Život.

Studoval Přírodovědeckou fakultu UK, obor biologie, studium nedokončil. V roce 1988 byl Šimon Pánek hlavním organizátorem humanitární pomoci obětem zemětřesení v Arménii, když společně s Jaromírem Štětinou vyhlásili neoficiální materiální sbírku na pomoc postiženým.  O rok později, v roce 1989, se stal jedním ze „studentských vůdců“ Sametové revoluce v tehdejším Československu, jmenovali jej do Koordinačního stávkového výboru studentů vysokých škol a za studenty byl členem Občanského fóra. Působil jako zahraniční specialista pro oblast Balkánu a lidských práv v prezidentské administrativě Václava Havla. Po listopadové revoluci byl za Občanské fórum kooptován do Federálního shromáždění, což nepřijal.  Ve volbách roku 1990 byl řádně zvolen do české části Sněmovny národů Federálního shromáždění (volební obvod Severomoravský kraj) za Občanské fórum poté, co ho vynesly z 13. místa preferenční hlasy, ale již v červnu 1990 na mandát rezignoval. V roce 1992-1997 spoluzakládal soukromou informační agenturu Epicentrum, přinášející zpravodajství z krizových oblastí světa. V tomto roce již působil v Kanceláři prezidenta republiky a současně se věnoval filmové produkci. Prezident Václav Havel jej na Pražském hradě vyznamenal medailí Za zásluhy za "angažovanost ve věcech veřejných" v roce 2002 a v roce 2003 získal cenu Evropan roku.  Mezi lety 2004 a 2010 byl Šimon předsedou české nevládní rozvojové organizace FoRs. Roku 2010 mu občanské sdružení Post Bellum udělilo Cenu Paměti národa. Od roku 2011 do roku 2013 působil také jako předseda dozorčí rady Aliance 2015, evropské sítě nevládních organizací.  Od roku 2017 je lektorem European Leadership & Academic Institute (ELAI) v Praze. Od téhož roku je Šimon předsedou nové instituce působící v zemích bývalého Sovětského svazu pod názvem Centrum občanské společnosti Praha.

Šimon Pánek (* 27. prosince 1967) je spoluzakladatelem a výkonným ředitelem společnosti Člověk v tísni, humanitární organizace se sídlem v České republice. Šimon byl coby studentský aktivista během sametové revoluce v roce 1989 vůdcem několika stávek proti režimu. Je členem Evropské rady pro zahraniční vztahy a zakládajícím členem Rady evropského partnerství pro demokracii.

Šimon Pánek (born 27 December 1967) is a former Czech student activist during the Velvet Revolution in 1989 and today the executive director of the humanitarian organization People in Need (Člověk v tísni), which he co-founded in 1992. People in Need (PIN) became the biggest non-governmental organisation in Central and Eastern Europe and works worldwide to mitigate the suffering of people in times of crisis. For its international and national effort, PIN has become highly respected in the Czech Republic and abroad.


Vznik písně.

Maneater byla vůbec jedna z prvních písní, kterou Furtado s Timbalandem na album Loose nahráli. Píseň se nahrávala v nahrávacím studiu v Miami. Furtado sama píseň popsala jako energickou.  8. ledna 2006 unikl na internet půlminutový záznam písně a o pár dní později 17. ledna už byla na internetu celá píseň. To způsobilo i to, že se píseň do svého vydání trochu změnila.  V rádiu BBC také Furtado nahrála coververzi písně Crazy od Gnarls Barkley. O pár dní později v téže rádiu nahráli Panic! at the Disco coververzi Maneater.  Píseň Maneater byla nominována na "MTV Europe Music Award" pro nejlepší píseň a v roce 2007 si odnesla cenu na NRJ Music Award za nejlepší mezinárodní píseň.

Úspěchy.

Ke stažení na iTunes byl Maneater přístupný od 22. května 2006 a kromě Severní Ameriky, kde singl vyšel později byl vydán v celé Evropě. Ve Velké Británii se dostala píseň na první místo, což se Furtado povedlo poprvé v kariéře. Navíc byla první Kanaďankou od roku 1998, kdy ve Velké Británii žebříčku kralovala Celine Dion s písní My Heart Will Go On. V celkovém zúčtování na konci roku byla Maneater sedmou nejprodávanější písní na Britských ostrovech.  Čísla jedna se dočkala píseň i v dalších evropských zemích. V Česku se dostal nejvýše na třetí místo hitparády IFPI.  8. září 2006 byla píseň vydána i v USA, kde byla v tom týdnu nejvyšším debutem na čísle šedesát dva. Nejvýše se v Billboard Hot 100 dostala na 16. místo, což bylo oproti Promiscuous, která vyšla v USA jako první singl z Loose a odsadila ve všech hitparádách první místo znatelný pokles.

Maneater "(Lidožrout)" je píseň Nelly Furtado z jejího třetího alba Loose. Píseň napsala společně s Timbalandem, který ji i produkoval. Singl vyšel prvně v Evropě, kde se stal do té doby nejpopulárnější písní Furtado.  Píseň se stala téměř všude obrovským hitem a zajistila i výborný prodej celé desky.

"Maneater" is a song by Canadian singer Nelly Furtado from her third studio album "Loose" (2006). The song was written by Furtado, Tim "Timbaland" Mosley, Nate "Danja" Hills, and Jim Beanz, and released to mainstream radio in the United States in September 2006. The song's musical style and production were inspired by the Hall & Oates song of the same name and other music from the 1980s.  The song received positive reviews from music critics, most of them comparing the song to Madonna and Depeche Mode songs from the 1980s. Outside North America, "Maneater" became one of Furtado's most popular singles, topping the charts in the United Kingdom and peaking within the top ten of the charts across much of Europe and Australia. It became a club hit in North America but was less commercially successful than the lead single "Promiscuous".  The accompanying music video was filmed by American director Anthony Mandler in Los Angeles. The video premiered on Yahoo! Music on 6 September, and was given a "First Look" on MTV's "Total Request Live" on 8 September. The song was included on the setlist for Furtado's third tour Get Loose Tour.


Základy.

Fotonika tedy znamená studium a praktickou aplikaci procesů, souvisejících s vyzařováním (emisí) a pohlcováním (absorpcí) fotonů elektrony. Lze ji také chápat jako aplikovanou kvantovou elektrodynamiku, což je teorie, která se snaží spojit kvantovou mechaniku s klasickou Maxwellovou teorií elektřiny a magnetismu. V podstatě popisuje interakci světla a hmoty.  Kvantová elektrodynamika rozlišuje tři základní děje potřebné k popisu všech jevů spojených se světlem a elektřinou, kterých se účastní fotony a elektrony:  Fotonika je založena právě na tomto posledním ději. Takový přístup opravňuje k tvrzení o existenci a sounáležitosti tří rovnoprávných oborů: optiky, elektroniky a fotoniky. Avšak zatím co optika i elektronika mohou existovat samostatně, u takto pojaté fotoniky tomu tak není. Fotony i elektrony je totiž nutno na místo vzájemné interakce nějak dopravit a proto se zřejmě fotonika nemůže bez optiky a elektroniky obejít. Fotonika se tak také jeví jako účelové seskupení vybraných částí optiky a elektroniky, které zkoumá a využívá procesy nastávající při energetických ztrátách elektronů a fotonů – hlavně předávání energie fotonů elektronům a vznik fotonů na úkor energetických ztrát elektronů. Pokud tyto částice nesou informaci, předává se i informace. Zkrátka: fotonika stojí na dvou nohách: jedna je elektronika a druhá optika.

Historie.

Fotonika je mladý obor navazující na tradiční vědní disciplínu optiku. Optická technika posledních desetiletí prošla třemi velkými mezníky, což je To mělo za následek renesanci optiky a její rostoucí význam pro moderní technologie. Výsledkem tohoto vývoje byl vznik nových vědních oborů včetně fotoniky. Pojmenování oboru názvem fotonika bylo přijato jako paralela s elektronikou, která se zabývá metodami řízení toku elektronů v různých prostředích a strukturách. Pojem fotonika rovněž vystihuje význam částicové (fotonové) podstaty světla při výkladu činnosti mnoha optických zařízení.  Fotonová optika je soubor výsledků kvantové optiky, kterými se doplňuje elektromagnetická optika tak, aby bylo možno - při zachování názornosti klasické teorie - objasnit vedle klasických optických jevů také kvantovou povahu světla a jeho interakci s látkou.

Fotonika je obor na rozhraní fyzikálních a technických věd, který se zabývá vlastnostmi a metodami využití fotonů. Pro praktické aplikace je zvlášť významný výzkum přístrojů, ve kterých se kontrolovaným způsobem ovládá tok fotonů.

Photonics is the physical science of light (photon) generation, detection, and manipulation through emission, transmission, modulation, signal processing, switching, amplification, and sensing. Though covering all light's technical applications over the whole spectrum, most photonic applications are in the range of visible and near-infrared light. The term photonics developed as an outgrowth of the first practical semiconductor light emitters invented in the early 1960s and optical fibers developed in the 1970s.


Šofar v historii.

Poprvé bylo možné zvuk šofaru slyšet při zjevení na hoře Sinaj. Tóra předepisuje povinnost troubit na šofar o svátku Roš ha-šana a jednou za sedm let rovněž o svátku Jom kipur k vyhlášení jubilejního roku a „svobody po celé zemi“. Krom toho se ve starověku šofar používal k řadě dalších účelů: ohlášení blížícího se šabatu, svátků a Roš chodeš, při bohoslužbě ve stanu úmluvy a v Chrámu, ke svolání lidu Izraele do války, jako výzva k pokání při obecních půstech a jako upozornění na důležitá oznámení.  Od založení státu Izrael v roce 1948 se na šofar troubí také při slavnostní inauguraci prezidenta. Roku 1967 při šestidenní válce zatroubil po dobytí Starého Města v Jeruzalémě na šofar pozdější aškenázský vrchní rabín Šlomo Goren u Zdi nářků na znamení konce arabského zákazu troubit na tomto místě na šofar a nové éry vykoupení.  Symbolika beraního rohu je rovněž spjata s příchodem mesiáše.

Šofar v liturgii.

Elul.

Po celý měsíc Elul se ve všední dny na konci ranní modlitby troubí na šofar. Tato praxe se opírá o verš žalmu, kde slovo „chodeš“ může znamenat oslavu novoluní, ale také celý měsíc před stanoveným časem svátku, tedy měsíc elul.

Roš ha-šana.

Příkaz Tóry říká, že zvuk šofaru má být slyšen na svátek Roš ha-šana. Je však předepsáno použít šofar, který je vyroben z beraního, popřípadě i ovčího rohu; není-li takový k dispozici, lze použít roh kozí, antilopí nebo gazelí. Rabínským příkazem je předepsáno zatroubit v každý den svátku sto signálů ("me'a kolot"); ty jsou rozděleny do čtyř sekvencí (30+30+30+10 signálů) zařazených na určená místa ve sváteční liturgii; druhá posloupnost troubení začleněná modlitby musaf je navíc rozdělena do tří částí přiřazených k jednotlivým požehnáním této modlitby.  Původně bylo povinné novoroční troubení praktikováno i tehdy, připadlo-li Roš ha-šana na šabat. Po zboření chrámu bylo troubení v takových případech omezeno na obce, kde sídlil rabínský soud založený na spolehlivé tradici, a postupně zcela vymizelo.

Jom kipur.

Jomkipurové troubení k ohlášení jubilejního roku se nepraktikuje. Namísto toho se troubí na šofar posloupnost deseti signálů bezprostředně po skončení poslední sváteční modlitby (ne'ila). Jako důvod se kromě připomínky „jubilejního“ troubení uvádí i praktický účel: oznámení konce svátku a půstu.

Šofar (hebrejsky: ) je dechový hudební (signální) nástroj ze zvířecího rohu, používaný při židovských slavnostních příležitostech, zejména během svátku Roš ha-šana. Jedná se o židovský náboženský předmět, který je vyroben opracováním rohu z ovce, kozy, antilopy nebo gazely. Je však zakázáno použít roh z krávy, kvůli asociaci s modloslužebnictvím zlatému teleti.

A shofar (pron. , from , ) is an ancient musical horn typically made of a ram's horn, used for Jewish religious purposes. Like the modern bugle, the shofar lacks pitch-altering devices, with all pitch control done by varying the player's embouchure. The shofar is blown in synagogue services on Rosh Hashanah and at the very end of Yom Kippur, and is also blown every weekday morning in the month of Elul running up to Rosh Hashanah. Shofars come in a variety of sizes and shapes, depending on the choice of animal and level of finish.


Svět filmu.

Zlatý kompas se odehrává ve velice zvláštním světě, který je podobný tomu našemu, ovšem v pár věcech se liší. Má stejné světadíly, jen zde jsou jiné země a království. Každého člověka doprovází jeho Daemon.  Daemoni Daemon je něco jako vaše spřízněná duše ve zvířecím těle. Každý Daemon patří k jednomu člověku. Člověka a Daemona spojuje neviditelné pouto, když se člověk od svého Daemona vzdálí příliš daleko, oba dva to až bolí. Pokud Daemon cítí bolest, smutek či jiné pocity, cítí je i člověk, a naopak. Člověk bez Daemona je pouhá troska, zmrzačený, smutný a bez sil. Proto si své Daemony lidé chrání.  Magisterium Magisterium ovládá svět a snaží se měnit lidské osudy, též diktovat lidské chování. Jeho sídlem je Londýnský mrakodrap "Palác Magisteria".  Hlavní hrdinka - Lyra Lyře je 12 let a nemá rodiče. Jediný člověk, který jí na světe zůstal, je Lord Asriel, který je věčně kvůli svým výzkumům pryč a daemon Pantalaimon (zkráceně Pant). Později ve filmu Lyra zjišťuje, ze jejím otcem je právě Lord Asriel, který vystupuje jako její strýc - pravděpodobně proto, aby ji chránil. Lyra žije na Jordánské koleji, kde se kamarádí s chlapcem Rogerem. Kolem Jordánské koleje se večer objevují takzvaní ""Vrahouni"", kteří kradou děti a přesunují je na "Bolvangar" (výzkumná stanice). Lyra si s Rogerem slíbí, že kdyby jednoho z nich vrahoun unesl, druhý se ho vydá hledat. Později Rogera unesou vrahouni a Lyra se ho vydá hledat a cesta jí zavede až na Svalbard, mezitím se seznámí s medvědím kyrysníkem Yorekem a pozná tajemství výzkumů, které se odehrávají na Bolvangaru...  Alethiometr Alethiometr je přístroj, který si díky svému překrásnému vzhledu vysloužil název "Zlatý kompas". Tento přístroj ukazuje vždy jen pravdu. Ovšem naučit se v něm číst je dost obtížné a některým lidem se to nemusí nikdy podařit. Jeho vynálezcem je Lyřin strýček Lord Asriel. Pro Magisterium je kompas nebezpečný, chtějí totiž tajně ovládnout další území (vesmíry) a zlatý kompas by mohl prozradit nejen to, ale i to, že Magisterium ovlivňuje lidské osudy.. Paní Coultrová Marisa Coultrová je záhadná a krásná žena, která přijme Lyru za svou asistentku a vezme ji s sebou na daleký sever. Lyra ji velmi obdivuje a má ji ráda, jenomže všechno není zpočátku takové, jak se ze začátku zdá. Lyra v ní brzy odhalí nenáviděného nepřítele, protože paní Coultrová patří k zlé a kruté církvi a stejně tak patří k Vrahounům, kteří unášejí děti.  Will Parry S Willem se v příběhu setkáváme již v druhém díle trilogie Jeho temné esence. Will, který právě zabil muže, který se mu vloupal do domu prochází tajným oknem do jiného světa, kde se potkává s dívenkou Lyrou. Lyra mu pomůže najít jeho otce, který se ze zvláštních důvodů ztratil na severu. Vrahouni Vrahouni jsou lidi, kteří unášejí děti až do ledových temnot na severu. Provádějí tam s nimi divné pokusy a nikdo přesně neví, co tam s nimi konkrétně dělají. Pro všechny je to veliká záhada. Malá Lyra společně se svými přáteli se vydává pátrat až na daleký sever, hledat ztracené děti a zachránit je od jejich sevření a zjistit to, co s nimi provádějí.

Kritika a tržby.

Film provázejí značné kontroverze, z části založené už samou knižní předlohou. Kniha a následně i film jsou totiž řadou lidí vnímány jako silně protikřesťanská díla, která šíří nenávist vůči křesťanství a zejména katolické církvi a mají za cíl vychovávat děti k ateismu a nepřátelskému postoji k náboženství.  Katolická liga vyzvala k bojkotu tohoto filmu, což minimálně nepřímo podpořila řada dalších náboženských představitelů z mnoha různých církví, když podpořila názor, že film je nepřátelský víře a nevhodný a nebezpečný z hlediska výchovy dětí.  Film navzdory rozpočtu 180 mil. dolarů, reklamě i hvězdnému obsazení, zejména ve Spojených státech výrazně zklamal očekávání. Celosvětově dosáhl tržeb přes 370 mil. dolarů, čímž se řadil v roce 2008 kolem 110. místa historického pořadí filmů podle tržeb. Neúspěch v USA je často přičítán nejen bojkotu ze strany věřících, ale také tomu, že tvůrci filmu jeho nejostřeji protináboženské části oproti předloze poněkud zaobalili a zamlžili, což sice neuklidnilo věřící, ale zato znepřátelilo Pullmana, jeho fanoušky a představitele ateistických organizací, podle kterých tak bylo předloze „vyrváno srdce“. V Česku byl v prosinci 2007 (13. prosince byla česká premiéra) třetím nejnavštěvovanějším filmem, přičemž první dva týdny vedl žebříček návštěvnosti. Celkem jej zde za dobu promítání zhlédlo 136 tis. diváků a utržil 14,2 mil Kč.  Výše zmíněné okolnosti se promítly i do hodnocení recenzentů. Obecně vysoce byla ceněna úroveň vizuálních efektů filmu a případně výkony některých herců, zejména Nicole Kidman, ovšem myšlenkovou a dějovou úroveň filmu podrobila řada recenzentů drtivé kritice s tím, že jde o podívanou bez obsahu, že děj je příliš nahuštěn, že bez znalosti knihy nemá divák šanci se ve filmu zorientovat a že tvůrci filmu naprosto jednoznačně nedokázali zúročit potenciál knihy.

Zlatý kompas (v anglickém originále The Golden Compass) je film natočený podle stejnojmenné knihy, která je prvním dílem fantasy série "Jeho temné esence" britského autora Philipa Pullmana.

The Golden Compass is a 2007 fantasy adventure film based on the 1995 book "Northern Lights", the first novel in Philip Pullman's trilogy "His Dark Materials". Written and directed by Chris Weitz, it stars Nicole Kidman, Dakota Blue Richards, Daniel Craig, Sam Elliott, Eva Green, and Ian McKellen. The project was announced in February 2002, but difficulties over the script and the selection of a director caused significant delays. At US$180 million, it was one of New Line Cinema's most expensive projects ever, and its disappointing results in the US contributed to New Line's February 2008 restructuring.  The film depicts the adventures of Lyra Belacqua, an orphan living in a parallel universe where a dogmatic ruling power called the "Magisterium" opposes free inquiry. Children in that universe are being kidnapped by an unknown group called the Gobblers who are supported by the Magisterium. Lyra joins a tribe of seafarers on a trip to the far North, the land of the armoured polar bears, in search of the missing children.  Before its release, the film received criticism from secularist organisations and fans of the "His Dark Materials" trilogy for the dilution of elements of the story which were critical of religion, as well as from some religious organisations for the source material's anti-religious themes. The studio ordered significant changes late in post-production, which Weitz later called a "terrible" experience. Although the film's visual effects (which Weitz has called the film's "most successful element") won both a BAFTA and an Academy Award, critical reception was mixed and revenue lower than anticipated.


Martinů a Ribemont-Dessaignes.

Bohuslav Martinů se seznámil s francouzským spisovatelem, malířem a také příležitostným skladatelem, jedním z vůdčích činitelů hnutí dada Ribemontem-Dessaignesem v roce 1928. Tehdy za svého pobytu v Paříži, začal zhudebňovat jeho dadaistickou divadelní hru "Slzy nože". Opera tehdy byla zamýšlena pro hudební festival v Baden-Badenu, kde ji ale nepřijali a neuvedli.  Brzy poté ale dostal Martinů objednávku z Osvobozeného divadla a v srpnu 1928 dostal od Ribemonta libreto, které později zamýšlel uvést v pařížském divadle Bériza. Martinů s libretistou dlouho jednal o úpravách, které by jeho  Použití filmu jako nového média (analogické například Bergově opeře Lulu) bylo převratnou událostí, která ale zvyšovala náklady a mohla spolupůsobit při potížích Martinů s uplatněním díla v nějakém divadle. Opera byla dokončena v polovině roku 1929, ale Martinů neuspěl se snahou o její uvedení v Berlíně.  Martinů se provedení opery nedožil a poslední společné dílo s Ribemontem-Dessaignesem, rozpracovanou operu "Týden dobročinnosti" na námět Ilji Erenburga, už nedokončil.

Děj.

Prolog: Ve filmových ateliérech se připravuje natáčení. Představují se herci Juste a jeho žena Indolenda (manželskou dvojici mají hrát i ve filmu), která flirtuje s jedním z dalších herců, jenž bude hrát postavu Adolfa. Povel režiséra „Točíme!“ startuje první jednání.  I. jednání: Zatímco se filmová Indolenda nudí, její filmový manžel odchází za svou mysliveckou zábavou. V lese najde krásnou vílu a odnese ji domů. Indolenda, která se snažila zabavit sváděním Adolfa, na vílu žárlí, ale ráda využije její nabídku tří přání. Nejprve si přeje bohatství – dům se promění v palác, mezi hosty je tam i Eblouie Barbichette, která je vílou představena jako Adolfova snoubenka. Víla věnuje snoubencům zlatý zámek na Zlatém ostrově, kam celá společnost vyráží.  II. jednání: Déšť, který v bouři zasáhne loď, je zlatý, mění všechno v drahý kov. Loď těžkne a potápí se. Trosečníci se zachrání na pustém ostrově. Juste si uvědomuje pomýlenost prvního přání a přeje si, aby byla jeho žena mladší. Ta zkrásní, ale hned přestává mít o Justa zájem a uteče za Adolfem. Juste nevydrží pohled na jejich lásku a vysloví poslední přání – být také milován. Jenže první ženou, která o něj projeví zájem, je zlá žebračka (Eblouie). Ze žárlivosti ho udeří holí a Juste umíraje vzdychá: „Jak těžké je žít!“ Víla je osvobozena. Končí natáčení filmu a režisér zve všechny herce na premiéru.  III. jednání: Premiéra filmu, na kterou přicházejí herci i diváci, je promítán známý děj. Milenecká dvojice Indolenda a herec, který hrál Adolfa, si o přestávce dohodla útěk do Ameriky.  Epilog: Film skončil a na filmovém plátně se odehrává jiný – skutečný příběh, scéna Odjezd. Za tónů orchestrální mezihry znázorňuje cestu evropskými velkoměsty a končí v New Yorku. V rohu kavárny tam vidíme opuštěného Justa, který v jejím středu a lesku sleduje svou manželku s milencem. Kolem se pohybují tanečníci včetně někdejší představitelky víly Lilian Nevermore, kteří si z něj tropí posměšky. Děj celé opery končí stejnou smutnou poznámkou: „Ach, jak těžké je žít!“

Uvedení.

K premiéře v Berlíně, kterou vyjednával Martinů prostřednictvím rady československého velvyslanectví v Německu Camilla Hoffmanna, nedošlo. Světová premiéra tak proběhla v Státním divadle v Brně v roce 1971, kde operu nastudoval dirigent Václav Nosek a inscenaci režíroval včetně filmu Evald Schorm.  V Německu byla poprvé uvedena v roce 1995 v Augsburgu, v roce 2007 uvedl ve spolupráci s Národním divadlem operu Volkstheater Rostock.

Tři přání aneb Vrtkavosti života (: Les Trois Souhaits ou les Vicissitudes de la vie), H. 175, je opera-film o třech dějstvích s prologem a epilogem Bohuslava Martinů dokončená roku 1929 na libreto Georgese Ribemonta-Dessaignese. Rozvíjí pohádkový motiv tří splněných přání, která vedou ke špatným koncům.

Les trois souhaits, H. 175, Czech Tři přání, is a 1928 opera by Bohuslav Martinů to a libretto by Georges Ribemont-Dessaignes. Composed largely in Paris between autumn 1928 and May 1929, it was not premiered until 16 June 1971 at the State Theatre, Brno.


Předehra.

8. dubna 1421 ustanovil papež Martin V. nového papežského legáta pro římskoněmeckou říši, jímž se stal římský kardinál Branda Castilione. Ten bezprostředně po svém jmenování obdržel buly, které mu propůjčovaly nejvyšší moc vyhlásit plnomocné odpustky a kříž proti kacířským Čechám (13. duben). Za své přechodné sídlo si zvolil Kolín nad Rýnem, odkud celou kampaň organizoval a rozesílal pokyny jednotlivým velmožům i městům. Nejdůležitějším panovníkem, který se měl výpravy účastnit, byl římskoněmecký, uherský a český král Zikmund Lucemburský, který na sebe přivolal ostrou kritiku za rozpad prvního křížového tažení v létě předchozího roku a od nějž se očekávalo, že tuto porážku odčiní. Ve věci konání kruciáty se 25. května ve Weselu sešel i říšský sněm, kde porýnští kurfiřti vyšli kardinálovi vstříc a na 23. srpna svolali do Chebu shromáždění účastníků z německých zemí. Strategie tažení předpokládala, že do Čech vpadnou dva útočné proudy. Jeden ze severu, druhý pak z východu přes Moravu. Pohyby obou vojsk však byly naprosto nekoordinované, a tak zatímco 28. srpna němečtí křižáci překročili hranice severozápadních Čech, vojsko Zikmunda Lucemburského se teprve shromažďovalo ve výchozích pozicích v Uhrách a na Moravě. Na severní frontě zatím německé oddíly způsobily velké škody, nicméně po neúspěšném obležení chatrně opevněného Žatce ustoupily zpět na říšské území (2. září).  Král Zikmund měl pro zdržení v Uhrách své důvody, neboť při pobytu v Prešpurku uzavřel dalekosáhlé úmluvy s Albrechtem Rakouským, kterého učinil svým zetěm a ustanovil dědicem svých království. Rakouský vévoda se mu za to protislužbou zavázal poskytnout finanční a vojenskou pomoc při znovuzískání Českého království. Posléze trvalo další měsíc, než Albrechtovy vojenské kontingenty dorazily na Moravu, odkud účastníci kruciáty na konci listopadu vyrazili ve dvou proudech přes Jihlavu a Litomyšl ke Kutné Hoře. Zde mělo dojít k předpokládanému srazu s vojskem shromážděným ve Slezsku, Lužici a Kladsku.  Po zkušenostech z předchozího roku nemínili pražští husité připustit, aby se křižáci dostali až k metropoli a rozhodli se s nimi střetnout v čáslavské nebo kutnohorské oblasti. První výprava pod velením Jana Hvězdy z Vícemilic, která do míst předpokládaného střetnutí vyrazila na konci října, však nedosáhla výraznějšího úspěchu a 25. listopadu se stáhla zpět do Prahy. Sem 1. prosince dorazil i slepý hejtman Jan Žižka s táborským vojskem. Několik dalších dní jednal s pražany a 8. prosince vytáhl do prostoru, jenž před nedávnem pražské oddíly opustily. Pražané Žižku následovali s jednodenním zpožděním. Podle "Kroniky velmi pěkné o Janu Žižkovi" operace u Kutné Hory, která se husitům bez odporu poddala, řídil osobně slepý táborský hejtman, avšak není zcela jisté, zda formálně převzal velení všech shromážděných husitských vojsk. Středověcí kronikáři se blíže Žižkovým postavením v rámci husitské vojenské hierarchie nezabývali, z jejich záznamů však lze získat povědomí o jeho dalších operacích. Nespokojil se s pasivním vyčkáváním v obsazené Kutné Hoře a záhy opustil její hradby. Je pravděpodobné, že jedním z důvodů, proč se rozhodl nevyčkávat příchodu křižáků ve městě, byli kutnohorští měšťané, kteří se mohli v jeho zádech stát nebezpečnou pátou kolonou. První Žižkova cesta vedla k Čáslavi, kde posílil místní posádku, a kde se k němu připojili Viktorin Boček z Kunštátu, Hašek z Valdštejna a Václav ze Strážnice. Patrně tento manévr přiměl štáb krále Zikmunda postupovat z Německého Brodu do centra Čech přes Ledeč nad Sázavou. Žižka se záhy vrátil ke Kutné Hoře, kde vyčkal příchodu nepřátel, kteří cestou "vypalovali vesnice, městečka a hrady, a znásilňujíce panny a ženy až do vydechnutí duše, potom je usmrcovali"...

Bitva.

Zprávy současníků.

Přestože o událostech u Kutné hory z přelomu let 1421 a 1422 informuje poměrně dostatečné množství českých i zahraničních písemných pramenů, jsou tyto informace poměrně povrchní, díky čemuž zůstávají dohady o přesném průběhu bitvy pouze v rovině teoretické. Nicméně středověcí kronikáři zanechali dostatek informací, podle nichž lze stanovit alespoň základní taktické manévry obou vojsk. Jeden z nejautentičtějších zápisů pochází z pera literáta, mistra artistické fakulty pražské university a přímého účastníka husitských válek, Vavřince z Březové. Vyprávění jeho "Husitské kroniky" však není úplné, neboť celá jeho práce končí právě uprostřed líčení bitvy u Kutné Hory. Povrchně, se o kutnohorském střetnutí zmiňuje i anonymní autor tzv. "Kroniky starého pražského kolegiáta", jenž byl stejně jako Vavřinec z Březové přímým aktérem husitských válek. Další, poměrně obsáhlý, popis bitvy se zachoval v souboru drobných kronik, psaných od sklonku bojovného husitství, jež historik František Palacký jako první soustředil do jediného díla pod názvem "Staré letopisy české". Poměrně obsáhlý text, jenž se vztahoval zejména k osobě slepého táborského hejtmana, se dochoval v dalším anonymním díle s názvem "Kronika velmi pěkná o Janu Žižkovi", sepsaném patrně v druhé polovině 15. století.

Pravděpodobný průběh.

Ke Kutné Hoře se křižácké oddíly přibližovaly od západu, husité jim proto vyrazili v ústrety Kouřimskou branou. Údajně postoupili "na dva hony" od hradeb, což by mohlo odpovídat asi čtyřem stům metrům, tedy čtvrt hodině cesty. Lze předpokládat, že se neprodleně obklopili vozovou hradbou a připravili se k boji. Po splnění těchto úkonů si pozvedli morálku společnou modlitbou a povýšením několika vybraných bojovníků do důstojenství rytířského. Zanedlouho na vozový šik zaútočili křižáci, kteří před sebou hnali velké stádo skotu. Snad se tak snažili získat ochranu před palnými zbraněmi, potažmo bylo jejich záměrem navýšit údernou sílu útočící formace. Nicméně i přes toto opatření se husitům útoky Uhrů dařilo až do setmění odrážet. Celá úvodní epizoda střetnutí je však značně nejasná, neboť není zřejmé, zda mělo jít o útok masového rozsahu, nebo šlo jen o "harce", o nichž hovoří Vavřinec z Březové, které byly jen jakousi předehrou k bitvě samotné.  Mezitím, co probíhalo před Kutnou Horou oboustranné zápolení, utrpěli husité těžkou ztrátu. Kutnohorští měšťané, mezi nimiž měli převahu němečtí katolíci, vpustili do města Kolínskou branou oddíl křižáckého vojska. Okamžitě došlo k masakru místního husitského obyvatelstva, před nímž byli uchráněni jen ti, kteří znali předem dohodnutá ochranná znamení. Z taktického hlediska převedla ztráta města husity do těžké situace. Dostali se do celkového obklíčení a navíc zůstali odříznutí od zásobovací základny. Za těchto okolností se Jan Žižka rozhodl pro taktický ústup. Patrně po celou noc připravoval vojsko k výpadu, který se uskutečnil v pět hodin ráno následujícího dne. Křižáci nebyli v podmínkách nočního boje schopni adekvátně reagovat a husitům se podařilo bez větších problémů obklíčení prorazit. Urychleně se přesunuli k další výhodné pozici pod vrchem Kaňk, stojícímu severně od Kutné Hory. Zde se opět obklopili vozovou hradbou a vyčkávali útoku nepřítele. Vzhledem k protivníkově nečinnosti zřejmě v průběhu nastávajícího podvečera nebo noci opustili i toto postavení a přesunuli se ke Kolínu, jenž byl nejbližší přístupnou městskou základnou husitů v okolí. Křižáci tento ústup považovali za své vítězství. Husitské oddíly důrazněji nepronásledovali a král Zikmund povolil vojákům, aby si před mrazy vyhledali úkryty v širokém okolí.  Žižka mezitím využil protivníkovy pasivity a urychleně shromažďoval další posily. Je známo, že značný počet bojovníků se k jeho vojsku přidal zejména z Jičínska a Turnovska. Krátce po Novém roce pak vytáhl opět ke Kutné Hoře a 6. ledna 1422 se objevil asi 6–7 km od města u vesnice Nebovidy. Zaskočení příslušníci královského předvoje se urychleně shromáždil na výšině jižně od vsi a zde se pokusili svést s protivníkem bitvu. Tento střet, při němž zahynulo množství Uhrů, však vyzněl jednoznačně ve prospěch husitů. Král Zikmund si patrně ihned po obdržení zprávy o nečekaném útoku uvědomil, že nemá smysl shromažďovat rozptýlené oddíly ani dál organizovat odpor. Většina jeho jednotek byla bez vzájemného spojení a případný pokus o obranu města by jej vystavil riziku, že padne do rukou husitů. Po poradě s válečnou radou proto dal bezodkladný rozkaz k ústupu, přičemž přikázal odvést z Kutné Hory všechny horníky, aby místní hutě přišly o kvalifikované pracovní síly. V noci z 6. na 7. ledna prchající křižáci město zapálili a společně se všemi zbylými kutnohorskými obyvateli se začali neorganizovaně stahovat zpět k Německému Brodu.

Důsledky.

Ačkoli se mohly demoralizované protivníkovy síly stát Žižkovou snadnou kořistí, první jeho snahou byla likvidace požáru v Kutné Hoře. Teprve po úspěšném zvládnutí tohoto úkolu vyrazil rychlým pochodem ve stopách křižáckého vojska a již 8. ledna ho dostihl u Habrů. Pokus o soustředěný odpor, jenž patrně organizoval italský vojevůdce Filippo Scollari, však skončil panickým útěkem všech zúčastněných křižáků (bitva u Habrů). Tentokrát husité protivníka pronásledovali se značným důrazem a ještě téhož dne dorazili k branám Německého Brodu. Zde se zahraniční oddíly patrně ještě jednou neúspěšně střetly s Žižkou v otevřené bitvě a další stovky křižáků zahynuly při útěku přes Sázavu. Bez ohledu na tuto tragickou epizodu kruciáty zůstala mezi hradbami města část velitelů, kteří byli odhodlaní alespoň dočasně udržet svou pozici, aby poskytli krytí prchajícím vojskům. České oddíly se pokusily město dobýt útokem již následujícího dne, avšak jejich pokus ztroskotal na celodenním houževnatém odporu obránců. Město se jim podařilo ovládnout teprve dne následujícího, když při rozhovorech o kapitulaci posádky vnikla skupina husitských vojáků bez Žižkova vědomí do ulic a zmasakrovala velkou část vojáků i místních obyvatel.  Závěrem tedy lze konstatovat, že bitva u Kutné Hory se stala rozhodujícím faktorem druhé kruciáty, neboť po událostech u Nebovid ztratil král Zikmund iniciativu a byl nucen vyklidit české území. Pokud jde o vypočtení ztrát v okolí Kutné Hory, soudobí kronikáři žádná čísla nezanechali. Zmiňují pouze počet mrtvých, kteří zahynuli při ústupových akcích k Německému Brodu. "Staré letopisy české" hovoří o 12 000, k nimž dále přičítají 548 utonulých "oděnců", kteří zemřeli pod sázavským ledem. Z materiálu pak do rukou husitů prý padlo šest či sedm korouhví a "540 vozů vrchovatě naložených nejrůznějšími věcmi, i klenoty, peníze a různá roucha, truhlice, různé knihy židovské i křesťanské, kterých bylo tolik, že by je na tři velké vozy nepobral".

Bitva u Kutné Hory se odehrála ve dnech 21.–22. prosince 1421 mezi Kutnou Horou a úpatím vrchu Kaňk a 6. ledna 1422 v okolí vesnice Nebovidy. Vojska druhé křížové výpravy, v čele s králem Zikmundem Lucemburským, zde byla poražena husitskými svazy pod velením slepého hejtmana Jana Žižky, jenž byl v první fázi střetnutí nucen prorazit z křižáckého obklíčení, v druhé pak překvapil rozptýlené protivníkovy oddíly a přinutil je ustoupit směrem k Německému Brodu. Vítězství husitů prakticky znamenalo konec kruciáty, neboť po střetnutí u Nebovid křižáci ztratili iniciativu a každý jejich další pokus o soustředěný odpor skončil panickým útěkem.

The Battle of Kutná Hora (Kuttenberg), an early battle and subsequent campaign in the Hussite Wars, was fought on 21 December 1421 between German and Hungarian troops of the Holy Roman Empire and the Hussites, an early ecclesiastical reformist group that was founded in what is now the Czech Republic.  In 1419, Pope Martin V declared a crusade against the Hussites. One branch of the Hussites, known as the Taborites, formed a religious-military community at Tábor. Under the leadership of the talented general Jan Žižka, the Taborites adopted the latest weaponry available, including handguns, long, thin cannons, nicknamed "snakes", and war wagons. Their adoption of the latter gave them the ability to fight a flexible and mobile style of warfare. Originally employed as a measure of last resort, its effectiveness against the royal cavalry turned field artillery into firm part of Hussite armies.


Dláždění kostkami či betonovou dlažbou.

Je známé na vozovkách, pochozích chodnících, či terasách.

Zatravňovací dlažba.

Používá se na zpevnění povrchů. Využívá se nejen jako zpevnění chodníků na zahradách nebo garážových stání aut před domem, ale také pro náročné a velmi zatěžované povrchy. Popularita zatravňovací dlažby roste u chovatelů koní (jízdárny a stáje), stání nákladních vozů nebo zpevnění svahu. Dlažba má protiskluzový povrch, rychle se staví a má relativně velkou odolnost proti povětrnostním vlivům, chemickým látkám a zatížení. Dlaždice se vyrábí v jednoduché variantě pro zpevňování chodníků na zahradách, až po vysokozátěžové panely pro extrémní zatížení.

Dělení stylů.

Je možné dláždit i svým vlastním stylem - např šachovnicí.

Dřevěná dlažba.

má všechny přednosti i nedostatky dřeva. Svým vzhledem a charakterem povrchu je na pohled velmi příjemná i praktická. Je vhodná především na menší plochy náročněji upravených odpočinkových teras a zákoutí. Dřevěná dlažba je nehlučná, teplá, charakterem povrchu velmi působivá a také rychle vysychá. Dřevěná dlažba výrazně zvyšuje bezpečnost pohybu dětí a celkovou úroveň řešeného prostoru. Velmi dobře a přirozeně působí dřevo v bezprostřední návaznosti na obytné a účelové stavby.  Trvanlivost a celková odolnost dlažby závisí na kvalitě dřeva, vhodné a důkladné impregnaci a dostatečně pevném a dobře izolovaném uložení dřeva do půdy. Jednoduchá dlažba je často upravována z kulatých špalíků. Velmi dobré je dřevo bukové, dubové, akátové, ale i borové a jilmové. Do dlažby lze kombinovat i více různých druhů dřeva.  Dřevěná dlažba z borových, olejem impregnovaných špalíků bývala například jedním z typických znaků vozovky na Mostu dr. Edvarda Beneše v Ústí nad Labem, od jeho postavení v roce 1936. Tato dlažba sice byla lehká a zbytečně nezatěžovala nosnou konstrukci, ovšem za mokrého počasí byla velmi kluzká a nebezpečná pro chodce i automobily. Přesto vydržela na místě přes 30 let a až poté, co byla v roce 1968 zrušena tramvajová doprava přes most, byla nahrazena živičným povrchem.

Mrazuvzdorná dlažba.

Mrazuvzdorná dlažba je keramická dlažba s malou nasákavostí. Běžně se uvádí do 3 % objemových. Principem mrazuvzdornosti je neschopnost nasáknout vodu do keramického střepu. Tato voda by při poklesu teploty pod bod mrazu zmrzla, zvětšila svůj objem a tím rozrušila střep. Roli hraje též velikost a distribuce pórů, ne jen jejich celkový objem. Dnešní moderní slinuté materiály mají dle normy nasákavost okolo 0,05 % tedy prakticky nulovou.

Dlažba je povrch podlahy, chodníku, vozovky, náměstí, náplavky nebo jiné podobné plochy pokrytý dlažebními kostkami nebo dlaždicemi. Zpravidla je kamenná, může však být i z betonových nebo keramických dílců, cihel a podobně. V posledních letech je dláždění betonovou dlažbou populárnější od dříve obvyklého asfaltu. Přínos betonové dlažby je v ceně a v její praktičnosti. Dlážděná plocha se stává opakovaně rozebiratelnou.  V zámkové dlažbě jsou jednotlivé dlažební kostky či dlaždice tvarované tak, aby do sebe přesně zapadaly.  Řemeslník, který provádí dlažbu neboli dláždění, se nazývá "dlaždič" ("dlaždička" je naproti tomu zdrobnělina od slova "dlaždice", nejde tedy o přechýlený tvar slova "dlaždič").

Pavement, in construction, is an outdoor floor or superficial surface covering. Paving materials include asphalt, concrete, stones such as flagstone, cobblestone, and setts, artificial stone, bricks, tiles, and sometimes wood. In landscape architecture, pavements are part of the hardscape and are used on sidewalks, road surfaces, patios, courtyards, etc.  The term "pavement" comes from Latin "pavimentum", meaning a floor beaten or rammed down, through Old French "pavement". The meaning of a beaten-down floor was obsolete before the word entered English.  Pavement laid in patterns like mosaics were commonly used by the Romans.


Terminologie.

Pojem sám o sobě se vyvíjel - název „industriální“ byl poprvé použit v polovině sedmdesátých let umělci vydavatelství Industrial Records, kteří ho definovali a stali zakladateli stylu. Jednalo se o britskou formaci Throbbing Gristle, která svou činnost determinovala jako "hudbu, vytvářenou pro nové pokolení, vymezujíc se zároveň proti hudbě dosud vytvářené (kterou nazývali "zemědělskou") jako generace jiného, tedy "industriálního" cítění, ke které promlouvají mechanické objekty a průmysl srovnatelnou poetikou jako k předchozí příroda.  Na samém počátku byl tedy zcela po právu termín „industriál(ní)“ vykládán zcela v duchu jeho tvůrců, resp. jako hudební produkce a technika, blízká Throbbing Gristle a jejich příbuzným projektům. S postupem času termín ve svém významu nabýval na konotacích, mnohdy vzdálených (mnoho lidí dnes chápe slovo industriální či industriál jako výraz odosobněnosti, dokonce i nehumánnosti), které se však v průběhu let vžily a ovlivnily jeho masové užívání.  Dnešní definice pojmu zobrazuje především fakt, že v průběhu doby vzniklo mnoho hudby, která nemá inspiraci v Throbbing Gristle, ačkoli užívá podobné tvůrčí techniky, proto bylo nezbytné originální obsah tohoto pojmu změnit do současné podoby.

Historické souvislosti.

Z historického hlediska je třeba si uvědomit, že v rámci hudebních forem a technik nebyl industriál vynálezem Throbbing Gristle, ale má své kořeny již v druhé dekádě dvacátého století u Edgarda Varèseho v rané elektronické hudbě a v Schaeferově musique concrète a jejich následovníků (Karlheinz Stockhausen, Iannis Xenakis ad.)  Současně je nutno uvědomit si, že základní motivací vzniku hnutí, soustředěného kolem Industrial Records nebyla nová hudební forma nebo myšlenka jako taková - je ho třeba vidět jako odmítnutí diktátu hudebního průmyslu o tom, jaká hudba má být. V tomto směru byli ve své době v podobně revoltujícím postavení jako punk, ovšem mnohem sofistikovanějším.

Kulturní vliv.

Industriál ovlivnil natolik aktivity v rozličných uměleckých odvětvích, že je používán i termín "industriální kultura". Proto lze "industriální hudbu" považovat i za představitelku obecného uměleckého směru, jakkoli tento je definován jen velmi mlhavě.  V průběhu let vznikla celá řada projektů a souborů, které industriální hudbu rozvíjely, jsou jejím přínosem či se staly zakladateli nových subžánrů. Z nejdůležitějších je třeba zmínit NIN, Test Dept, Cabaret Voltaire, Whitehouse, SPK, Laibach, Einstürzende Neubauten, Ministry ad.  Industriál od počátku osmdesátých let přerůstá celosvětově v postindustriální hudbu širokou aplikací principů do žánrově a stylově mnohovrstevných odvětví tvorby i hudebního průmyslu.

Industriální hudba nebo industriál je termín, který v současné době vyhrazen pro celou řadu hudebních stylů, jejichž společným jmenovatelem je zároveň

Industrial music is a genre of music that draws on harsh, transgressive or provocative sounds and themes. AllMusic defines industrial music as the "most abrasive and aggressive fusion of rock and electronic music" that was "initially a blend of avant-garde electronics experiments (tape music, musique concrète, white noise, synthesizers, sequencers, etc.) and punk provocation". The term was coined in the mid-1970s with the founding of Industrial Records by members of Throbbing Gristle and Monte Cazazza. While the genre name originated with Throbbing Gristle's emergence in the United Kingdom, concentrations of artists and labels vital to the genre also emerged in America, namely in Chicago.  The first industrial artists experimented with noise and aesthetically controversial topics, musically and visually, such as fascism, sexual perversion, and the occult. Prominent industrial musicians include Throbbing Gristle, Monte Cazazza, SPK, Boyd Rice, Cabaret Voltaire, and Z'EV. On Throbbing Gristle's 1977 debut album "The Second Annual Report", they coined the slogan "industrial music for industrial people". Chicago-based independent label Wax Trax Records featured a heavy roster of industrial music acts. The precursors that influenced the development of the genre included acts such as electronic music group Kraftwerk, experimental rock acts such as Pink Floyd and Frank Zappa, psychedelic rock artists such as Jimi Hendrix, and composers such as John Cage. Musicians also cite writers such as William S. Burroughs, and philosophers such as Friedrich Nietzsche as influences.  While the term was self-applied by a small coterie of groups and individuals associated with Industrial Records in the late 1970s, it was broadened to include artists influenced by the original movement or using an "industrial" aesthetic. Over time, the genre's influence spread into and blended with styles including ambient, synth music and rock such as Front 242, Front Line Assembly, KMFDM, and Sister Machine Gun from the Chicago-based Wax Trax Records. Electro-industrial music is a primary subgenre that developed in the 1980s, with the most notable bands in the genre being Front Line Assembly and Skinny Puppy. The two other most notable hybrid genres are industrial rock and industrial metal, which include bands such as Nine Inch Nails, Ministry, and Fear Factory, the first two of which released platinum-selling albums in the 1990s.


Nahrávání alba.

Deska byla od začátku plánována pro čtrnáct písní, bylo tedy potřeba nahrát dalších deset, které by doplnily oba singly. První nahrávací den proběhl v Abbey Road Studios a sice v pondělí 11. února 1963. Beatles a George Martin začali v 10:00 s nahráváním první písně a skončili coverem "Twist and Shout" o 9 hodin a 45 minut později. Kromě písní na albu obsažených nahráli tehdy Beatles ještě "Hold Me Tight", která se ovšem dostala až na desku With The Beatles. Celý nahrávací den stál 400 liber.  Please Please Me bylo nahráno na dvoustopém magnetofonu s většinou vokálů na jedné stopě a nástroji na druhé pro lepší možnosti vyvažování těchto dvou složek při závěrečném mixu do mono. Později byla namixována i stereo verze, jejíž zvuk je ovšem obecně považován za nevyvážený, proto pro vydání na CD 26. března 1987 byla zvolena mono verze alba. Mnoho let později, 9.září 2009, vychází CD přece jen i ve stereo a zároveň v remastered verzi.

Obal alba a label.

George Martin chtěl pořídit na přední stranu obalu fotografii skupiny před pavilonem hmyzu v londýnské zoo, nicméně tento návrh byl londýnskou zoologickou společností zamítnut. Známá konečná verze obalu s Beatles shlížejícími dolů ze schodiště je pořízena Agnusem McBeanem v londýnském ředitelství EMI.  První vydání mono i stereo LP jsou vysoce sběratelsky ceněné, neboť jsou to jediné desky Beatles na zlato-černém Parlophone labelu. Další vydání mělo žluto-černý, později stříbrno-černý label. Novější desky (po roce 1970) byly vydávány na labelu Apple Records.

Seznam skladeb.

Písně kreditovány Lennon/McCartney, pokud není uvedeno jinak

Umístění v žebřících.

Album se dostalo na první příčku v žebříčcích Disc Weekly, Melody Maker, NME a Record Retailer. Na prvním místě se udrželo po 30 týdnů a celkem v žebříčcích strávilo 74 týdnů, z toho čtyři týdny po znovuvydání na CD v roce 1987.

Please Please Me je první album Beatles vydané 22. března 1963 jako rychlá reakce na úspěch singlů Please Please Me (#1) a Love Me Do (#17). Ze čtrnácti písní na desce bylo osm napsáno autorskou dvojicí John Lennon/Paul McCartney.  V květnu 1963 se toto album dostalo na vrchol britských hitparád a zůstalo v něm třicet týdnů, dokud ho nevystřídalo album "With the Beatles". Pro hudební trh Spojeného království bylo toto neobvyklé, jelikož se v tomto období na vrcholu prodeje držely většinou alba s filmovou hudbou a s lehkými písněmi na poslech.  V roce 2003 se toto album dostalo na 39. místo žebříčku 500 nejlepších alb všech dob, který zveřejnil časopis Rolling Stone. Bylo šestým albem v pořadí z jedenácti, která se od skupiny The Beatles do tohoto žebříčku dostala. Před ním se umístila alba "Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band","Revolver","Rubber Soul", "The Beatles (The White album)" a "Abbey Road".  Dvě skladby z alba "Please Please Me", „I Saw Her Standing There“ a „Please Please Me“ se nacházejí v seznamu The 500 Greatest Songs of All Time.

Please Please Me is the debut album by the English rock band the Beatles. Produced by George Martin, it was released on EMI's Parlophone label on 22 March 1963 in the United Kingdom, following the success of the band's singles "Please Please Me" and "Love Me Do", which reached number 1 on the "NME" and "Melody Maker" charts and number 17 on the UK Singles Chart, respectively. The album topped "Record Retailer"s LP chart for 30 weeks, an unprecedented achievement for a pop album at that time.  Besides their already released singles, the Beatles recorded the majority of "Please Please Me" in one long recording session at EMI Studios on 11 February 1963; overdubs were later added by Martin to "Misery" and "Baby It's You" on 20 February. Of the album's 14 songs, eight were written by Lennon–McCartney (originally credited "McCartney–Lennon"). "Rolling Stone" magazine later cited these original compositions as early evidence of the Beatles' "[invention of] the idea of the self-contained rock band, writing their own hits and playing their own instruments". In 2012, "Please Please Me" was voted 39th on "Rolling Stone"s list of the "500 Greatest Albums of All Time". It was voted number 622 in the third edition of Colin Larkin's "All Time Top 1000 Albums" (2000).


Poloha.

Pohoří Dachstein má plochu 900 km². Leží v Rakousku, na hranici Horního Rakouska, Štýrska a Salzburska. Na severu je masiv ohraničen údolím Kainisch Traun, na jihu je oddělen od Nízkých Taur dlouhým údolím řeky Enns a na západě od masivu Tennengebirge údolím Lammertal.

Geografie.

Masiv Dachsteinu pokrývá území přibližně 20×30 km. Většinu plochy tvoří zvlněná náhorní plošina s mnoha krasovými jevy. Nejvyšší vrcholy se nachází na jejím okraji, a spadají zejména k jihu skalními stěnami, vysokými až kolem 1000 metrů, jako je například skalní stěna Torsteinu (2948), druhého nejvyššího vrcholu dachsteinského masívu. Dachstein je také místem nejsevernějšího a zároveň nejvýchodnějšího zalednění v Alpách. Nachází se zde Hallstattský ledovec, Velký Gosauský ledovec, Malý Gosauský ledovec, Schladmingerský ledovec, Edelgriesský ledovec, Schneeloch, Severní Torstein a Jižní Torstein.

Členění masivu.

Masiv Dachsteinu se rozděluje na několik samostatných skupin. Mimo samotného vrcholu Dachsteinu to je na severu ležící samostatný vrchol Hoher Sarstein (1975 m n. m.). Na západě území leží skupina Gosaukamm s nejvyšším vrcholem Grosser Bischofmütze (2459 m n. m.). Východně od vrcholu Dachsteinu se nachází vyprahlá náhorní plošina zvaná Am Stein (1720 m n. m.). Poslední horskou skupinou, ležící zcela na východě území, je osamělý vrchol Grimming (2351 m n. m.).

Turismus.

V masivu Dachstein nalezneme dvě lanovky. Jsou to Dachsteinseilbahn z Obertraunu a Dachsteinsüdwandbahn. Masivem také prochází dálková alpská cesta Via Alpina. Nachází se zde soustava ledovcových jeskyní skládající se z Dachstein-Rieseneishöhle, Dachstein-Mammuthöhle a Koppenbrüllerhöhle.

Horolezectví.

Vrcholu Dachsteinu poprvé dosáhl Peter Gappmayr v roce 1832, cestou přes Gossauský ledovec a západní hřeben. Nachází se zde množství různých horolezeckých i zajištěných cest. Populární jsou zajištěné cesty Dachstein Westgrat a Johann Klettersteig. Z horolezeckých výstupů jsou známé Steinerweg a Pichlweg. Do masivu Dachsteinu patří též Gosaukamm, kde patří k vyhledávaným vrcholům Grosser Bischofmütze, Däumling, Niederes Grosswandeck.

Horské chaty.

V masivu Dachsteinu nalezneme chaty soukromé nebo patřící spolku Alpenverein či Naturfreunde.

Dachstein () je horský masiv v Severních vápencových Alpách. Nejvyšší vrchol, Hoher Dachstein (2995 m n. m.), je zároveň druhou nejvyšší horou Severních vápencových Alp. Je nejvyšší horou rakouské spolkové země Štýrsko "(Steiermark)" a Horní Rakousko "(Oberösterreich)", protože přes vrchol probíhá zemská hranice mezi těmito spolkovými zeměmi. Na březích Hallstatského jezera bylo objeveno jedno z nejstarších lidských sídel.

The Dachstein Mountains () are a mountain range in the Northern Limestone Alps.  The term is used by the Austrian Alpine Club in its classification of the Eastern Alps as one of the 24 sub-ranges of the Northern Limestone Alps (AVE No. 14).  The "Dachstein" range includes:


Okolnosti.

V souladu s náladami počátku šedesátých let, ministr dopravy v konzervativní vládě Harolda Macmillana byl ředitelem hlavní silniční stavební společnosti Ernest Marples (jeho dvě třetiny společného držení byly zbavena jeho manželka, když byl ministrem). Marples zastával názor, že budoucnost patří silnicím a železnice se už stala mrtvým reliktem počátků průmyslové revoluce.  V poradenské skupině známé jako Stedefordova komise (podle jejího předsedy, Sira Ivana Stedeforda) byla zadána zpráva o stavu Britské dopravy a navrhovaných opatřeních. V komisi zasedal i Richard Beeching, toho času technický ředitel chemického koncernu Imperial Chemical Industries. V roce 1961 byl jmenován ředitelem nově tvořené správy Britských drah.  Stedeford i Beeching se střetli v rozsahu návrhů na drastické rušení železniční infrastruktury. Přestože problematiku požadoval parlament, zpráva Sira Ivana nebyla nikdy zveřejněna, a návrh pro budoucnost drah začal být znám jako „Beechingův plán“. Vláda jej převzala a výsledkem je zrušení třetiny železniční sítě.  Beeching věřil, že železnice by mohla být provozována jako finančně nezávislá, nikoli jako služba veřejnosti, a jestliže je část systému finančně nesoběstačná, měla by být zrušena. Usuzoval, že co je jednou zrušeno, mělo by pomoci zbytku k návratu do ziskovosti.  Když byl Beeching ředitelem Britských železnic, zadal vypracování studie zatížení veškerých železničních tratí v zemi. Světlo světa spatřila koncem dubna 1962. Výsledky zprávy uváděly, že 80% přeprav se uskutečňuje na pouhých 20% sítě, a většina zbývajících tratí je provozován ve finanční ztrátě. Plán restrukturalizace Britských drah (tzv. Beechingova zpráva, Beechingova reforma) z 27. dubna 1963 předpokládala, že z více než 29 000 km bude 9 700 km, většinou vedlejších odboček a dálkových tratí, uzavřeno. Na mnoha dalších dojde k zastavení osobní dopravy, nebo zrušení méně využívaných stanic. Tento plán restrukturalizace byl schválen vládou.  V té době vysoce kontroverzní zpráva byla v tisku nazývána "Beechingovo bombardování " nebo "Beechingovo osekávání". To zažehlo protesty v mnoha, zejména venkovských oblastech, jež by přišly o spojení veřejnou dopravou. Resp. by samospráva musela zaplatit dopravu po silnici. Vláda argumentovala, že řada spojů by mohla být levněji provozována autobusy, pro tuto snahu se vžilo pojmenování „busizace“.  Důležitou částí Beechingovy zprávy byla navrhovaná elektrifikace vybraných hlavních tratí a vytvoření kontejnerizované nákladní dopravy nahrazující zastaralý a konkurence neschopný systém klasicky ložených nákladních vagónů. Většina politiků se sice nadchla pro šetření peněz, ale částem reformy vyžadujícím výdaje se dostalo slabé pozornosti. Jen některé z rozvojových Beechingových úvah byly časem přijaty, například zavedení systému kontejnerové dopravy a pokračování v elektrifikaci dráhy West Coast Main Line mezi Crewe a Glasgow dokončené až v roce 1974.

Vlna rušení tratí.

Na svém vrcholu v roce 1950, měřily britské železnice okolo 33 800 km a čítaly 6000 stanic. Roku 1975 19 300 km a 2000 stanic, přibližně stejně je tomu dodnes.  V rozporu s všeobecným míněním, vlna zavírání tratí začala dávno před Beechingovým působením v čele Britských železnic. Beeching byl jen na jejím vrcholu. Od počátku padesátých let do roku 1963 již správa tratí Britských drah zrušila přibližně 4800 km drah. Po zveřejnění výsledků se tempo rušení zrychlilo.  Ne všechny uzavřené tratě byly ve skutečnosti zrušeny, řada byla udržována provozuschopná z různých důvodů, včetně politických. Například trať přes pohoří Scottish Highlands, přestože spadala do Beechingových definic o neefektivních drahách, nebyla zrušena, kvůli odporu tamních lobbistů. Další tratě bylo navrhováno zachovat převodem pod samosprávu. Některé z železnic navrhované na uzavření byly zachovány v provozu, kvůli nedostatečné kapacitě silniční sítě.  Udržely se i dráhy zajišťující častá meziměstská spojení. Marshlink, trať spojující Hastings a Ashford na jihovýchodě Anglie unikla zrušení, protože tvoří jižní část efektivního trianglu tratí spojujících oblasti Kent a Sussex. Uzavření této dráhy by značně prodloužilo dobu jízdy, muselo by se jezdit přes Tonbridge. Podobné důvody by ale šly uplatnit pro v podstatě jakoukoli jinou trať, jaké byly skutečné důvody pro zachování této konkrétní, toť otázka.  V důsledku těchto faktorů, máme dodnes řadu venkovských drah v Britské železniční síti, přestože se jedná jen o zlomek stavu před Beechingem.  Na druhou stranu, některé tratě, které Beeching hodlal zachovat jako kmenové, například elektrifikovaná (Manchester) - Hadfield - Sheffield, byla nakonec uzavřena, pro eventuální politicky motivované obnovení. K tomu ale dodnes nedošlo.  Úhrnem, 2128 stanic bylo uzavřeno na tratích, kde provoz zůstal zachován. Stejně jako méně důležité tratě, rušení postihlo i takové hlavní dálkové spojnice, jejichž trasu sledovala jiná hlavní trať. K nejvíce diskutovaným patřila bývalá Great Central Railway, vedoucí z Londýna do střední a severní Anglie.  Od roku 1974 bylo v Británii uzavřeno jen několik tratí s osobní dopravou. Některé byly časem obnoveny, většinou šlo o dráhy kde Beeching zachoval jen nákladní dopravu a znovuzavedení osobní stálo minimum prostředků. Nicméně během sedmdesátých a osmdesátých let se rozeběhlo rušení i těch tratí, kde zbyly jen nákladní vlaky, demolice infrastruktury a rozdělení pozemků, značně znesnadňující eventuální obnovu provozu. Tak se pokračovalo v Beechingově odkazu.

Beeching II.

Roku 1964, Dr. Beeching vydal druhou, méně známou zprávu „Rozvoj kmenové železniční sítě“, nazývanou „Beeching II“, tato šla ještě dále, než předchozí. Vybrala tratě zasluhující další investice.  V podstatě počítala, že veškeré tratě mimo nejdůležitějších dálkových a nejvytíženějších příměstských by se mohly brzo uzavřít. Uskutečněním plánu by zůstala vychrtlá síť o 11 260 kilometrech, s velkými územími zcela postrádajícími železnici.  Zpráva byla zavrhnuta Britskou Labouristickou vládou a Dr. Beeching rezignoval roku 1965. Nicméně politici byli odpovědni za rušení drah, Beechingovo jméno se od té doby stalo symbolem.

Měnící se postoje a politika.

Psal se rok 1964, když byla zvolena nová labouristická vláda s Předsedou vlády Haroldem Wilsonem. Ve volební kampani labouristé slibovaly pozastavit rušení tratí. Po vyhraných volbách ale rychle ustoupily ze svých slibů a v zavírání pokračovaly, dokonce v roce 1966 ještě rychleji, než vláda předchozí a to až do konce desetiletí.  Roku 1965 byla do čela ministerstva dopravy jmenována Barbara Castlová a začala nahlížet na řešení dopravy jako na celek. Rozhodla, že přinejmenším, 17 700 km železnic je nezbytných pro dohlednou budoucnost a, že síť by měla být udržována v tomto rozsahu.  S blížícím se koncem šedesátých let se začalo ukazovat, že rušení tratí nepřineslo slibované úspory, ani nedostalo zbytek sítě ze ztrát. Barbara Castlová si stanovila, že některé spoje by mohly být dotované pro svou hodnotnou společenskou roli. Do parlamentu postoupila návrh zákona známý jako dopravní zákon 1968, v odstavci 39 navrhuje vytvoření rezerv pro dotace vyplácené po dobu tří let. Zákon přímo uváděl rozsah spojů a tratí, kterým by mohlo být uznáno vyplácení dotací. Tak se podařilo řadu lokálních tratí zachránit.

Souhrn.

V praxi selhala Beechingova reforma v plnění jejího hlavního motivu – vyšší finanční soběstačnosti železnice. Zrušením více než třetiny sítě Beeching docílil úspory sedmi milionů liber. Přitom celková provozní ztráta převyšovala 110 milionů liber. Tyto neočekávané ztráty byly do značné míry způsobeny úbytkem cestujících na hlavních tratích, kvůli zrušení jejich napaječů – tratí vedlejších.  Užití systému tramvajových rychlodrah bylo připraveno pro několik odbočných tratí v Beechingově době, ale bylo jím ignorováno. Tento koncept mohl být účelně využit Britskými dráhami a řada vedlejších tratí mohla přežít Beechingovy řezy.  „Busizace“ nahrazující vlaky autobusy byla také nešťastnou. V mnoha případech byly autobusy značně pomalejší a méně pohodlné a následkem toho nepopulární u veřejnosti. Není divu, že většina náhradních autobusových přeprav se neobešla bez dotací, postupně zanikala a zanechala po sobě rozsáhlá území bez veřejné dopravy.  Vlna rušení byla zastavena počátkem sedmdesátých let, když se začala ukazovat neúčelnost, kdy ušetření části dotací zrušením mnoha tratí vyvažovaly dopravní zácpy a znečištění ovzduší vyvolané vyšším využíváním aut. Takové dopady si těžko našly podporu veřejnosti.  Poslední zrušenou hlavní tratí a jednou z nejdiskutovanějších v rámci Beechingovy reformy byla 158 km dlouhá tzv. Waverley Route spojující Carlisle, Hawick a Edinburgh uzavřená v roce 1969. Skotský parlament schválil obnovení severní poloviny trati se zahájením výstavby v roce 2007.  Jedním z hlavních kritických směrů Beechingovy transformace oponoval, že rušení je na úkor budoucnosti, kvůli populačnímu růstu a trendu častějšího cestování na stále delší vzdálenosti. Mnoho měst Beechingem odříznutých od železnice se rozrůstalo a požadovalo návrat vlaků zpět. Bohužel pozemky pod uzavřenými tratěmi byly často prodány a zastavěny a tak značně prodražují, ne-li de-facto znemožňují obnovení vlakové dopravy. Prodej pozemků po opuštěných drahách, místo jejich územní ochrany, podobně jako americká Rail Bank, pro možné budoucí využití se stal terčem kritiky.  Počátkem osmdesátých let se vláda s Margaret Thatcherovou v čele chystala další redukci sítě Beechingova stylu, Roku 1983 Sir David Serpell, úředník v minulosti spolupracující s Beechingem sepsal Serpellovu reformu, uvažující další hromadné rušení tratí. Reformě se dostalo tvrdé kritiky veřejnosti a byla rychle smetena ze stolu.

Znovuotevírání.

Je ironií osudu, že v době Beechingových řezů dopravní výkony stoupaly a v následujících letech by dosáhly rekordního počtu cestujících. Nastal obrat ve vnímání veřejné dopravy a železnice se opět stala přijatelnou i pro venkovské oblasti. Proběhly nesmělé pokusy o přehodnocení provozu na některých zavřených tratích.  Za zmínku stojí tzv. Robin Hood Line mezi Nottinghamem, Mansfieldem a Worksopem obnovovanou v devadesátých letech. Mansfield byl do té doby největším britským městem bez kolejové dopravy. V regionu West Midlands byla v roce 1987 postavena nová stanice Birmingham Snow Hill, zbouraná v počátku sedmdesátých let. Navazujícím tunelem pod centrem Birminghamu k nádraží Moor street se opět rozjely příměstské vlaky do Kidderminsteru a Worcesteru. Bývalá trať ze Snow Hill do Wolverhampton byla přestavěna na tramvajovou rychlodráhu pod názvem Midland Metro. Spojka z Coventry do Nuneatonu se dočkala cestujících roku 1988. Navzdory úspěšnému modelu tramvajových rychlodrah, jsou úvahy o nových provozech stále v ohrožení, kvůli proměnlivé náklonnosti novým projektům od následujících vlád.  Beeching ořezal i většinu sítě jižního Walesu, v upadajících průmyslových oblastech. Od roku 1983 se obnovují dráhy v regionu, zahrnující 32 km tratí ve třech větvích a 32 stanic.  V září 2015 byla obnovena část bývalé Waverley Route z Edinburghu do Tweedbank pod názvem Borders Railway. Obnovena byla jako neelektrifikovaná a ve většině trasy jednokolejná. Dráha Edinburgh - Bathgate byla roku 1985 první z nové vlny obnovování. Jednalo se o nově uvedenou strategii kabinetu Margaret Thatcherové. Osobní vlaky vyjely v rámci zkušebního provozu, jež měl za úkol zjistit, bude-li spojení využito cestujícími. Tak se stalo a provoz je od té doby zaveden pravidelně. Nyní je v přípravě obnova úseku Bathgate - Airdrie. Naposledy byl po roce 1968 otevřen kus tzv. Argyle Line v prosinci 2005 obsluhující Merryton a Larkhall. Po slibech z osmdesátých let se v roce 2007 opět rozjedou osobní i nákladní vlaky z Stirlingu do Kincardine.  Ve výsledku malé, ale podstatné počty z uzavřených stanic jsou obnoveny a otevřeny cestujícím na tratích, kde dříve byly zrušeny. Řada z nich se nachází v městských aglomeracích, kde funguje integrovaná doprava pod záštitou regionálního organizátora. Některé trati se zachovaly nebo byly znovuotevřeny jako muzejní provozy.  Jedním z pozůstatků uplatňování Beechingovy reformy je též jednokolejnost dříve dvoukolejných tratí. V některých případech např. Princes Risborough (z dříve důležitého uzlu čtyř tratí zbyla po uzavření Great Central Railway jen zastávka) do Bicesteru byla druhá kolej vytrhána, ale v rámci modernizace Chiltern Railway proběhlo zdvoukolejnění celé trati na počátku 21. století. Další zjednokolejněnou je dráha z Inverness do Dingwallu, v současnosti je toto překážkou pro požadované zvýšení počtu vlaků na Far North Line z Inverness do Thursa a Wicku. Wessex Main Line, bývalá dálková trať z Londýna na jihozápad byla také zjednokolejněna a efektivně deklasována na regionální trať, od té doby je na ní nahlíženo i jako na odklonovou trasu pro Great Western Main Line.  Nehledě na kladné ekologické důsledky obnovy železnic, řada území podél těchto tratí od zrušení provozu prošla růstem počtu obyvatel. Jestliže takové dráhy prokazovaly ztrátový provoz v roce 1963, mohou dnes být již ziskové a žádoucí z hlediska snížení dopravního zatížení silnic a exhalací. V mnoha případech se však jedná o finančně náročnou realizaci. Beechingova reforma nepočítala s eventuálním pozdějším obnovením drah a pozemky byly rozprodány, budovy, mosty, zářezy a náspy srovnány se zemí.

Beechingova reforma (: Beeching Axe) je vžitou přezdívkou pokusu Britské vlády z šedesátých let o snížení provozních nákladů Britských drah. Název je odvozen od autora zprávy "Reforma Britských železnic (The Re-shaping of British Railways)", doktora Richarda Beechinga, axe = sekera, osekávat. Ačkoli zpráva navrhovala nové způsoby nákladní dopravy a modernizaci kmenových osobních tratí, je známa hlavně coby doporučené hromadné uzavírání tratí uvažovaného pro málo zatížené a ztrátové dráhy a zrušení zastávkových vlaků na mnoha dalších tratích.  Zpráva odrážela odliv přepravených cestujících i nákladů vyvolaný od padesátých let se rozvíjející silniční dopravou. Ztráty BR pokračovaly navzdory zavedení plánu modernizace železnic z roku 1955. Beeching předpokládal,že pouze razantní akce by mohly ochránit železnici od vyšších ztrát v budoucnu.  Nicméně následující vlády prokazovaly horlivost spíše po rychlých úsporách, přestože hlavním prvkem Beechingovy reformy byly investice. Více než 4000 (25%) mil tratí a 3000 (50%) stanic a zastávek bylo uzavřeno následkem provedení Beechingových řezů v praxi.

The Beeching cuts (also Beeching Axe) was a plan to reduce the route network and restructuring of the railways in Great Britain. The plan was outlined in two reports: The Reshaping of British Railways (1963) and The Development of the Major Railway Trunk Routes (1965), written by Richard Beeching and published by the British Railways Board.  The first report identified 2,363 stations and of railway line for closure, 55% of stations and 30% of route miles, with an objective of stemming the large losses being incurred during a period of increasing competition from road transport and reducing the rail subsidies necessary to keep the network running. The second report identified a small number of major routes for significant investment. The 1963 report also recommended some less well-publicised changes, including a switch to containerisation for rail freight.  Protests resulted in the saving of some stations and lines, but the majority were closed as planned; Beeching's name remains associated with the mass closure of railways and the loss of many local services in the period that followed. A few of these routes have since reopened; some short sections have been preserved as heritage railways, while others have been incorporated into the National Cycle Network or used for road schemes; others now are lost to construction, have reverted to farmland, or remain derelict.


Dětství a mládí.

Commodus a jeho bratr-dvojče Antoninus přišli na svět jako desáté a jedenácté dítě císaře Marka Aurelia a jeho ženy Faustiny mladší. Vyrůstali v paláci na Palatinu, kde se sbíhaly všechny nitky moci z rozlehlého impéria římského. Ve věku pěti let byl Commodus s o rok mladším bratrem Anniem Verem prohlášen za "caesara" (Antoninus mezitím zemřel) a po Verově smrti (169) se z něj stal jediný žijící mužský potomek císaře. Marcus Aurelius mu zajistil nejlepší učitele své doby, takže princ nabyl slušné znalosti v řečtině i rétorice.  Dne 19. května 175 odjel Commodus do římsko-germánského pohraničí, aby navštívil místa markomanských válek, a po zprávě o vzpouře Avidia Cassia se odebral spolu s otcem do Sýrie a Egypta. Odtud se vrátil koncem roku 176 do Říma, kde oslavil – opět spolu s otcem – triumf. Svůj vzestup k nejvyššímu postavení v říši završil imperátorskou aklamací v roce 176, řádným konzulátem od 1. ledna 177 a provoláním za císaře v polovině téhož roku. Současně ho Marcus Aurelius oženil s Bruttií Crispinou, dcerou konzula Gaia Bruttia Praesenta.

Vláda.

Dne 3. srpna 178 se Commodus a Marcus Aurelius opět vypravili do boje s Germány, které pak trvaly až do Markovy smrti 17. března 180. Commodus, jenž se stal v osmnácti letech samovládcem, zařídil vše potřebné kolem otcova pohřbu, uzavřel s Germány mír a v srpnu odcestoval zpátky do Říma, kde oslavil triumf. Ze strany dějepisců je rychlé ukončení války často kritizováno, nakolik se však odchylovalo od Markových plánů, je nejasné.  V širokých vrstvách římského lidu byl Commodus zprvu populární, a to nejen kvůli vzpomínkám na Markovu vládu. Oceňovala se na něm velkorysost a přísné naplňování zásady chléb a hry ("panem et circenses"). U senátu naopak vyvolaly zvýšené požadavky císařského fisku, vynucené sanováním dluhů z dob markomanských válek, určitou nevoli, k níž se přidala i nespokojenost nad protežováním některých osob, zejména z řad vedení pretoriánské gardy.

Spiknutí z roku 182.

Pro celkové směřování Commodovy politiky mělo zásadní význam nezdařené spiknutí na podzim roku 182, do něhož byla zapletena císařova sestra Lucilla, někdejší manželka Lucia Vera. I když byly pohnutky zúčastněných osobní, atentátník napadl Commoda se slovy: "To ti posílá senát", což panovníka popudilo proti aristokracii. Následným represím padlo za oběť mnoho osob, mezi nimi i Lucilla, její příbuzný Marcus Ummius Quadratus a prefekt pretoriánů Tarrutenius Paternus. Veškerou moc posléze uchvátil nový prefekt pretoriánů Tigidius Perennis, který si získal Commodovu důvěru a fakticky vládl římské říši až do roku 185.

Vláda oblíbenců.

V době, kdy stál v čele impéria Perennis, byly potlačeny nepokoje v Mauretánii, Dákii a nakonec i v Británii, kde Piktové narušili Hadriánův val. Císař se státním záležitostem příliš nevěnoval a stále více času trávil na svých statcích poblíž Říma, přičemž běžnou správu nechával na jiných. To se nezměnilo ani po Perennově pádu a popravě na jaře 185, neboť vládní agendu ihned převzal nový oblíbenec Marcus Aurelius Cleander, někdejší otrok z Frýgie, který se vyšvihl až na post císařského komorníka.  Za Cleandera bylo počátkem roku 187 potlačeno další spiknutí proti císaři, zorganizované jistým Maternem, a nepokoje v Africe rozdrtil tamní prokonsul Publius Helvius Pertinax. Commodův zájem se zcela otevřeně přesunul na pořádání různých slavností, gladiátorských zápasů a závodů v cirku, jež velmi zatěžovaly státní pokladnu. V centru moci se rozmohly intriky a korupce, na prodej byly nejen senátorské hodnosti a velitelská místa v armádě, ale dokonce i konzuláty pro daný rok. Koncem roku 189 vyvolaly potíže se zásobováním v hlavním městě lidové bouře a následné zavraždění Cleandera s řadou jeho přívrženců. Commodus byl nucen zřídit zásobovací flotilu, aby zabránil podobným krizím.

Poslední léta na trůně.

Po Cleanderově smrti už žádný jednotlivec nenabyl tak silného vlivu na císaře a praktickou politiku svorně vykonávali komorník Eclectus, prefekt pretoriánů Quintus Aemilius Laetus a milenka Marcia. Commodus stále více propadal náboženskému mysticismu, ztělesňovanému kulty Matky bohyně, Mithry a Serápida, k čemuž přistupovala i stylizace do role nového Herkula. Jeho hlavní zábavou se staly zápasy gladiátorů a boje s divokou zvěří v amfiteátru, v nichž navzdory svému postavení někdy i osobně vystupoval.  Úpadek režimu, v devadesátých letech již nepřehlédnutelný, dovršily vážné finanční obtíže, vyvolané rozhazovačnou politikou předchozích let. V senátu dosáhla opozice takové intenzity, že se dokonce objevily mince zesměšňující samotného císaře. Bylo jen otázkou času, kdy dojde k novému pokusu o státní převrat, neboť císař nejevil snahu změnit svůj přístup k vladařským povinnostem. Konečný úder Commodovi zasadili lidé z jeho nejbližšího okolí – Laetus, Eclectus a Marcia.

Commodova smrt.

Dne 31. prosince 192 podala Marcia Commodovi jed, a když po jeho požití císař nezemřel, uškrtil ho na návod Marcie a jejích spoluspiklenců přivolaný atlet Narcissus. Podle kronikáře Herodiana byly bezprostřední příčinou vraždy Commodovy plány zahubit své blízké – ti ho totiž zrazovali od nápadu zahájit slavnosti nového roku z gladiátorských kasáren. Cassius Dio k tomu dodává, že Commodus měl v úmyslu zabít i oba nastupující konzuly, Sosia Falcona a Erucia Clara, a doplnit svou titulaturu o přídomek "syn Diův, vítězný Herkules". Za nového císaře vybrali spiklenci bývalého konzula Helvia Pertinaka, jednoho z mála přátel Marka Aurelia, který byl dosud naživu. Commodova památka byla oficiálně zatracena ("damnatio memoriae"), za vlády Septimia Severa ho však rehabilitovali a prohlásili za boha.

Lucius Aurelius Commodus (31. srpna 161 Lanuvium – 31. prosince 192 Řím) byl římský císař panující v letech 177–192, nejprve jako spoluvládce svého otce Marka Aurelia, po 17. březnu 180 jako samovládce. Třebaže moc získal díky svému původu a ne díky adopci, bývá řazen k tzv. adoptivním císařům. Před svou císařskou proklamací užíval od 12. října 166 titulu "caesar" a od 7. července 175 i titulu předák mládeže ("princeps iuventutis"), udělovaného císařským princům. Stal se po Titovi druhým císařem, který nastoupil na trůn po svém vlastním otci, a byl prvním císařem, který se narodil vládnoucímu panovníkovi.

Commodus (; Lucius Aelius Aurelius Commodus; 31 August 161 – 31 December 192) was Roman emperor with his father Marcus Aurelius from 177 until his father's death in 180, and solely until 192. His reign is commonly considered to mark the end of the golden period in the history of the Roman Empire known as the Pax Romana.  During his father's reign, he accompanied Marcus Aurelius during the Marcomannic Wars in 172 and on a tour of the Eastern provinces in 176. He was made the youngest consul in Roman history in 177 and later that year elevated to co-emperor with his father. His accession was the first time a son had succeeded his biological father since Titus succeeded Vespasian in 79. He was also the first emperor to have both a father and grandfather (who had adopted his father) as the two preceding emperors. Commodus was the first (and until 337, the only) emperor "born in the purple", meaning during his father's reign.  During his solo reign, the Empire enjoyed a period of reduced military conflict compared with the reign of Marcus Aurelius, but intrigues and conspiracies abounded, leading Commodus to an increasingly dictatorial style of leadership that culminated in a god-like personality cult. His assassination in 192 marked the end of the Nerva–Antonine dynasty. He was succeeded by Pertinax, the first emperor in the tumultuous Year of the Five Emperors.


Historie.

Vyvážené stromy se objevují v různých podobách, využívají se v datových strukturách pracujících na bázi seznamů nebo databází, kde se pracuje s operacemi vyhledávání, přidávání a mazání záznamů. Jako první představil 2-3 strom v roce 1970 John Hopcroft, bylo to vylepšení vyváženého binárního stromu. Později Rudolf Bayer a Ed McCreight zobecnili 2-3 strom pod pojmem B-strom, který byl dále zjednodušen do formy červeno-černého stromu.

Organizace dat v 2-3 stromu.

Vnitřní uzly neobsahují uvnitř data, ale obsahují některé informace o tom co je uloženo v jejich potomcích (podstromech). Tak jak je to zobrazeno na obrázku 1, kde levá vnitřní část pole (min S2) obsahuje minimální klíč ležící v prostředním podstromu (S2) a pravá vnitřní část uzlu (min S3) obsahuje minimální klíč ležící v pravém podstromu (S3). Stejně jako je tomu s uzlem se dvěma potomky. To z 2-3 stromů dělá tzv. vyhledávací stromy.  Při vkládání a mazání dat z 2-3 stromu je zapotřebí upravovat strukturu stromu, přizpůsobovat klíče v uzlech podle složení klíčů v listech a popřípadě měnit hloubku tohoto vyváženého stromu. U 2-3 stromu není zapotřebí tak často vyvažovat strom jako u binárního stromu, protože všechny listy jsou na stejné úrovni. Avšak je zapotřebí daleko častěji vyvažovat 2-3 strom než b-strom nebo 2-3-4 strom, kde je možné mít daleko více potomků u jednoho uzlu.

Příklad.

Dva příklady 2-3 stromů s uloženými prvky 2, 5, 6, 8, 15, 17, 18 a 22.  2-3 stromy se stejnými daty mohou mít odlišnou strukturu. Pokud 2-3 strom obsahuje převážně uzly se dvěma potomky (větší hloubka stromu) vzrůstá náročnost operací (např. vyhledávání) s 2-3 stromem o n prvcích z O(logn) na O(logn).

Operace s 2-3 stromem.

2-3 stromy se využívají v datových strukturách jako jsou seznamy nebo databáze, kde se pracuje se základními operacemi vyhledávání, vkládání a mazání prvků. Usnadňují tak daleko více práci s daty, než kdybychom měli data uspořádána libovolně v paměti (obtížné vyhledávání) nebo naopak uložená jako seznam v řadě za sebou (obtížné vkládání).

Operace vyhledávání.

Při vyhledávání dat podle klíče začínáme u Kořene stromu a postupujeme podle klíčových atributů shora dolů.  Tímto způsobem pokračujeme, až do poslední úrovně stromu, kde se nachází listy s daty.

Operace vkládání.

Při vkládání nové větve do 2-3 stromu je nutné vyhledat pozici, kam novou větev vložíme. Poté co je nalezena pozice, vložíme větev do příslušného rodiče "r".  Pokud se zvýší počet potomků "r" postupujeme obdobným způsobem směrem nahoru dokud nenarazíme na předka se dvěma potomky nebo na kořen se třemi potomky, kdy se zvýší hloubka 2-3 stromu o jedna, jak je zobrazeno postupně na obrázcích 7, 8, 9, 10.  Při každém vkládání je nutné přizpůsobit dané klíče uzlů podmínkám 2-3 stromu. Pro vkládání je možné využívat i složitější algoritmy, kde se nejdříve přizpůsobí struktura stromu vkládání. Například se přesune prvek (podstrom) do sousední větve, která není tolik zaplněná a tím se usnadní následné vkládání.

Operace mazání.

Nejprve je nutné vyhledat větev, kterou budeme odebírat. Poté se odebere větev z jejího rodiče "r". Obdobným způsobem se pokračuje směrem nahoru a v případě potřeby se sníží hloubka 2-3 stromu o jedna, jak je to zobrazeno na obrázcích 12, 13, 14, 15, 16.  Operace jakou je vkládání a mazání se dají řešit různými algoritmy. Můžeme například nejdříve změnit strukturu stromu tak, abychom mohli jednoduše vložit nebo vyjmout větev. Můžeme provádět různá přeskupení, abychom využili, co nejvíce uzly se třemi potomky, kde je méně náročné vyhledávání, mazání dat a také jsou zde menší nároky na paměť počítače.

Poznámky.

Vytvořený 2-3 strom se může lišit od zde uvedených příkladů. Například listy mohou být uzly se dvěma klíči (daty) a data se nemusí vyskytovat jen v listech, ale v každém uzlu. Tímto způsobem se dají snížit nároky na paměť a některé operace se stromem.

2-3 strom je druh stromu, jehož každý vnitřní uzel má buď dva potomky a obsahuje jeden klíč, nebo má tři potomky a obsahuje dva klíče. Všechny listy leží ve stejné hloubce.  2-3 stromy lze považovat za B-stromy obsahující vnitřní uzly pouze s dvěma nebo třemi potomky, respektive za B+ stromy, pokud přidáme podmínku, že všechna data leží v listech.  Díky stejné hloubce listů se 2-3 strom řadí mezi vyvážené stromy. Hloubka 2-3 stromu s n prvky se pohybuje v rozmezí mezi logn a logn, podle použité struktury. Tomu odpovídá i náročnost operací jako je vyhledávání, vkládání a odebírání dat z 2-3 stromu. 2-3 stromy jsou izometrické k AA stromům, tzn. jsou to ekvivalentní datové struktury. Jinými slovy, pro každý 2-3 strom existuje alespoň jeden AA strom s prvky ve stejném pořadí.

In computer science, a 2–3 tree is a tree data structure, where every node with children (internal node) has either two children (2-node) and one data element or three children (3-nodes) and two data elements. A B-tree of order 3 is a 2-3 tree. Nodes on the outside of the tree (leaf nodes) have no children and one or two data elements. 2−3 trees were invented by John Hopcroft in 1970.  2–3 trees are balanced, meaning that each right, center, and left subtree contains the same or close to the same amount of data.


Historie.

Železniční síť Velké Británie byla vytvářena v 19. století. Slučováním vznikly v roce 1923 čtyři místně dominantní soukromé společnosti ( London, Midland and Scottish Railway (LMS), Great Western Railway (GWR), London and North Eastern Railway (LNER) a Southern Railway (SR)).  Ziskovost drah se propadla během světové hospodářské krize ve třicátých letech, kapitál společností pokrýval provoz a údržba se odkládala. To předznamenalo slabou připravenost sítě před druhou světovou válkou. Během války se železnice dostaly pod nucenou státní správu jako životně nutná část válečné ekonomiky. Dráhy byly v bombardované Británii těžce postiženy a nutně potřebovaly kapitál pro investice a údržbu v rámci válkou zmítané ekonomiky. S poklesem průmyslové výroby po válce, prošly propadem i železniční přepravy.

1948: Znárodňování.

Nový zákon o dopravě z roku 1947 vytvořil předpoklady pro znárodňování sítě, jako součást trendu znárodňování veřejných služeb vlády Clementa Attlea. Společnost Britské železnice začala fungovat pod tímto názvem z rozhodnutí britské dopravní komise od 1. ledna 1948, když převzala majetek tzv. velké čtyřky – čtyř největších britských soukromých drah.  Malý počet samostatných úzkokolejných a průmyslových drah, Metro v Londýně, Metro v Glasgow, Liverpool Overhead Railway a tramvajové provozy nebyly do sítě British rail zahrnuty. Společnost Northern Counties Committee vlastněná LMS byla prodána vládě Severního Irska a spravována státní společností Ulster Transport Authority.  Nový systém do šesti správních oblastí:  Tato oblastní správní území do značné míry vycházela z území ovládaných bývalými soukromými společnostmi a u BR se udržela do osmdesátých let. V padesátých letech se hranicemi několikrát hýbalo, pro lepší fungování v rámci celostátní společnosti. Severovýchodní oblast byla v šedesátých letech sloučena s východní.

1948-55: První léta.

Prvotní prioritou byla oprava válečných poškození a zbavení se odkládané údržby. Obnovily se práce na některých válkou přerušených investičních akcích (např. elektrifikace trati Manchester-Sheffield-Wath přes Woodhead a elektrifikace příměstské Great Eastern). Nové regionální správy BR zdědily velký objem organizací a základen po velké čtyřce a pokračovat v řadě případů v souběžných činnostech bylo neúčelné. Dědictvím velké čtyřky byly také značné rozdíly v užitých technických parametrech. Lokomotivy i vozy byly podudržované. Jen v oblasti jižního Londýna byla nezanedbatelná část vlaků vedena elektrickou trakcí, všude jinak vládla parní trakce.  Provozování mnoha typů vozidel rozdílných parametrů vedlo roku 1951 ke schválení nových standardů pro veškerá nová vozidla. Současně se unifikovaly i ostatní technické požadavky napříč celou BR.

1955-63: Plán modernizace.

Britská železniční síť pravděpodobně šla do druhé světové války technologicky zaostalejší než její soukmenovci v jiných zemích. V letech po válce se začalo opět projevovat nabrané zpoždění v technické úrovni drah. Země jako Japonsko, Spojené státy americké, Itálie, Německo, Francie nebo i Československo investovaly do dieselové trakce a elektrifikace už před válkou a po válce v ní pokračovaly. Británie nikoli a její síť degenerovala pomalým tempem oprav. Plán modernizace přišel pozdě, ale přece.  Modernizační plán z roku 1955, připravený britskou dopravní komisí předpokládal náklady ve výši 1,240 milionů liber během 15 let. Investice měly zvýšit rychlost, efektivitu, bezpečnost a kapacitu tratí přes sérii opatření zatraktivňující osobní i nákladní dopravu. Tedy udržení si přeprav, které se začaly přesouvat na silnici. Důležitými prvky bylo:  Vládní bílá listina sepsaná roku 1956, začala s modernizací, která měla eliminovat ztráty BR do roku 1962.  V té době byly zrušeny některé právní závazky BR jakožto státního dopravce, speciálně v požadavku, že nakládka zboží musí být nabízena v každé stanici. Opatřením byla zamýšlena úspora zaměstnanců, infrastruktury a redukce počtu pomalých manipulačních vlaků snižujících propustnost trati. Omezení počtu nakládacích míst vedlo k přesunu přeprav na kratší vzdálenosti na silnice.  Bohužel modernizační plán vzal za své zejména kvůli nastupující masové automobilizaci, která začínala být schopna přebírat železniční přepravy. Následkem toho se mnoho peněz promrhalo v nákladných stavbách, jako jsou nová seřaďovací nádraží, která brzo přišla o vlakotvorbu a byla opuštěna. Peníze také spolykala kvapná koupě nových typů motorových lokomotiv bez patřičného testování prototypů, několik typových řad bylo pro poruchovost a nehospodárnost sešrotováno několik let od dodání. Selhávající modernizační plán vedl k nedůvěře v efektivitu investic Britských drah od ministerstva financí, které bylo v patách BR od jeho založení.  Některé trati byly během padesátých let uzavírány podle vzorce k omezení očividných souběhů drah, vzniklých existencí konkurujících si soukromých společností. Například většina tratí bývalé společnosti Midland and Great Northern Joint Railway ve východní Anglii byla uzavřena v roce 1959. Dálkové osobní vlaky na bývalé Great Central Railway skončily roku 1960. Jednalo se však jen o předehru k následujícímu desetiletí.  Dopravní dokument z roku 1962 změnil statut Britských drah z popudu britské dopravní komise na nezávislou veřejnou společnost.

1963-68: Beechingova reforma osekávání a konec parní trakce.

Roku 1963, ředitel Britských drah Dr. Richard Beeching zveřejnil reformu Britských železnic (The Re-shaping of British Railways), volající po velké racionalizaci sítě. Řada venkovských drah byla následkem vzmáhajícího se automobilizmu. Beechingova reforma dala zrušit mnohé odbočné a některé dálkové tratě. Roku 1965 Richard Beeching představil svou další reformu, nikdy nerealizovanou. I tak v tomto období přišly Britské dráhy o třetinu délky svých tratí.  Koncem padesátých let a celá šedesátá probíhalo rušení flotily parních lokomotiv. V první vlně přišlo do šrotu množství typů strojů z období před znárodněním. BR koupily poslední parní lokomotivu ve Swindonu roku 1960. Vyřazování novějších parních strojů začalo s počátkem let šedesátých, přestože se jednalo o lokomotivy mladší deseti let. Lepší parametry a nižší provozní náklady nových motorových lokomotiv a motorových vozů, spolu s propadem počtu provozovaných tratí probíhající Beechingovou reformou, dovolili BR hromadné likvidace lokomotiv i vagonů. Většina vozů z dob soukromých společností byla stažena do konce šedesátých let. Poslední baštou parního provozu se stala severozápadní Anglie do srpna 1968. Jedinou výjimkou byla úzkorozchodná dráha Vale of Rheidol Railway u Aberystwyth ve Walesu, parní provoz trval až do prodeje trati v roce 1989.  Mezi lety 1958 a 1974 probíhala elektrifikace trati West Coast Main Line napájecí soustavou 25 kV 50 Hz v troleji, toto bylo vybráno za standard pro tratě na sever od Londýna. Elektrifikovány byly také příměstské tratě v okolí Londýna a Glasgow. Na jižním pobřeží pokračovaly práce na rozšíření předválečného systému napájení 750 V stejnosměrných třetí kolejnicí. Nicméně elektrifikace v Británii nikdy nedosáhla úrovně pokrytí evropských železničních sítí.

1969-79: British Rail.

S vyřazením posledních parních lokomotiv, společnost zkrátila název na British Rail, současně bylo představeno nové logo dvou šípů, dnes užívané National Rail. Logo má představovat hospodářství jako celek (recesisté si ho vysvětlily jako „ostnatý drát “ nebo „šípy zmatku“). Též byl zaveden jednotný grafický styl informačních tabulí, vývěsek a piktogramů pro cestující. Nátěr lokomotiv a osobních vozů byl unifikován do „drážní modré“ barvy.  Roku 1973 byl představen a zaveden nový systém pro evidenční číslování hnacích vozidel TOPS. Osobní i nákladní vagony pokračovaly v stávajícím systému číslování. Z bezpečnostních důvodů byl v tomto období zaveden i žlutý nátěr čela lokomotiv a motorových jednotek. Pro vývoj vozidel byla z BR v roce 1970 vyčleněna nová společnost "British Rail Engineering Limited" (BREL).

1980-94: Sektorizace.

V osmdesátých letech, byly zrušeny oblastní správy a zavedeno nové rozdělení do pěti sektorů. Dálkové osobní vlaky zajišťovala divize InterCity, příměstskou dopravu v Londýně a na jihovýchodě Network SouthEast a Regional Railways osobní vlaky ve zbytku sítě. Trainload Freight patřily ucelené vlaky, Railfreight Distribution přeprava jednotlivých nákladních vozů, Freightliner intermodální (kontejnery) a Rail Express Systems kusové zásilky. Údržbu vozidel převzala nová společnost British Rail Maintenance Limited (BRML). Skončilo tzv. období modré, postupně si každý z odborů zavedl své barevné schéma pro vozidla. Infrastruktura zůstala pod regionální správou, ale počínaje rokem 1991 byla pod názvem Organisation for Quality také přeměněna v divizi.  Současně se sektorizací BR realizovaly svoje poslední investice v infrastruktuře: v letech 1987 – 1990 elektrifikace East Coast Main Line a otevření městské trati Thameslink spojující severní a jižní síť Londýna v roce 1988. Trať Chiltern Main Line prošla rozšířením a modernizací v náhradní trasu mezi Londýnem a Birminghamem. V oblasti zabezpečovacího zařízení probíhal vývoj vlakového zabezpečovače Automatic Train Protection, jehož předchůdcem byl Train Protection & Warning System. Nicméně blížící se privatizace rozšíření přibrzdila.

1994-97: Privatizace.

Vláda Johna Majora se na doporučení Adam Smith Institute v roce 1993 rozhodla pro rozdělení BR a její privatizaci. Naplňovala se tak strategie privatizace státních podniků Margaret Thatcherové. Nepopulární konzervativistická vláda čelila vítězství labouristů ve volbách v květnu 1997, přesto se privatizaci podařilo dokončit do listopadu téhož roku.  Bylo zvažováno několik možných způsobů privatizace. Uskutečnila se varianta, kdy tratě, vlaky a provoz infrastruktury provozují různé společnosti založené pod existujícími BR a jsou postupně pronajímány soukromým zájemcům. Osobní dopravu zajišťuje přibližně deset firem v přibližně dvaceti společnostech, často formou Frenčízingu. Pro spravování a uznávání jízdenek a podílů tržeb z osobní dopravy mezi jednotlivé dopravce byla založena organizace Association of Train Operating Companies (ATOC). Obdobným rozdělením prošla přeprava nákladní, největším dopravcem je nyní EWS. Railtrack je monopolním správcem infrastruktury a je obchodován na londýnské burze. Jako nezávislý vládní kontrolní a poradní orgán byl vytvořen Shadow Strategic Rail Authority (Stínový železniční úřad). BR zůstalo jen minimum funkcí.

1998-2000: Dozvuky.

Ministerský výnos z roku 2000 zrušil společnost British Railways a rozčlenil zbývající činnosti. Jedná se o Britskou železniční policii a BRB Ltd. – nástupce správy nemovitostí BR, ohledně nakládání se zbývajícími pozemky, budovami a finančními závazky přebytečnými pro nezbytný provoz. To je posledním závazkem ministerstva dopravy.

Shrnutí.

Na proběhlou privatizaci jsou různé názory. Dlouhotrvající nárůst přepravených osob se ještě navýšil, ale je vyvážen trvalým zdražováním jízdného. Veřejné rozpočty v roce 2006 zaplatily provozní dotace ve trojnásobné výši než dostávaly BR. Objem nákladní dopravy také vzrostl.  Nicméně je otázka, jestli byl růst cestujících a přepraveného zboží způsoben právě privatizací, nebo všeobecným zájmem o kolejovou dopravu a přeplněnými silnicemi. Některé studie ukazují, že podobný růst cestujících počal už s koncem osmdesátých let, současně s růstem ekonomiky, pouze se zpomalil recesí v počátku devadesátých let. Nicméně počet cestujících se vrátil na úroveň padesátých let.

Síť.

Síť hlavních tratí West Coast Main Line, East Coast Main Line, Great Western Main Line a Midland Main Line, se od privatizace nezměnila, trendem však je znovuotevírání odbočných tratí.

"Tento článek pojednává o bývalé státní firmě British Railways, později nazývané British Rail. Není souhrnným pojednáním o železniční dopravě ve Velké Británii."  British Railways (BR) – Britské státní dráhy, později nazývané jen British Rail, byl státem vlastněný provozovatel železniční dopravy a majitel veškeré k tomu potřebné infrastruktury od znárodňování roku 1948 velké čtyřky – čtyř největších britských železničních společností v soukromých rukách do privatizace prováděné od roku 1994.  Období znárodňování nastolilo zásadní změny v železniční síti: parní trakci nahradila dieselová a elektrická, hlavním objektem zájmu přestala být nákladní doprava a železniční síť značně prořídla.

British Railways (BR), which from 1965 traded as British Rail, was the state-owned company that operated most of the overground rail transport in Great Britain between 1948 and 1997. It was formed from the nationalisation of the "Big Four" British railway companies and lasted until the gradual privatisation of British Rail, in stages between 1994 and 1997. Originally a trading brand of the Railway Executive of the British Transport Commission, it became an independent statutory corporation in 1962 designated as the British Railways Board.  The period of nationalisation saw sweeping changes in the national railway network. A process of dieselisation and electrification took place, and by 1968 steam locomotion had been entirely replaced by diesel and electric traction, except for the Vale of Rheidol Railway (a narrow-gauge tourist line). Passengers replaced freight as the main source of business, and one third of the network was closed by the Beeching Axe of the 1960s in an effort to reduce rail subsidies.  On privatisation, responsibility for track, signalling and stations was transferred to Railtrack (which was later brought under public control as Network Rail) and that for trains to the train operating companies.  The British Rail "double arrow" logo is formed of two interlocked arrows showing the direction of travel on a double track railway and was nicknamed "the arrow of indecision". It is now employed as a generic symbol on street signs in Great Britain denoting railway stations, and as part of the Rail Delivery Group's (RDG) jointly-managed National Rail brand is still printed on railway tickets.


Místní arbitráž.

Příklad.

V Praze se prodává (i vykupuje) jeden kus určitého zboží za 2000 Kč. V Brně se totéž zboží prodává (i vykupuje) za 3000 Kč. Obchodník nakoupí co nejvíc tohoto zboží v Praze za 2000 Kč a odveze je do Brna, kde za něj dostane 3000 Kč za kus. Bezrizikově tak vydělal na jednom kusu 1000 Kč minus náklady na dopravu a další související náklady. Realizoval tak „"místní arbitráž"“, tzn. využil rozdílu ceny na trhu v Praze a ceny na trhu v Brně. Cena v Praze bude následkem těchto arbitrážních obchodů růst (roste poptávka) a v Brně klesat (roste nabídka), dokud rozdíl mezi cenami nebude maximálně roven nákladům na dopravu tohoto zboží z Prahy do Brna (transakčním nákladům).

Časová arbitráž.

Časová arbitráž vypadá podobně, ale místo dvou odlišných míst jde o dva různé časy. Nikdo však neví jistě, jakou bude mít obchodované aktivum cenu za delší dobu, pokud na to ovšem nemá uzavřený finanční derivát. Tak může nyní na spotovém trhu vstoupit do jedné pozice, zároveň vstoupit na termínovém trhu do jiné pozice a díky rozdílům v ceně na těchto 2 trzích realizovat bezrizikový zisk. Transakční náklady vyplývají z doby od uzavření obou pozic do realizace termínového obchodu a mohou mít podobu nákladů skladovacích (pokud se jedná o komodity), úrokových (pokud se jedná např. o depozitum) atd.

Příklad.

Určité zboží se prodává za cenu 2000 Kč za kus. Obchodník má možnost vstoupit do derivátu, který mu zajistí prodej tohoto zboží za 3 měsíce za cenu 3000 Kč/ks. Přitom vím, že cena tohoto zboží na trhu se nemění. Nakoupí tedy co nejvíce kusů tohoto zboží a na všechny uzavře derivát na jejich prodej za 3000 Kč. Realizoval tak „"časovou arbitráž"“ – využil rozdílu ceny na spotovém trhu (2000 Kč) a na termínovém trhu (3000 Kč).  V případě derivátů je jejich cena stanovena právě s ohledem na to, aby nebylo možno provádět takovouto časovou arbitráž. Cena derivátů je samozřejmě utvářena nabídkou a poptávkou, ale vždy se bude pohybovat v mezích nedovolujících arbitráž, jinak bude právě působením arbitražérů do těchto mezí brzy vrácena.

Arbitráž je ve finančnictví způsob obchodu, který využívá odlišných cen na různých trzích. V zásadě to mohou být místně oddělené trhy (pak se jedná o "místní arbitráž"), anebo časově oddělené trhy – spotový a termínový (pak se jedná o "časovou arbitráž").  Obchodník nákupem identického zboží na jednom trhu a jeho prodejem na jiném trhu za různé ceny dosahuje bezrizikového zisku. Působením arbitrů se však nakonec ceny na trzích srovnávají. Arbitrážní obchody se přestávají vyplácet, pokud je rozdíl mezi cenami na jednotlivých trzích roven maximálně transakčním nákladům převedení zboží mezi těmito trhy.  Možnosti arbitráže jsou s rostoucí globalizací stále nižší, protože se zvětšujícím se množstvím hráčů na trhu se zvyšuje také jeho likvidita i efektivita.

In economics and finance, arbitrage (, ) is the practice of taking advantage of a price difference between two or more markets: striking a combination of matching deals that capitalize upon the imbalance, the profit being the difference between the market prices at which the unit is traded. When used by academics, an arbitrage is a transaction that involves no negative cash flow at any probabilistic or temporal state and a positive cash flow in at least one state; in simple terms, it is the possibility of a risk-free profit after transaction costs. For example, an arbitrage opportunity is present when there is the possibility to instantaneously buy something for a low price and sell it for a higher price.  In principle and in academic use, an arbitrage is risk-free; in common use, as in statistical arbitrage, it may refer to "expected" profit, though losses may occur, and in practice, there are always risks in arbitrage, some minor (such as fluctuation of prices decreasing profit margins), some major (such as devaluation of a currency or derivative). In academic use, an arbitrage involves taking advantage of differences in price of a "single" asset or "identical" cash-flows; in common use, it is also used to refer to differences between "similar" assets (relative value or convergence trades), as in merger arbitrage.  People who engage in arbitrage are called arbitrageurs , such as a bank or brokerage firm. The term is mainly applied to trading in financial instruments, such as bonds, stocks, derivatives, commodities, and currencies.  Arbitrage has the effect of causing prices of the same or very similar assets in different markets to converge.