně záhřebského

Socialistická Jugoslávie (1945–1992).

Zatímco v královské Jugoslávii islám nebyl nijak výrazněji potírán, po druhé světové válce se komunistická státní moc pokoušela násilně ateizovat společnost a likvidovat jakýkoli náznak opozice. Již krátce po odeznění bojů proběhlo několik soudních procesů s muslimy, kteří údajně či skutečně spolupracovali s ustašovským režimem. Mezi prvními popravenými v květnu 1945 byl sarajevský starosta dr. Atif Hadžikadić, v úřadu od dubna do srpna 1941, a v červnu pak mladý intelektuál s konzervativními názory Mustafa Busuladžić a po něm záhřebský muftí Ismet-ef. Muftić (pověšen před záhřebskou mešitou). Mezi odsouzenými byla většina předních muslimských literátů, kteří měli co dočinění s orgány NDH, mezi nimi Edhem Mulabdić, Alija Nametak, Enver Čolaković a Ahmed Muradbegović. Výběr obžalovaných nebyl vždy motivován snahou potrestat viníky kolaborace, ale i touhou po odplatě a ideologickými neshodami. Některým muslimským představitelům NDH se však podařilo utéct do Latinské Ameriky (Hilmija Bešlagić) nebo Sýrie (Džafer Kulenović, Hakija Hadžić, Alija Šuljak a někteří duchovní v řadách SS divize Handschar), trestu ale neunikli Adem-aga Mešić (1945, odsouzen na doživotí a téhož roku zemřel ve věznici), Mehmed Alajbegović (1947), Osman Kulenović (1947), Salih Baljić (1949, trest smrti změněn na 20 let žaláře). Některé uprchlé fašisty později zavraždila jugoslávská tajná služba.  Odstrašujícím příkladem pro duchovně založené muslimy se měly stát procesy s panislámskou organizací Mladí muslimové, formálně ustavenou roku 1946. Mezi zatčenými v letech 1946–1948 byli mimo jiné Kasim-ef. Dobrača, Alija Izetbegović a Derviš-ef. Korkut. V srpnu roku 1949 se pak uskutečnil monstrproces s čtrnácti členy Mladých muslimů, načež Hasan Biber, Halid Kajtaz, Nusreta Fazlibegovićová a Omer Stupac byli odsouzeni k trestu smrti. Další tři zemřeli nebo byli zabiti v průběhu vyšetřování. Vedle toho bylo roku 1947 postaveno před soud 13 muslimů, kteří se účastnili tradiční pouti do městečka Prusac, známé jako Ajvatovica. V letech 1949–1951 zesílil rovněž tlak na duchovní Islámského společenství jako režimu nepříliš nakloněný stav, rozměr a živelnost represí nakonec vedly k tomu, že postup lokálních funkcionářů odsoudilo i Čtvrté plénum ÚV Komunistické strany Jugoslávie (1951). Útoky na duchovní přesto pokračovaly i nadále, jen v letech 1952–1955 bylo na základě Zákona o přestupcích odsouzeno 386 jugoslávských duchovních, z toho 233 (60 %) islámských.  Komunisté se v boji s třídními nepřáteli zaměřili především na školství a šarí‘atské soudy, od tanzimatu příslušné pro oblast rodinného a dědického práva. Tyto soudy byly v Bosně a Hercegovině rozpuštěny zákonem z 5. března 1946, tribunály přitom musely ukončit svou činnost do konce měsíce. Hodiny náboženství byly ve školách zrušeny od školního roku 1946/47. K těmto změnám došlo paradoxně až po schválení nové ústavy Federativní lidové republiky Jugoslávie 31. ledna 1946, která dle čl. 25 garantovala právo na svědomí a náboženské vyznání. Následně se komunistická moc zaměřila na muslimské tradice a obyčeje, úřední zákazy se týkaly halal stravování – muslimové byli nuceni k demonstrativní konzumaci vepřového masa, a to zejména v armádě a státních službách –, povinných modliteb, šarí‘atských sňatků a nakonec bylo po tříleté propagandistické kampani zákonem z 28. září 1950 zapovězeno zahalování žen, běžné mezi muslimkami ve městech. Muži současně s tím přestali nosit fezy, tolik typické pro konec 19. a první polovinu 20. století, na vesnicích je pak často nahradil černý baret. Muslimští komunisté také začali svým dětem dávat okatě neislámská jména (latinská: např. Amor a Narcis; slovanská: Goran, Zoran, Zlatan aj.) a přestali obřezávat své mužské potomky.  Roku 1947 byla přijata nová ústava Islámského společenství, na jejímž základě byl po pětiletém provizoriu za reisu-l-ulemu zvolen Ibrahim-ef. Fejić (1879–1962). Fejić byl sice vzdělaný duchovní a představitel reformního křídla v rámci společenství, o jeho výběru ale rozhodlo hlavně ideové souznění s novým režimem a sympatie k partyzánskému hnutí. Klerik již v minulosti prokázal ochotu ustupovat vládnoucím kruhům, když za královské diktatury po roce 1929 přijal post mostarského starosty (1929–1934). Vzhledem k omezeným kompetencím svého úřadu i pokročilému věku byl Fejić spíše loutkou komunistickým pohlavárů než samostatně vystupujícím představitelem náboženské společnosti, která byla soustavně napadána militantně ateistickou státní mocí. Ze strany muslimů mu byla zvláště vytýkána podpora kampaně za odhalování muslimských žen. Fejićovi přesto nelze upřít několik symbolických gest, které měly poukázat na obnovení duchovního života v Jugoslávie. Například roku 1949 reis se čtveřicí svých nejbližších vykonal pouť do Mekky, první zaznamenanou cestu do posvátného města islámu od konce války. Do roku 1954 se uskutečnilo ještě několik takovýchto individuálních poutí, poté se již organizovaly hromadě, do

Rozpad Jugoslávie a samostatná Bosna a Hercegovina.

Na začátku roku 1990 došlo k faktickému rozpadu dosud vládnoucí státostrany, Svazu komunistů Jugoslávie, načež došlo k vypsání svobodných a vícestranických voleb ve všech republikách jugoslávské federace. Nově zvolené politické reprezentace v Chorvatsku a Slovinsku nato začaly prosazovat úplné osamostatnění svých zemí, čemuž usilovně bránily Srbsko a Černá Hora. Bosna a Hercegovina, stejně jako Makedonie, byla v tomto sporu zdrženlivá, nakonec se ale představitelé Bosňáků a Chorvatů rozhodli jít cestou vyhlášení nezávislosti. Srbské obyvatelstvo Bosny a Hercegoviny tento vývoj odmítlo a po úspěšném referendu na přelomu února a března 1992 o nezávislosti země se rozhodlo vzniklý spor řešit ozbrojenou cestou.  V následné válce separatistická Srbská republika ovládla přes 70 % území Bosny a Hercegoviny a Chorvatská republika Herceg-Bosna dalších 15 %. Ústřední vláda v Sarajevu, nyní jíž většinově bosňácká (muslimská), ovládala pouze asi 15 % rozlohy země. V oblastech ovládaných Srby docházelo k masovému etnickému čištění a vyvražďování nesrbského obyvatelstva a následně i systematickému ničení islámských kulturních památek. Během války srbské jednotky zcela zničily 419 objektů Islámského společenství, včetně 249 mešit, a dalších 1152 poničili. Rovněž na většinově chorvatském území docházelo k válečným zločinům a ničení muslimských, ale i pravoslavných svatostánků. Chorvatští ozbrojenci srovnali se zemí 108 objektů Islámského společenství, zahrnuje v to 58 mešit, a dalších 201 poškodili. Jen v roce 1993

Islám je nejrozšířenějším náboženstvím v Bosně a Hercegovině. Při sčítání lidu roku 2013 se k němu přihlásilo 1 790 454 (50,7 %) obyvatel z celkových 3 531 159. Mezi vyznavači islámu převládali Bosňáci, kteří přijali Alláha za jediného Boha za osmanské vlády mezi 15. a 19. stoletím. Bosenskohercegovští muslimové jsou v drtivé většině sunnité hanífovského mazhabu.  V Bosně a Hercegovině působí muslimská duchovní organizace, Islámské společenství v Bosně a Hercegovině ("Islamska zajednica u Bosni i Hercegovini"), jejíž kořeny sahají do roku 1882. V čele společenství stojí rada starších ("Rijaset"), které předsedá reisu-l-ulema. Země je rozdělena na osm diecézí (sg. "muftijstvo") s centry ve městech Sarajevo, Bihać, Travnik, Tuzla, Goražde, Zenica, Mostar a Banja Luka. Zvláštní postavení má vojenská diecéze, působící v Ozbrojených složkách Bosny a Hercegoviny.

Islam is the most widespread religion in Bosnia and Herzegovina. It was introduced to the local population in the 15th and 16th centuries as a result of the Ottoman conquest of Bosnia and Herzegovina. Muslims comprise the single largest religious community in Bosnia and Herzegovina (51%) (the other two large groups being Eastern Orthodox Christians (31%),almost all of whom identify as Serbs, and Roman Catholics (15%), almost all of whom identify as Croats).  Almost all of Bosnian Muslims identify as Bosniaks; until 1993, Bosnians of Muslim culture or origin (regardless of religious practice) were defined by Yugoslav authorities as "Muslimani" (Muslims) in an ethno-national sense (hence the capital M), though some people of Bosniak or Muslim backgrounds identified their nationality (in an ethnic sense rather than strictly in terms of citizenship) as "Yugoslav" prior to the early 1990s. A small minority of non-Bosniak Muslims in Bosnia and Herzegovina include Albanians, Roma and Turks.  Albeit traditionally adherent to Sunni Islam of the Hanafi school of jurisprudence, a 2012 survey found 54% of Bosnia and Herzegovina's Muslims to consider themselves just Muslims, while 38% told that they are Sunni Muslims. There is also a small Sufi community, located primarily in Central Bosnia. Almost all Muslim congregations in Bosnia and Herzegovina refer to the Islamic Community of Bosnia and Herzegovina as their religious organisation.  The Constitution of Bosnia and Herzegovina guarantees freedom of religion, which is generally upheld throughout the country.


Průběh.

Pro československé hokejisty začal turnaj utkáním právě se Švédy. Ještě několik minut před koncem obhájci evropského titulu vedli, ale přesto podlehli, což je poznamenali i do dalšího utkání. V něm nečekaně prohráli s mužstvem Francie. Výhra nad domácími Belgičany alespoň československému týmu zachránila možnost bojovat o třetí místo, které si pojistilo vysokou výhrou nad opět beznadějně posledními Švýcary. V turnaji nedošlo ani jednou na nerozhodný výsledek a jakýmsi neoficiálním finále se tak stal duel dosud neporaženého Švédska s Francouzi. Francie mohla být i přes prohru se svojí premiérou na hokejovém mistrovství Evropy spokojena.

Výsledky a tabulka.

Francie – Belgie 4:1 (2:1, 2:0) 7. března 1923 – Antverpy (Palais de Glace d‘Anvers) Branky: 1:0 Lacroix, 2:1 Quaglia, 3:1 De Rauch, 4:1 Quaglia - 1:1 Louette. Rozhodčí: Walter von Siebethal (SUI)  7. března 1923 – Antverpy (Palais de Glace d‘Anvers) Branky: 1:1 Svensson, 2:2 Molander, 3:2 Holmquist, 4:2 Svensson - 0:1 Jirkovský, 1:2 Hartmann. Rozhodčí: Paul Loicq (BEL)  ČSR: Řezáč – Vindyš, Koželuh – V. Loos, Jirkovský, Šroubek – Hartmann. 8. března 1923 – Antverpy (Palais de Glace d‘Anvers) Branky: 1:1 Louette, 2:1 Poplimont, 3:1 Louette – 0:1 Boissier, 3:2 Penchi. Rozhodčí: Karel Hartmann (TCH) 8. března 1923 – Antverpy (Palais de Glace d‘Anvers) Branky: 1:0 Svensson, 2:2 Molander, 3:2 Holmquist, 4:2 Molander – 1:1 Quaglia, 1:2 Quaglia, 4:3 Quaglia. Rozhodčí: Walter von Siebethal (SUI)  8. března 1923 – Antverpy (Palais de Glace d‘Anvers) Branky: 1:1 Pešek-Káďa – 0:1 Hassler, 1:2 Quaglia. Rozhodčí: Paul Loicq (BEL)  ČSR: Stránský – Pešek-Káďa, Koželuh – V. Loos, Jirkovský, Šroubek – Vindyš, Hartmann. 9. března 1923 – Antverpy (Palais de Glace d‘Anvers) Branky: 1:0 Svensson, 2:0 Svensson, 3:0 Lundell, 4:0 Holmquist, 5:0 Svensson, 6:0 Svensson. Rozhodčí: Robert Lacroix (FRA)  10. března 1923 – Antverpy (Palais de Glace d‘Anvers) Branky: 1:0 Maleček, 2:0 Loos, 3:0 Loos (Koželuh). Rozhodčí: Albin Jansson (SWE)  ČSR: Stránský – Pešek-Káďa, Koželuh – V. Loos, Jirkovský, Šroubek – Vindyš, Maleček. 10. března 1923 – Antverpy (Palais de Glace d‘Anvers) Branky: 1:2 Quaglia, 2:2 Quaglia, 3:2 Quaglia, 4:2 Quaglia – 0:1 Penchi, 0:2 Von Siebenthal. Rozhodčí: Paul Loicq (BEL)  11. března 1923 – Antverpy (Palais de Glace d‘Anvers) Branky: 1:0 Šroubek, 2:0 Maleček, 3:1 Hartmann, 4:1 Pešek:Kaďa, 5:2 Maleček, 6:2 Maleček, 7:3 Šroubek, 8:3 Maleček, 9:3 Pešek:Kaďa,10:3 Loos (Šroubek) : 2:1 Von Siebenthal, 4:2 Penchi, 6:3 Auckenthaler. Rozhodčí: Paul Loicq (BEL)  ČSR: Stránský – Pešek-Káďa, Koželuh – V. Loos, Jirkovský, Šroubek – Vindyš, Maleček, Hartmann. 11. března 1923 – Antverpy (Palais de Glace d‘Anvers) Branky: 1:4 Louette - 0:1 Molander, 0:2 Molander, 0:3 Holmquist, 0:4 Molander (Svensson), 1:5 Johansson (Molander), 1:6 Molander, 1:7 Lundell, 1:8 Lundell, 1:9 Molander Rozhodčí: Karel Hartmann (TCH)

Soupisky.

1. Švédsko Brankář: Albin Jansson. Obránci: Einar Lundell, Georg Johansson-Brandius. Útočníci: Einar Svensson, Birger Holmqvist, Karl Björklund, Einar Molander, Torsten Tegner, Gustaf Johansson. 2. Francie Brankář: Robert George. Obránci: Pierre Charpentier, André Charlet, Jacques Chaudron, Philippe Payot. Útočníci: Alfred de Rauch, Albert Hassler, Robert Lacroix, Jean-Joseph Monnard, Léonhard Quaglia.  3. Československo Brankáři: Jaroslav Stránský, Jaroslav Řezáč. Obránci: Otakar Vindyš, Karel Pešek, Valentin Loos. Útočníci: Josef Šroubek, Jaroslav Jirkovský, Josef Maleček, Karel Hartmann, Karel Koželuh, Jan Hamáček, Miloslav Fleischmann.  4. Belgie Brankář:Francois Verguet Hráči: Charles van den Driessche, Paul Goemine, Jean Maurice Gossins, Henri Louette, Andre Poplimont, Pierre van Reyschoot, Louis de Ridder, Frederic Rudolph, Philippe van Volckxsom, Gaston van Volxem.  5. Švýcarsko Brankář: Arnold Martignoni Hráči: Mezzi Andreossi, Zacharias Andreossi, Fred Auckenthaler, Andre Boissiers, Hans Koch, Giuseppe Penchi, Walter von Siebenthal.

8. mistrovství Evropy v ledním hokeji se konalo od 7. do 11. března v Antverpách v Belgii. Hrálo se za do té doby nejvyššího počtu mužstev. Pět reprezentačních celků se utkalo jednokolovým systémem každý s každým. Druhý titul titul mistra Evropy zde pro sebe získali hokejisté Švédska, kteří v této nebývalé konkurenci zůstali neporaženi.

The 1923 Ice Hockey European Championship was the eighth edition of the ice hockey tournament for European countries associated to the International Ice Hockey Federation . The tournament was played between March 7, and March 11, 1923, in Antwerp, Belgium, and was won by Sweden.


Život.

Narodil se v Jilemnici, studoval na pražské polytechnice a na příbramském horním učilišti (později báňská akademie), podobně jako další významný český geolog František Vacek, kde ho ovlivnil tehdejší ředitel Johann Grimm. Po ukončení studií pracoval jako báňský praktikant, studoval také v Říšském geologickém ústavu ve Vídni. Během této doby získával poznatky na různých místech Rakouska-Uherska.  Roku 1870 byl jmenován hlavním geologem pro Uhry na báňském ředitelství v Banské Štiavnici a prováděl výzkum slovenských rudných ložisek v Magurce, Španí Dolině, Kremnici a Nové Bani. O čtyři roky později se vrátil do Vídně a vykonával funkci vicesekretáře na tehdejším ministerstvu zemědělství. Kromě bádání v Rakousku navštívil v rámci své cesty do USA ložiska v Nevadě a Kalifornii.  V roce 1879 se vrátil do Příbrami, kde vedl katedru ložiskové geologie a kde dosáhl profesorského titulu. Současně pokračoval ve výzkumu příbramského revíru. Roku 1889 předčasně ukončil své působení a odešel do Vídně, odkud podnikal vědecké cesty po Evropě a Blízkém Východě. Zemřel v Döblingu u Vídně a podle svého přání byl pohřben v rodné Jilemnici.

Význam.

Pošepný je považován za světového zakladatele ložiskové geologie, jejíž poznatky umožnily efektivnější těžbu rud. Ve svém stěžejním díle "The Genesis of Ore-Deposits" (1893) popsal novou teorii vzniku rudných ložisek, teorie získala velké uznání. Kromě tohoto díla je autorem více než stovky dalších odborných publikací. Zabýval se také geologií Čech, napsal například studie o Příbramsku či zlatonosných rudách středních Čech.  Jméno Františka Pošepného nese Čestná plaketa AV ČR za zásluhy o rozvoj geologických věd, geologické a mineralogické muzeum - Geologický pavilon prof. F. Pošepného v Ostravě - Porubě či náměstí a základní škola v Praze - Chodově.

František Pošepný (30. března 1836 – 27. března 1895 Döbling) byl světoznámý český vědec působící v geologii a souvisejících oborech.

František "Franz" Pošepný (30 March 1836 – 27 March 1895), was a world-renowned Czech scientist working in geology and related fields.


Josefův Důl (Jablonec nad Nisou District)

Historie.

Hrabě Maxmilián Desfours Walderode začal osidlovat okolí německým obyvatelstvem kolem roku 1690. Osada Antonínov byla založena 1697 (1890 se obec oddělila od Albrechtic), Josefův Důl o čtyři roky později 1701 (téhož roku se narodil Walderodeův syn Karel Josef, po kterém je obec pojmenovaná). V roce 1700 byla založena osada Karlov, kde byla později založena kaple a první sklárna. V roce 1821 zavedl Karel Josef Zenkler novou sklářskou technologii a přidal výrobu perel a knoflíků. Rozvoj obce pokračoval vybudováním školy a zejména železniční tratě ze Smržovky do Josefova Dolu (tzv. Josefínka) v roce 1894. Dokladem rozvoje je i stavba plynárny 1908.  V roce 1909 byl Josefův Důl povýšen na městys. Na základě Mnichovské dohody byl Josefodol připojen k Německé říši. Odzbrojení německé posádky a navrácení ČSR proběhlo až 5. května 1945.

Kostel Proměnění Páně.

Postaven v letech 1862 až 1865 v novogotickém slohu. Protože Náboženský fond nepokryl veškeré náklady na výstavbu, byla uspořádána loterie a na 2000 kusů losů byla získána částka 4000,- zlatých. Dne 9. září 1862 se konalo slavnostní položení základního kamene, v den slavnostního aktu bylo "vystřeleno 100 ran z hmoždíře a na staveništi vlálo 100 vlajek a vlaječek c. k. monarchie". Věž kostela je 45 m vysoká, z vnitřního vybavení jsou nejcennější tři oltářní obrazy od Wilhelma Kandlera. Znovuvysvěcení a vymalování proběhlo v roce 1996.

Zajímavosti.

Mezi kuriozity patřil chov pštrosů v Dolním Maxově, či bývalý skokanský můstek s dopadem přes říčku Jedlovou (zbourán v 90. letech). V údolí Jedlové se rozkládá přírodní rezervace Jedlový důl.  Z obce pochází motocyklista Milan Engel, účastník závodu Rallye Dakar 2015.

Josefův Důl (německy dříve "Josefsthal") leží v údolí řeky Kamenice v Jizerských horách. V obci o rozloze 22 km žije obyvatel.  Obec je výchozím místem pro výlety pěší, cyklistické i lyžařské. Výše v údolí byla vybudována Josefodolská přehrada, největší a nejmladší svého druhu v Jizerských horách. V Josefově Dole je nástupní místo na Jizerskohorskou lyžařskou magistrálu. V obci a nejbližším okolí se nachází několik lyžařských sjezdovek pro zkušené i začínající lyžaře. V obci také vznikly naučné stezky zdejšího rodáka Gustava Leutelta; delší měří 11,3 km, kratší 5,4 km. V obci také naleznete muzeum místní historie. Oblíbenými turistickými cíli jsou například vodopády na řece Jedlové, Protržená přehrada, památník sklářství na Kristiánově či některá z mnoha rozhleden rozesetých po vršcích Jizerských hor.

Josefův Důl () is a village and municipality in the Jablonec nad Nisou District of the Liberec Region in the Czech Republic. The municipality covers an area of and, as of 2006, it had a population of 1021. It is located at above sea level in the Valley of the Kamenice river () in the southeastern part of the Jizera Mountains (). Above the town lies the Kamenice river that is collected by the Josefův Důl dam. Just south-west sits the town of Jablonec nad Nisou.


Historie.

Vesnici založil majitel rožnovského panství Karel Jindřich ze Žerotína listinou z 8. listopadu 1714, území však leželo na panství vsetínském. To si tento zakladatel přisvojil. Vsetínští majitelé Illésházyové se svého nároku nevzdali, což později vedlo k odtržení Velkých Karlovic od rožnovského panství a ke vzniku Malých Karlovic. Ty byly k Velkým Karlovicím znovu připojeny až v roce 1966.  Do počátku 19. století měla obec pouze zemědělský charakter. Ke změně došlo až v souvislosti se založením skláren v první polovině 19. století. Až do světové války, respektive do první republiky znamenalo období sklářské výroby pro obec zlatý věk. Přibylo obyvatel, dařilo se i živnostem. Vrch Soláň, který leží na území obce, byl v minulosti a stále je významným místem setkávání výtvarných umělců. Pošta v obci byla založena 15. září 1861.

Sklárny.

"Františčina huť" byla založena v roce 1826 panstvím Valašské Meziříčí – Rožnov. Od roku 1842 ji měla pronajatu firma S.REICH původně podnikající ve Staré Huti. Roku 1859 podnik rozšířili o novou chladicí pec a provedli také změnu ve výrobním programu, původní duté sklo nahradilo sklo tabulové. Tato změna se ale neukázala jako šťastná a již roku 1866 se sortiment opět měnil, tentokrát na skleněné perly a knoflíky. Huť byla uzavřena v roce 1912.  Roku 1863 získala firma S. Reich a spol. do nájmu i nedalekou továrnu na výrobu dehtu ve Velkých Karlovicích – Leskové, vedle které ještě tentýž rok otevřela druhou sklárnu zvanou "Mariánskou huť". Vyrábělo se v ní zpočátku také tabulové sklo, později se ale produkce zaměřila především na osvětlovací sklo (různé druhy lustrů a cylindry k lampám). Huť byla uzavřena v roce 1931.  Rodina Reichů byla židovského původu, hlavním představitelem rodiny v obci byl podnikatel Salomon Reich. Do roku 1863 nemohli židé vlastnit žádné nemovitosti, a proto i zde byla firma S. Reich v pronájmu. Teprve po roce 1888 firma S. Reich sklárny koupila a mohla s nimi volně nakládat. Salomon Reich byl dokonce zvolen starostou Karlovic. Nedaleko obce je také židovský hřbitov, V domě č.p. 970 bývala také soukromá synagoga.

Zajímavost.

Velké Karlovice se vyznačují nebývale velkou rozlohou v poměru k počtu obyvatel – vzdálenost z jednoho konce obce na druhý přesahuje 10 km. Začátkem dvacátého století uvedl Čeněk Kramoliš, že Karlovice mají čtyřikrát větší katastrální výměru než moravské hlavní město Brno.

Velké Karlovice jsou obec v okrese Vsetín Zlínského kraje. Žije zde obyvatel. Součástí obce je i vesnice Malé Karlovice. Natáčely se zde seriály "Doktor Martin" a "Strážmistr Topinka", "Největší dar (česká pohádka)

Velké Karlovice is a village in Vsetín District, Zlín Region, Czech Republic. It has a population of 2,680 (2005). It was founded in 1714. The village lies on the Vsetínská Bečva river. It was used in the Czech-Slovak remake of the British TV series 'Doctor Martin'.