Historie.

Nejstarší známé osídlení v oblasti Plymouthu se nacházelo u návrší "Batten" v Plymouthském zálivu. Je datováno do doby bronzové a v době železné bylo důležitým obchodním přístavem. Předpokládá se, že zde bylo překladiště pro cín z Dartmooru, který byl dále prodáván Féničanům. V době vlády Římanů byl přístav využíván pro obchod s cínem, dobytkem a kůží ale později byl jeho význam překonán sousední rybářskou osadou Sutton nacházející se naproti přes záliv.  V době ovládnutí Anglie Normany (1086) patřilo panství v Suttonu králi, ale Jindřich I. ji daroval rodině Valletortových. Na oplátku tato rodina jeho část věnovala augustiniánskému řádu sídlícímu v "Plymptonu", větší a starší osadě než Plymouth. Část města, vlastněná augustiniánským řádem obdržela roku 1254 právo pořádat trhy a celé město a jeho okolí získalo nezávislost roku 1439 a stalo se tak prvním městem, jemuž toto právo bylo přiděleno zákonem.  Poté co se vyšší část ústí řeky Plym rozštěpila, začaly lodě využívat přílivového přístavu v ústí Plym ("Plym Mouth" – ústí řeky Plym) místo v Plymptonu. A tak se pro Sutton začalo postupně používat název Plymouth. Pojmenování Sutton se tak v současné době používá pro oblast města v souvislosti s volebním obvodem.  Roku 1403 bylo město krátce okupováno a vypáleno Francouzi. Plymouth byl častým terčem nepřátel útočícím přes Lamanšský průliv, a to především v době stoleté války. Poblíž ústí řeky stál hrad a pás obranných opevnění ale všechny byly zbořeny nebo přestavěny při budování pozdějšího opevnění.  V době občanské války stál Plymouth na straně parlamentaristů proti králi Karlovi I. Město bylo schopno odolávat téměř čtyři roky obléhání royalisty. V okolí města se odehrálo několik konfliktů včetně bitvy u St Budeaux. Po obnovení monarchie byla v roce 1665 zahájena stavba královské pevnosti. Tvrz byla vybavena děly nasměrovanými směrem na moře i na město aby tak připomínala obyvatelům, že nemají odporovat královské moci.  Z přístavu vyplula v roce 1831 HMS Beagle na svou druhou průzkumnou cestu do Patagonie, které se účastnil Charles Darwin.  Jako důležitý přístav bylo město v době druhé světové války terčem mnoha náletů. I když byl hlavním cílem náletů přístav, byly ztráty na civilním obyvatelstvu značné – bylo zabito 1 172 lidí a 3 269 bylo zraněno. Počet obyvatel z původních 220 000 poklesl po válce na 127 000. Byly zničeny obě obchodní centra, téměř každá budova byla poškozena (zničeno bylo 3 754 budov a 18 398 vážně poškozeno) včetně více než 20 škol a 40 kostelů.

Obyvatelstvo.

Do 90. let minulého století bylo v Plymouthu velmi nezvyklé slyšet jiný jazyk než angličtinu nebo zahlédnout člověka jiné rasy než bělocha. Po několika letech ale vlivem rozšíření univerzity, zvýšené dopravy trajekty přes kanál a ekonomické imigrace (částečně z Polska) a utečenců se především centrum Plymouthu stalo více kosmopolitním. Již dříve zde byla zastoupena čínská komunita zaměřená na potravinářský sektor. Vzhledem k tomu, že se projevují problémy s dodržováním obecného pořádku, je nenávist vůči přistěhovalcům pro Plymouth velký problém.

Ekonomika.

Ekonomika Plymouthu byla v minulosti spojena s jeho přímořskou pozicí a hlavními zdroji příjmů bylo rybářství a služby spojené s vojenským námořnictvem. Pokles obou těchto oborů vedl k obratu směrem sektoru poskytování služeb – zdravotnictví, potravinářství a call centra i když přesné strojírenství a stavby lodí hrají významnou roli v průmyslu města. Úpadek těžkého strojírenství měl velký vliv na nárůst nezaměstnanosti (v posledních letech je procento nezaměstnaných na úrovni 11%).  V oblasti maloobchodu je Plymouth na druhém místě na jihozápadu země a na 29. v rámci celé země. Jako regionální centrum Devonu a Cornwallu zahrnuje spádová oblast Plymouth asi 720 000 obyvatel a roční příjmy značkových obchodů dosahují více než 600 miliónů liber. Dalším zdrojem příjmů je necelých 12 miliónů turistů, kteří navštíví tuto oblast.

Správa.

Roku 1914 se sloučila statutární města Plymouth a Devonport s městským distriktem East Stonehouse a vznikl tak distrikt Plymouth. Toto sloučení bylo podporováno ministerstvem války, protože tři samostatné distrikty představovaly komplikaci při organizaci válečných dodávek. Dohromady byly označovány jako "Tree Towns". V roce 1928 obdržel Plymouth status města. V polovině 30. let město expandovalo začleněním města Plymptonu a obce Plymstocku.  V roce 1974 po správní reformě se stal Plymouth výsadním městem v rámci hrabství Devon, jehož orgány spravovaly agendy rozvoje školství, sociálních služeb, dopravní infrastruktury a knihovnictví. V roce 1998 se Plymouth stal samostatnou správní jednotkou ("unitary authority").  Pro volby do rady města, která má 57radních, je Plymouth rozdělen do dvaceti volebních obvodů. Pro volby do parlamentu je město rozděleno do tří obvodů – "Plymouth Devonport", "Plymouth Sutton" a "Southwest Devon".

Doprava.

Plymouth není napojen na národní dálniční síť přímo ale silnicí "A38" vedoucí asi 64 km k dálnici "M5". Město je spojeno s Cornwallem trajektovou dopravou a mostem "Tamar Bridge". Autobusovou dopravu na předměstí provozuje společnost "Plymouth Citybus", zatímco autobusy v centru města, včetně systému odstavných parkovišť ("park and ride") podporovaných návaznými spoji, provozuje společnost First Group. Hlavním stanovištěm pro dálkové spoje je nádraží "Bretonside Bus Station" poblíž "Drake Circus".  Trajektovou dopravu cestujících do Roscoffu, Bretaně a Santanderu zajišťují společnosti "Torpoint Ferry" a "Brittany Ferries". Trajekty vyplouvají z přístaviště "Milbay".  Letiště Plymouth City je malé letiště nacházející se asi 6 km na sever od centra města u silnice "A386" na Tavistock. V minulosti bylo regionálním centrem pro British Airways ale nyní ho využívá pouze plymouthská letecká společnost "Air Southwest", která odbavuje linky do některých míst Velké Británie a na Normanské ostrovy. Mezinárodní Letiště Exeter International je dosažitelné asi po 40 minutách jízdy autem.  Vlaky z Plymouthského železničního nádraží společnosti "First Great Western" spojují město s místy v Cornwallu a Londýně. Spoje společnosti "CrossCountry" směřují do Birminghamu, na sever Anglie a do Skotska. Na východním okraji města, 16 km od jeho centra, se nachází železniční stanice "Ivybridge", která je součástí soustavy dopravy cestujících do centra města od odstavných parkovišť ("park and ride").

Kultura.

V Plymouthu se koná mnoho festivalů pod otevřeným nebem. Mimo jiné je to slavnost ohňostrojů "British Fireworks Championships" nebo hudební festival "Music of the Night", který se koná každé dva roky v Královské pevnosti a jehož se účastní například hudba královského dělostřelectva, hudba královského námořnictva a stovky místních amatérských hudebníků.  Největším divadlem ve městě je Královské divadlo, které je také nejdůležitějším oblastním divadlem. Toto divadlo nedávno otevřelo své produkční a vzdělávací centrum, které bylo oceněno jako architektonicky významný počin. V obvodu "Barbican" se nachází stejnojmenné divadlo Barbican. Místem pořádání koncertů různých žánrů od klasické až po rockové je Plymouthský pavilon otevřený roku 1991.  Plymouthské městské muzeum a umělecká galerie na "Drake Circus" obsahuje sbírky uměleckých děl, přírodovědné kolekce a historie města a jeho okolí. Plymouthské umělecké centrum, nacházející se nedaleko divadla Barbican, nabízí výstavy uměleckých děl místních i zahraničních tvůrců. V Plymouthu se nachází i Národní mořská akvárium.

Náboženství.

Ve městě se nachází mnoho křesťanských kostelů. Nejdůležitější anglikánský chrám je kostel Svatého Ondřeje v oblasti "Royal Parade". Na "Wyndham Street" stojí viktoriánská katolická katedrála. Dále zde existuje několik metodistických, baptistických a kostelů a islámská mešita. Židovská komunita se schází v synagoze z 18. století.

Vzdělání.

Plymouthská univerzita je největší univerzitou na jihozápadě Anglie a pátou největší ve Velké Británii s více než 30 000 studenty, 3 000 zaměstnanci a ročním příjmem asi 100 miliónů liber. Byla založena jako technologická fakulta a později do ní byla začleněna i "School of Maritime Studies" ale v současné době zde vznikly podmínky pro výuku uměleckých a humanitních oborů.

Turistické atrakce.

Plymouthská turistická informační kancelář prezentuje město sloganem "Duch objevů", který odkazuje na historii britských námořníků, kteří vyplouvali z Plymouthu do celého světa. Turisty láká hlavně historie spojená s Francisem Drakem a lodí Mayflower, která vyplula z místního přístavu, nádherný výhled z "Hoe" a procházka historickými částmi města na pobřeží a "Barbican". I když je Plymouth přímořské město nenacházejí se zde pláže pro turisty. Poblíž pobřeží v okolí "Citadel Road" existuje mnoho ubytovacích kapacit pro turisty. Město je typické velkým podílem veřejné zeleně a parků. Největšími z nich jsou "Central Park" a "Victoria Park".

Plymouth je město s 243 795 obyvateli (2001) v hrabství Devon v Jihozápadní Anglii. Rozprostírá se u ústí řek Plym a Tamar v jednom z největších evropských zálivů "Plymouth Sound". Město má velmi bohatou námořní historii a v minulosti bylo nejdůležitější základnou Královského námořnictva ve Velké Británii.

Plymouth () is a port city situated on the south coast of Devon, England, approximately south-west of Exeter and west-south-west of London. Enclosing the city are the mouths of the river Plym and river Tamar, which are naturally incorporated into Plymouth Sound to form a boundary with Cornwall.  Plymouth's early history extends to the Bronze Age when a first settlement emerged at Mount Batten. This settlement continued as a trading post for the Roman Empire, until it was surpassed by the more prosperous village of Sutton founded in the ninth century, now called Plymouth. In 1620, the Pilgrim Fathers departed Plymouth for the New World and established Plymouth Colony, the second English settlement in what is now the United States of America. During the English Civil War, the town was held by the Parliamentarians and was besieged between 1642 and 1646.  Throughout the Industrial Revolution, Plymouth grew as a commercial shipping port, handling imports and passengers from the Americas, and exporting local minerals (tin, copper, lime, china clay and arsenic). The neighbouring town of Devonport became strategically important to the Royal Navy for its shipyards and dockyards. In 1914, three neighbouring independent towns, viz. the county borough of Plymouth, the county borough of Devonport, and the urban district of East Stonehouse were merged, becoming the County Borough of Plymouth. In 1928, it achieved city status. During World War II, due to the city's naval importance, the German military targeted and partially destroyed the city by bombing, an act known as the Plymouth Blitz. After the war, the city centre was completely rebuilt. Subsequent expansion led to the incorporation of Plympton, Plymstock, and other outlying suburbs, in 1967.  The city is home to () people, making it the 30th-most populous built-up area in the United Kingdom and the second-largest city in the South West, after Bristol. It is governed locally by Plymouth City Council and is represented nationally by three MPs. Plymouth's economy remains strongly influenced by shipbuilding and seafaring but has tended toward a service economy since the 1990s. It has ferry links to Brittany (Roscoff and St Malo) and to Spain (Santander). It has the largest operational naval base in Western Europe, HMNB Devonport, and is home to the University of Plymouth.


Život a kariéra.

Narodil se v Dublinu otci Georgovi a matce Maureen. Brzy po jeho narození se rodina přestěhovala do Celbrigde, v hrabství Kildare, které leží v jihovýchodním Irsku.  Svou profesionální kariéru začínal jako člen rockové skupiny Juniper. Kapela nikdy nevydala žádnou desku, nahrála pouze EP s názvem "Manna" a dva singly "Weatherman" a "World is Dead". Když se Damien Rice rozhodl pro sólovou kariéru, odstěhoval se v roce 1999 do Toskánska (Itálie), následně cestoval po celém světě a živil se hraním na ulici.  Když se po roce vrátil do Dublinu, vypůjčil si peníze a nahrál demo snímek, který poslal "Davidu Arnoldovi", producentovi a filmovému skladateli, který je znám spoluprací se zpěvačkou Björk. Arnoldovi se jeho muzika zalíbila a poskytl mu dostatek financí pro natáčení jeho první desky.  Deska s názvem "O" byla v červnu 2002 vydána v Irsku a Velké Británii, o rok později vyšla v Evropě a USA a byla vřele přijata kritikou. V roce 2003 vyhrál prestižní cenu "Shortlist Music Prize", zároveň byl nominován na "Meteor Irish Music Awards" a "British Awards".  I když byla první deska opěvována všemi hudebními znalci, slávu mu přineslo až propůjčení písní do filmů a TV show. Asi nejznámějším filmem, kde se jeho písně objevily, byl film "Na dotek" s Julii Roberts, Natalii Portman, Clivem Owenem a Judem Law v hlavních rolích. Titulní píseň "The Blower's Daughter" se stala okamžitě celosvětovým hitem. Dalšími snímky, kde se objevily jeho písně, jsou například "Vysvobození", "V dobré společnosti" a seriály "Dr. House", "Ztraceni", "Alias" a "Chirurgové". Singl "9 Crimes" z jeho nové desky byl k slyšení v třetím pokračování Shreka.  Svoji další desku s podobným jednoduchým názvem "9" Damien Rice vydal v listopadu 2006.  Členy jeho doprovodné kapely jsou "Vyvienne Long" (violoncello), "Shane Fitzsimons" (baskytara), Tom Osander (bicí nástroje). S kapelou při některých koncertech vystupují také "Joel Shearer" (kytara) a "Cora Venus Lunny" (viola). Dlouholetá Damienova spolupracovnice, "Lisa Hannigan", která k mnoha písním nazpívala nezaměnitelné vokály, z kapely odešla v roce 2007. Damien spolupracoval také s řadou dalších umělců, namátkou s "The Frames", "Glenem Hansardem" a "Tori Amos".  Angažuje se v různých charitativních nevládních organizacích (např. Greenpeace, "U.S. Campaign for Burma"). S Lisou Hannigan natočili charitativní song "Unplayed Piano", pro album "War Child" nahrál starou píseň Juniper "Crosseyed Bear", s mnoha irskými umělci se podílel na vydání charitativního alba "The Cake Sale". V červenci 2007 vystoupil na Live Earth, koncertu podporující boj proti klimatickým změnám.

Damien Rice (* 7. prosince 1973) je irský folkový zpěvák, skladatel a kytarista. Je jedním z nejznámějších irských hudebních umělců.

Damien Rice (born 7 December 1973) is an Irish singer-songwriter, musician and record producer.  Rice began his musical career as a member of the 1990s rock group Juniper, who were signed to Polygram Records in 1997. The band enjoyed moderate success with a couple of single releases, but a projected album floundered because of record company politics. After leaving Juniper, he worked as a farmer in Tuscany and busked throughout Europe before returning to Ireland in 2001 and beginning a solo career. The rest of the band went on to become Bell X1.  In 2002, his debut album, "O", reached No. 8 on the UK Albums Chart, won the Shortlist Music Prize, and generated three top-30 singles in the UK. Rice released his second album "9" in 2006. After eight years of various collaborations and his songs appearing in numerous films and television episodes, Rice released his third studio album "My Favourite Faded Fantasy" on October 31, 2014. Rice's personal activities include musical contributions to charitable projects such as the , Freedom Campaign, and the Enough Project.


Historie.

První karty se objevily v balíčcích s cigaretami v letech 1910 až 1913. Po první světové válce, v letech 1924-1925, byla vydána ještě jedna řada cigaret s hokejovými kartami.  Roku 1920 byly karty tištěny potravinářskou společností. Od roku 1941, tiskla hokejové karty společnost O-Pee-Chee, ta však produkci zastavila po druhé světové válce.  Další vydávaná série byla v letech 1951-1952 vydávanými Shirriff Desserts, York Peanut Butter a Post Cereal. Torontská firma Parkhurst začala s vydáváním karet v roce 1951. Následovala firma Topps která začala s tiskem roku 1954-1955. O-Pee-Chee a Topps karty neprodukovali roku 1955 a 1956, avšak následující rok se ke kartám vrátily.  Na americkém trhu se v dnešní době objevují desítky firem, které se zabývají tiskem hokejových karet. K nejznámějším patří Upper Deck, Pro Set, Pinnacle aj.

Hokejové karty v Česku.

První vydání hokejových karet v Česku značky APS byl v letech 1994/1995. Na kartách se objevili všichni hráči 12 týmů tehdejší doby a trenéři. Díky stávce v NHL se v české lize objevovali i hráči jako Jaromír Jágr, díky tomu stoupla popularita těchto karet.  APS vydávaly karty do roku 1997/1998, kdy vyšla poslední série těchto karet. V následujícím ročníku, kdy už APS nevychází, objevuje se nový vydavatel karet - OFS. Tyto karty vychází do dnešních dnů. Ve stejném ročníku jako OFS vychází také DS, které však s vydáváním karet skončili v roce 2002/2003.  Zajímavou sérií se stala série Score, které vycházela jen jednu sezonu, a to v roku 1999/2000. Na těchto kartách se objevili hráči z naší 2. nejvyšší ligy, v té době nazývaná 1. DZ liga.

Hokejová karta je druh sběratelské karty, která se nejčastěji tiskla na nějaký druh kartonu, s motivem hokeje. Na přední straně se nejčastěji uvádí jen jméno hráče a tým, popř. nějaké doplňující informace. Na straně druhé se mohou objevit statistiky, stručné informace o hráči a životopisné informace. Na starších kartách se zde mohla objevit i reklama.  Tyto karty nemají žádnou určenou velikost, ale postupem času se standardizovaly do obdélníku na výšku 8,89 cm a na šířku 6,35 cm.

A hockey card is a type of trading card typically printed on some sort of card stock, featuring one or more ice hockey players or other hockey-related editorial and are typically found in countries such as Canada, the United States, Finland and Sweden where hockey is a popular sport and there are professional leagues. The obverse side normally features an image of the subject with identifying information such as name and team. The reverse can feature statistics, biographical information, or as many early cards did, advertising. There is no fixed size or shape of hockey cards, running the gamut from rectangular to circular, however modern North American cards have typically standardized on a 2.5 by 3.5 inch (6.35 cm by 8.89 cm) rectangular format.


Dílo.

Asi nejznámější prací, kterou Eliphas Lévi napsal, je "Dogme et Rituel de la Haute Magie" (Dogma a rituál vysoké magie), která se zabývá výkladem podstaty rituální magie a vysvětlením magického dogmatu. Zde se poprvé také objevilo známé vyobrazení Baphometa, bytostí s lidským tělem, křídly a hlavou kozla. Satanisté obecně považují Léviho Bafometa za zpodobnění ďábla, ovšem Lévi zamýšlel zpodobnit bizarní stvoření spíše jako hermetickou šifru poskládanou ze symbolů a atributů jako skryté sdělení, zvířecí atributy značí spjatost s hmotou a tělesnými pudy, duchovního osvícení zde symbolizuje hořící pochodeň, gesta odkazují na Smaragdovou desku atp., k tomu mu jako vzor posloužila postava na reliéfu, kterou nalezl Hammer-Purgstall údajně na místě bývalé templářské komendy, ale to, že se jednalo o padělek, Lévi nevěděl. Lévi byl také velkým zastáncem a propagátorem tarotu, svého Bafometa pak umístil na tarotovou kartu ďábla, tím patrně určil i jeho další osud.  Britský okultista Aleister Crowley, který se narodil ve stejný rok, kdy Levi zemřel, se považoval za jeho inkarnaci.  "Eliphas Lévi", pseudonym, pod kterým publikoval své knihy, vznikl převedením rodného jména "Alphonse Louis" do hebrejštiny.

Mládí Alphonse Louise Constanta.

Abbé Constant se narodil jako syn chudého ševce v Paříži. Navštěvoval katolickou školu pro chudé děti, které vykazovaly velké nadání pro náboženství. V 15 letech se začal zaučovat za kněze nastoupením na seminář sv. Nicolase du Chardonneta, kde se kromě jiného naučil i hebrejský jazyk. Mistr tohoto semináře, Abbé Frère-Colonna, učil mladého Louise, že lidstvo spadlo z lůna Božího do dědičného hříchu, a jedině přes slzy a duchovní cesty se může navrátit zpět k bohu. Také učil chlapce, že historie byla rozdělena do čtyř velkých epoch: první u Adama, druhá začala Abrahamem, třetí pokračovala Ježíšem, a čtvrtá měla začít s příchodem ducha svatého. Frère-Colonna byl sesazen pro své názory, zatímco L. Constant ještě navštěvoval seminář. Constant vždy zůstal věrný zásadám katolicismu, ale nikdy neodpustil církevním úřadům sesazení svého milovaného učitele.

Životní dráha E. Léviho.

Koncem roku 1850 se setkal s opatem Jacquesem Paulem Migne, zakladatelem a ředitelem církevního knihkupectví Montrouge, který mu zadal úkol připravit slovník křesťanské literatury. Vyšel v roce 1851 a dílo mnohé překvapilo hlubokým poznáním, jež obsahovalo. V této době se A. L. Constant seznámil s polským badatelem Hoene-Wroṅskim, jehož dílo na něj udělalo dojem, a obeznámil se s jeho matematickým myšlením (srv. "Zasvěcovací dopisy do Vysoké magie a mystiky čísel", které autor napsal sicilskému baronu Nicoleas-Josephu Spedalierimu v rozmezí od října 1861 do dubna 1863) a napoleonským mesianismem. Poté začíná psát své zásadní dílo "Dogma a rituál vysoké magie" ("Dogme et Rituel de la Haute Magie").  V roce 1853 zavítal Lévi do Anglie, kde se setkal s romanopiscem Edwardem Bulwer-Lyttonem, který měl zájem o rosekruciánství jako literární téma a byl prezidentem menšího rosekruciánského spolku. Léviho první pojednání o magii se objevilo v roce 1854 pod názvem "Dogme et Rituel de la Haute Magie" a bylo přeloženo do angličtiny Arthurem Edwardem Waitem jako transcendentální magie, její nauka a rituál. V roce 1861 vydal pokračování, "La Clef des Grands Mystères" (Klíče k Velkým tajemstvím). Další magické práce Leviho jsou "Fables et Symboles" (Příběhy a Symboly, 1862) a "La Science des Esprits" (Věda Duchů, 1865). V roce 1868 napsal "Le Grand Arcane, ou l'occultisme Dévoilé" (Velká arkána, aneb odhalený Okultismus), to však bylo vydáno po jeho smrti v roce 1898.  Leviho verze magie získala velký úspěch, zejména po jeho smrti. Tento spiritualismus byl populární na obou stranách Atlantiku od roku 1850 a přispěl k Leviho úspěchu. Jeho magické učení bylo osvobozeno od fanatismu, i když horko těžko, ale žádné z jeho děl nebylo na prodej, a ani nepředstíral členství v nějaké starodávné nebo fiktivní tajné společnosti. Začlenil tarotové karty do svého magického systému, a takto se přičinil o to, že se tarot stal důležitou součástí výbavy západních okultistů. Měl hluboký vliv na magii hermetického řádu Zlatý Úsvit (Golden Dawn) a později také na učení ex-člena řádu Aleistera Crowleyho. Byl také první, kdo poznamenal, že pentagram či pěticípá hvězda s jedním cípem vrcholu dolů a s dvěma nahoře představuje zlo, zatímco pentagram s jedním bodem nahoru a s dvěma dolů představuje dobro.  Lévimu se připisuje oživení magie po celém světě ve 20. století a hlavně jejího základu v teoretické rovině.

Teorie magie.

Lévi zaznamenal tři základní principy magie:

Eliphas Lévi, vlastním jménem Alphonse Louis Constant, (8. února 1810 – 31. května 1875) byl francouzský okultista, autor knih na stejné téma.  Eliphas byl synem obuvníka z Paříže. Začal studovat na římskokatolického kněze, avšak kvůli tomu, že se zamiloval, tak nedostudoval. Roku 1854 Lévi navštívil Anglii, kde se seznámil s Edwardem Bulwer-Lyttonem, který se zabýval rosekruciánským řádem a který měl na Léviho později vliv.

Éliphas Lévi Zahed, born Alphonse Louis Constant (8 February 1810 – 31 May 1875), was a French occult author and ceremonial magician.  "Éliphas Lévi", the name under which he published his books, was his attempt to translate or transliterate his given names "Alphonse Louis" into the Hebrew language.


Vývoj a výroba.

Podle požadavků sovětských železnic na dodávku těžkých lokomotiv pro posun byly v ČKD Praha vyrobeny roku 1963 tři stroje. První dva byly označeny jako ČME 3, třetí byl určen pro ČSD a nesl označení T 669.0001. Lokomotivy při zkouškách obstály, obě železnice tak objednaly sériovou výrobu. Vzhledem k nedostatku výrobních kapacit v ČKD (prioritu měly exportní zakázky) byla výroba lokomotiv pro tuzemsko předána na Slovensko, konkrétně do SMZ v Dubnici. Výroba zde byla zahájena roku 1967 a pokračovala do roku 1969, kdy byla nahrazena novější řadou T 669.1 (771) s rekonstruovaným uložením rámu na podvozcích pomocí vahadel, vyrovnávajících nápravové tlaky. Toto konstrukční řešení bylo poprvé ověřováno na lokomotivě T 669.0082, jenž byla v SMZ opravována po násilném poškození. Díky jeho přednostem byla proto ukončena výroba „starého“ provedení a dále již byly vyráběny jen upravené stroje. Lokomotiva T 669.0082 byla přeznačena na T 669.1001 a stala se tak zároveň prvním strojem nové řady. Osmnáct lokomotiv řady T 669.0 bylo zároveň dodáno do československého průmyslu.  Začátkem 80. let stále stoupal objem zboží přeložený ve východoslovenských překladištích a 12 strojů řady T 669.5 (dnešní 771.8), dodaných v letech 1970–71 z Dubnice, potřebám zdejšího provozu nestačilo. Díky ukončení výroby této řady v Dubnici byly proto další lokomotivy objednány opět v ČKD, které dodalo celkem 10 strojů v provedení bez provahadlování, byly proto označeny řadou T 669.51 a později 770.8. Jejich domovem se stala depa Čierna nad Tisou a Maťovce, kde pracují stále. Další tři lokomotivy na široký rozchod získal tamní průmysl; vyrobeny byly postupně v letech 1974, 1983 a 1985 taktéž v ČKD.  Obdobná motorová lokomotiva typu ČME3, později s elektrodynamickou brzdou jako ČME3, byla dodávána do Sovětského svazu. Jiné modifikace byly dodávány do Iráku (řada DES3100), Sýrie (řada LDE1500), Albánie (řada T 669.1, ale technicky odpovídající československé řadě T 669.0), Polska (řada S200; dva kusy opravené po nehodě odebraly ČSD) a železáren v Indii (řada DEC120).

Popis.

Lokomotiva je kapotová se středovým stanovištěm strojvedoucího. Na obě strany od stanoviště vybíhají zúžené nestejně dlouhé kapoty. Pod delší z nich je uložen spalovací motor, trakční generátor, chladiče, ventilátory a pomocné stroje (tedy – soustrojí nabíjecího dynama a budiče, dva ventilátory chlazení trakčních elektromotorů, dva ventilátory chlazení naftového motoru, kompresor a převodovka HVK). Pomocné stroje jsou poháněny od spalovacího motoru – klínovými řemeny. Převodovka pomocných pohonů (HVK – cca 65 kW) obsahuje dvě hydrodynamické spojky. Jedna spíná pohon kompresoru (vzduch, 8 barů), druhá spíná ventilátor hlavního chladicího okruhu naftového motoru. Druhý, menší, ventilátor vedlejšího chladicího okruhu je poháněn elektromotorem. Pod kratší kapotou se nachází alkalická akumulátorová baterie NIFE (články nikl-železo, elektrolyt louh sodný, 1,2 V /článek, napětí sítě 110 V DC,150 Ah – odolná, nenáročná akumulátorová baterie).  Spalovací motor K 6 S 310 DR (nízkotlaké přeplňování – jediné turbodmychadlo poháněné výfukovými plyny, vrtání 310 mm, zdvih 360 mm, jmen. ot. 750 ot./min., volnoběh 350 ot./min., zdvihový objem 163,2 litrů, spotřeba nafty 221 g/kWh, cca 350 litrů na hodinu plného výkonu, při běžném provozním režimu v nepřetržité službě na těžkém posunu cca 20-30 l /h. Obsah chladicí kapaliny cca 1100 l, náplň motorového oleje cca 650 kg, palivová nádrž 6 000 litrů. Zásobníky písku (cca 800 kg) jsou pod kapotou na obou čelech lokomotivy. Vstupní dveře do kabiny jsou na obou čelech z ochozu vedle kapot. V každém podvozku jsou tři tlapové trakční elektromotory (TM). Jde o stejnosměrné sériové elektromotory, zavěšené na nápravě dvěma kluznými tlapovými ložisky a dalším odpruženým závěsem v rámu podvozku. Krouticí moment je přenášen na nápravu pevným ozubeným převodem – pastorek na hřídeli TM zapadá do ozubeného kola na nápravě. Převod (prototyp 1:5.06 – sériové stroje 1:4.05) je mazán broděním v náplni olejové vany. Dvojice TM tvoří skupinu trvale spojenou do serie. Tři skupiny se připojují k hlavnímu generátoru paralelně. Každá skupina má vlastní stykač pneumaticky spínaný. Regulace výkonu spalovacího motoru je prováděna sdruženým regulátorem, který na každém výkonovém stupni udržuje konstantní otáčky v závislosti na zatížení přidáváním paliva nebo odbuzováním trakčního generátoru. Trakční dynamo má cizí buzení, napájené z budiče. Budič kombinuje cizí buzení z baterie, vlastní derivační buzení a dekompaudní buzení (trakční proud) a zároveň pracuje jako zesilovač. TM využívá dva stupně šuntování (zeslabení magnetického pole připojením odporu paralelně k budícímu vinutí statoru) v závislosti na hodnotách proudu a napětí pomocí šuntovacího relé. Stator dynama má mimo jiné i vinutí pro start spalovacího motoru napájené z baterie.

Provoz.

Lokomotivy řad 770 i 771 (T 669.0 a T 669.1) vynikaly dobrými adhezními vlastnostmi a vysokou tažnou silou. Sloužily při těžkém posunu ve stanicích a na seřaďovacích nádražích i na traťových výkonech v nákladní dopravě, méně často i v osobní dopravě. V provozu byly vždy spolehlivé, na obsluhu i údržbu nenáročné a personálem oblíbené. Přezdívalo se jim „Čmelák“ podle označení v provedení pro sovětské železnice (ČME 3 – "čechoslováckij manevróvij těplovóz s elektríčeskoj predáčej" – doslova přeloženo: "československá posunovací motorová lokomotiva s elektrickým přenosem"). Odstavování z provozu nastalo především s poklesem výkonů v nákladní dopravě, kdy nebylo využití pro tak velký počet těžkých a výkonných lokomotiv konstruovaných pro nejtěžší posun nebo přetahy velkých zátěží na kratší vzdálenosti (velká tažná síla, malá rychlost). Starší lokomotivy řady 770 byly rušeny jako první a většina z nich skončila v provozu do roku 2010. Poslední stroje u státních drah dosluhují na západním Slovensku v nákladní dopravě pod hlavičkou ZSSK Cargo, jelikož jsou na těžkém posunu a manipulačních vlacích jen obtížně nahraditelné. Některé lokomotivy se vyhnuly zrušení díky prodeji soukromým dopravcům, kde slouží i nadále. Tyto firmy taktéž odkoupily stroje ze zrušených průmyslových podniků. Část lokomotiv v jejich vlastnictví byla modernizována dosazením moderního spalovacího motoru, např. od firmy CAT. Ve stavu ČD nacházejí již pouze dvě lokomotivy 770.001 (prototyp T 669.0001) a 770.085, určené pro muzeální účely; u ČD Cargo není řada 770 provozována vůbec ve prospěch novějšího typu 771.

Motorová lokomotiva řady 770 byla pod původním označením T 669.0 dodávána lokomotivkou ČKD Praha a podnikem Strojárske a metalurgické závody Dubnica nad Váhom (SMZ) pro potřeby Československých státních drah a průmyslových podniků v Československu. Prototyp byl vyroben v roce 1963, sériová výroba probíhala v letech 1967 až 1969. Dodatečně bylo poté ještě vyrobeno 10 lokomotiv na široký rozchod opět v ČKD, a to roku 1983.

T-669.0 (770) class diesel locomotives, built by ČKD are six-axle, with two bogies. The wheel pairs are set in radius arms and have a simple coil spring suspension. The body is mounted on the frame with eight anchors. The locomotive is a hood unit type with an internal, eccentrically-positioned operator's cab.


Pozorování.

M22 se nachází v oblasti středně bohaté na pohledné hvězdy, nachází se totiž v blízkosti hlavních hvězd souhvězdí Střelce, které svým rozložením připomínají obrys čajové konvice. Hvězdokupa leží téměř 3° severovýchodně od hvězdy Kaus Borealis (λ Sgr). Pokud je obloha zvláště průzračná, je dokonce možné hvězdokupu rozeznat pouhým okem jako velmi slabou hvězdu lépe viditelnou odvráceným pohledem. Obyčejný triedr 10x50 zcela odhalí její kruhový tvar, který vypadá jako hodně matná skvrna, která je směrem do středu velmi jasná. Ovšem k rozlišení jejích nejjasnějších hvězd je zapotřebí dalekohled o průměru alespoň 120 až 150 mm. Ještě větší dalekohledy ji dokážou téměř zcela rozložit na tisíce hvězd, ale jejich pozadí zůstává zamlžené. Zběhlí pozorovatelé mohou zkusit vyhledat planetární mlhovinu, kterou hvězdokupa skrývá. Může být nalezena dalekohledem o průměru alespoň 300 mm vybaveným mlhovinovým filtrem.  Poblíž M22 se nachází mnoho dalších objektů Messierova katalogu, například 3° západně leží kulová hvězdokupa M28 a 5° severně jasná otevřená hvězdokupa M25.  M22 je možno jednoduše pozorovat z většiny obydlených oblastí Země, protože má dostatečně nízkou jižní deklinaci. Přesto není pozorovatelná v severní Evropě a Kanadě, tedy blízko polárního kruhu a ve střední Evropě zůstává poměrně nízko nad obzorem. Na jižní polokouli je hvězdokupa dobře viditelná vysoko na obloze během jižních zimních nocí. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze je od června do října.

Historie pozorování.

Hvězdokupu jako první popsal Charles Messier jako kulatou mlhavou skvrnu bez hvězd. Dodal ovšem, že ji sám neobjevil, tou dobou už byla známa. Opravdovým objevitelem byl Johann Abraham Ihle ve druhé polovině 17. století. M22 je první objevenou kulovou hvězdokupou, o které bylo známo, že to není pouhá hvězda. Jednotlivé hvězdy v ní jako první rozeznal William Herschel a jeho syn John přesněji popsal, že její nejjasnější hvězdy jsou 11. magnitudy a některé mají výrazně červenou barvu.

Vlastnosti.

Tato kulová hvězdokupa je jednou z nejbližších k Zemi: nachází se ve vzdálenosti pouhých 10 400 světelných let od Země, a proto na obloze pokrývá stejně velkou plochu jako Měsíc. V této vzdálenosti je tedy její skutečný průměr přibližně 97 světelných let. Obsahuje přibližně 100 000 hvězd, ale pouze asi třicet proměnných hvězd, z nichž byla polovina známa již na začátku 20. století. Většina jejích proměnných hvězd je typu RR Lyrae, ale jedna taková s periodou 199,5 dne již není považována za skutečného člena hvězdokupy.  Magnituda nejjasnějších členů hvězdokupy je přibližně 11 a průměrná magnituda jejích nejjasnějších 25 hvězd je 12,9, jsou tedy mnohem jasnější než členové hvězdokupy M13, u které je tato hodnota 13,7. M22 se k Zemi přibližuje rychlostí 144 km/s.  M22 patří spolu s M15 k vzácným kulovým hvězdokupám, které hostí planetární mlhovinu. Objevil ji infračervený dalekohled IRAS a dostala název IRAS 18333-2357. Na rozdíl od M15 nemá hvězdokupa výrazné středové zhuštění. Že jde o planetární mlhovinu bylo zjištěno až v roce 1989. Ve středu mlhoviny sídlí modrá hvězda. Mlhovina se nazývá také GJJC1 a její stáří se odhaduje na přibližně 6 000 let.

Messier 22 (také M22 nebo NGC 6656) je kulová hvězdokupa v souhvězdí Střelce. Objevil ji německý astronom Johann Abraham Ihle v roce 1665. Je jednou z nejbližších a nejjasnějších kulových hvězdokup; její vzdálenost od Země je přibližně 10 400 světelných let a je viditelná i pouhým okem. Jasnější jsou pouze Omega Centauri a 47 Tucanae na jižní obloze. Patří také mezi čtyři kulové hvězdokupy, o kterých je známo, že obsahují planetární mlhovinu.

Messier 22 or M22, also known as NGC 6656, is an elliptical globular cluster of stars in the constellation Sagittarius, near the Galactic bulge region. It is one of the brightest globulars that is visible in the night sky. The brightest stars are 11th magnitude, with hundreds of stars bright enough to resolve with an 8" telescope. M22 is located just south of the Ecliptic, and northwest of Lambda Sagittarii (Kaus Borealis), the northernmost star of the "Teapot" asterism.  M22 was one of the first globulars to be discovered, on August 26, 1665 by Abraham Ihle and it was included in Charles Messier's catalog of comet-like objects on June 5, 1764. It was one of the first globular clusters to be carefully studied first by Harlow Shapley in 1930. He discovered roughly 70,000 stars and found it had a dense core. Then Halton Arp and William G. Melbourne continued studies in 1959. Because of the large color spread of its red giant branch (RGB) sequence, which is similar to that observed in Omega Centauri, it became the object of intense scrutiny starting in 1977 with James E. Hesser et al.  M22 is one of the nearer globular clusters to Earth at a distance of about 10,600 light-years away. It spans 32' on the sky which translates to a spatial diameter of 99 ± 9 light-years. 32 variable stars have been recorded in M22. It is projected in front of the galactic bulge and is therefore useful for its microlensing effect on the background stars in the bulge.  Despite its relative proximity to us, this metal-poor cluster's light is limited by dust extinction, giving it an apparent magnitude of 5.5 making it the brightest globular cluster visible from mid-northern latitudes (e.g. Europe and most of North America). However, due to its southerly declination, M22 never rises high in the sky and so appears less impressive to northern hemisphere observers than other summer sky globulars such as M13 and M5.


Složení.

Droby jsou považovány za texturně nezralé horniny. Jsou nevytříděné, běžná jsou slabě opracovaná zrna a obsahují často i oblázky (nad 2 mm v průměru). Písčitá zrna většinou tvoří živce (plagioklasy i ortoklasy), křemen, muskovit a litické (horninové) úlomky. Horninové úlomky nejčastěji představují rohovce, krystalické břidlice nebo fragmenty metamorfovaných či vyvřelých hornin. Základní hmota, která tvoří 15–75 % horniny tvoří jílové minerály nebo křemitá, zřídka i vápnitá či železitá hmota. Akcesorie často tvoří pyrit, granáty, biotit, chlority, turmalíny, epidot, apatit nebo augit. Hornina má šedou, hnědou, černou až žlutavou barvu.  Pokud některý z minerálů tvoří 5 až 10 % všech písčitých zrn, může být jeho název použit jako přídavné jméno před slovem droba (např. muskovitická droba, muskoviticko-křemitá droba atď.).

Vznik.

Droby nejčastěji vznikají v mořském prostředí. Tvoří podstatnou část turbiditů, kde se střídají s jílovci a břidlicemi. Někdy asociují i s černými břidlicemi. Turbiditní proudy přinášejí z šelfu při silných bouřkách, povodních nebo zemětřeseních různorodý materiál – písek, silt, jíl ale i štěrk. Všechen tento siliciklastický materiál může tvořit droby. Droby se usazují ve vzdálenějších částech turbiditních vějířů, často v nich lze pozorovat gradační zvrstvení, ojediněle i schránky mělkovodních organismů, které turbiditní proud strhl z okraje šelfu.  Droby jsou časté v oblastech vulkanických oblouků, nebo území kde zvětrávají bazické vulkanity. Časté jsou na aktivních kontinentálních okrajích (předobloukové, vnitřněobloukové i zaobloukové pánve). Zvětráváním bazických hornin vznikají horniny s převahou jílů, takovéto droby potom obsahují jen nepatrnou příměs křemene.

Výskyt.

Droby často vytvářejí omezené vrstvy s rozsahem několik km² s mocností zhruba 1 metr. Opakovaně se přitom střídají především s břidlicemi tím způsobem, že vrstva droby ostře sedá na podložní břidlici a směrem nahoru přechází do nadložní břidlice.  V Čechách jsou droby známy z proterozoických sedimentů barrandienu. Na Moravě a ve Slezsku z hornin spodního karbonu tzv. kulmské facie.  Známy jsou i z alpské Grauwackenzone. Na Slovensku jsou časté v karbonských horninách gemerika, veporika a hronika. Běžné jsou též v paleogenních sedimentech flyšového pásma.  Rozšířeny jsou například i ve Walesu a na jihu Skotska, v Longfordském masivu v Irsku a Lake District v Anglii.

Droba je sedimentární hornina, přesněji druh slabě vytříděného pískovce s obsahem základní hmoty vyšším než 15 %. Základní hmotu drob, která je obvykle druhotná, tvoří většinou jílové minerály a silt. Písková zrna představuje směs živců, křemene, slíd a úlomků hornin (tzv. litických úlomků). Vzniká především v mořském prostředí. Barva horniny je nejčastěji šedá a velikost zrn je různá, od jemné po hrubou.  Slovo "droba" je odvozeno od drobných úlomků, které tvoří horninu. Německý termín "grauwacke" použil poprvé G. S. O. Lazius v roce 1789 podle starého hornického výrazu z pohoří Harz.

Greywacke or graywacke (German "grauwacke", signifying a grey, earthy rock) is a variety of sandstone generally characterized by its hardness, dark color, and poorly sorted angular grains of quartz, feldspar, and small rock fragments or lithic fragments set in a compact, clay-fine matrix. It is a texturally immature sedimentary rock generally found in Paleozoic strata. The larger grains can be sand- to gravel-sized, and matrix materials generally constitute more than 15% of the rock by volume. The term "greywacke" can be confusing, since it can refer to either the immature (rock fragment) aspect of the rock or its fine-grained (clay) component.  The origin of greywacke was unknown until turbidity currents and turbidites were understood, since, according to the normal laws of sedimentation, gravel, sand and mud should not be laid down together. Geologists now attribute its formation to submarine avalanches or strong turbidity currents. These actions churn sediment and cause mixed-sediment slurries, in which the resulting deposits may exhibit a variety of sedimentary features. Supporting the turbidity current origin theory is that deposits of greywacke are found on the edges of the continental shelves, at the bottoms of oceanic trenches, and at the bases of mountain formational areas. They also occur in association with black shales of deep sea origin.  Greywackes are mostly grey, brown, yellow or black, dull-colored sandy rocks which may occur in thick or thin beds along with shales and limestones. They are abundant in Wales, the south of Scotland, the Longford Massif in Ireland and the Lake District National Park of England; they compose the majority of the main alps that make up the backbone of New Zealand; sandstones classified as feldspathic and lithic greywacke have been recognized in Ecca Group in South Africa. They can contain a very great variety of minerals, the principal ones being quartz, orthoclase and plagioclase feldspars, calcite, iron oxides and graphitic, carbonaceous matters, together with (in the coarser kinds) fragments of such rocks as felsite, chert, slate, gneiss, various schists, and quartzite. Among other minerals found in them are biotite, chlorite, tourmaline, epidote, apatite, garnet, hornblende, augite, sphene and pyrites. The cementing material may be siliceous or argillaceous and is sometimes calcareous.


Laserová myš.

V roce 2004 začala používat firma Logitech jako první na světě ke snímání pohybu místo senzoru optického laserový senzor. Myš nesla jméno Logitech MX1000, byla bezdrátová (využívala bezdrátovou technologii FastRF), napájená dobíjecím Li-ion akumulátorem a její cena na českém trhu byla 2 500 Kč. Snímání pohybu myši optikou je známé od prvopočátku tohoto vstupního zařízení - od kuličkové myši. Jen senzory se přesunuly z vnitřku myši na místo původní kuličky. První laserová myš Logitech měla asi dvacetinásobně vyšší rozlišení než myši optické. Na jejím vývoji spolupracovala s Logitechem firma Agilent Technologies.

Laserová myš - evoluce.

Rozdíl mezi optickou myší, využívající odrazu od osvětleného povrchu LED diodou, je v přesnosti a intenzitě infračerveného laseru a ve vyšším rozlišení senzoru. Laserové myši mají také výkonnější mikroprocesor. Pouhým pohledem je pak laser na rozdíl od optiky neviditelný. Paprsek vyzařuje přes lesklý prstenec, který zaznamenává odraz laseru.

Povrch a rychlost.

Kromě přesnosti spočívá přednost laserové myši v možnosti snímat povrch na lesklých a jiných nevhodných površích pro myši optické. Výjimkou je pouze čiré sklo a zrcadlo, i když i na těchto materiálech umí některé nejmodernější laserové myši pracovat. Příkladem je myš A4Tech X6-76D. Špičkové laserové myši využívají snímač o rozlišení 5600 DPI. Citlivost lze u některých typů (A4Tech X750F) přímo na myši přepínat v rozmezí 1000 až 5600 DPI. Nároční uživatelé pak sledují hodnoty zrychlení při rychlých pohybech. Zde se udává hodnota akcelerace až 20 G, rychlost snímání přes 7 000 snímků za sekundu (6,4 megapixelů za sekundu) a maximální rychlost, kdy je snímač schopen správně reagovat, 114 cm za sekundu.

Uživatelé.

Mezi uživatele špičkových laserových myší patří především hráči počítačových her a grafici. Zvláště pro první skupinu nabízí výrobci mnoho vylepšení. Mezi to patří například možnost měnit váhu myši přídavnými závažími. Těžší myš umožňuje přesnější ovládání, než myš lehká. Mezi další možná vylepšení patří různé teflonové kluzáky, které umožňují posun myši s co nejmenším odporem. Důraz hráčů je též kladen na konstrukci a materiál přívodního kabelu zapojení USB (u myší drátových). Výjimkou nejsou ani různobarevné a různotvarové kryty myší.

Optická myš je v informatice typ počítačové myši, která používá pro detekci pohybu světlo odražené od povrchu, po kterém se myš pohybuje.

An optical mouse is a computer mouse which uses a light source, typically a light-emitting diode (LED), and a light detector, such as an array of photodiodes, to detect movement relative to a surface. Variations of the optical mouse have largely replaced the older mechanical mouse design, which uses moving parts to sense motion.  The earliest optical mice detected movement on pre-printed mousepad surfaces. Modern optical mice work on most opaque diffusely reflective surfaces like paper, but most of them do not work properly on specularly reflective surfaces like polished stone or transparent surfaces like glass. Optical mice that use dark field illumination can function reliably even on such surfaces.


Colt 500/600.

V dubnu 1960 ukázal Mitsubishi první poválečný automobil Colt 500, 3140 mm dlouhý, malý mobilní vůz s vzduchem chlazeným dvou-válcovým motorem uloženým vzadu, s výkonem 16 kW (21 PS). Maximální rychlost byla 90 Km/h. Byl podobný Goggomobilu a Fiatu 500.  Colt 600 se objevil na trhu roku 1962. Zvedl se zdvihový objem motoru na 594 cm³ a výkon se zvětšil na 18 kW (25 PS). Karosérie zřetelně zhranatěla a dostala modernější tvary.

Colt 1000/1100/1200/1500.

Souběžně s Colty 800/1000F/1100F byl vyráběn od června 1963 větší Colt 1000 (s větším rozvorem náprav 2350, místo 2200 mm) s litrovým čtyřtaktním čtyřválcem, který byl později také i v Coltu 1000F. V nabídce byla čtyřdveřová limuzína stupňovité zádi a pětidveřový víceúčelový vůz. Roku 1965 byl uveden do prodeje Colt 1500 s výkonem 70 PS. V září 1966 nahradil Colt 1100 Colt 1000 a v květnu 1968 nahradil Colt 1200 Colt 1100 se 46 kW (62 PS). V srpnu 1968 se objevil Colt 1500 Super sport s výkonem 62,5 kW (85 PS), s možností sklopit zadní sedadla a tím rozšířit zavazadlový prostor a maximální rychlostí 155 km/h. Roku 1970 skončila výroba Coltů 1200/1500.

Colt 800/1000F/1100F.

Roku 1965 se objevil Mitsubishi Colt 800 s vodou chlazeným tří-válcovým dvoutaktním motorem vpředu s výkonem 33 kW (45 PS). Zřetelně zvětšené auto bylo nyní čtyřdveřové a třídveřové auto se šikmou zádí. Později se vyráběl také jako čtyřdveřová limuzína se šikmou zádí.  Od podzimu 1966 sjel z linky i Colt 1000F, navíc s moudře zvoleným jednolitrovým čtyřtaktním čtyřválcem s výkonem 40 kW (55 PS). Roku 1968 se zastavila výroba Coltu 800, v květnu 1969 také Coltu 1000F. Do výroby se však dostal od roku 1968 Colt 1100F, od 1969 označení Colt 11F s 1,1 litrovým čtyřválcem, také jako Super sportovní verze s 54 kW (74 PS).

Colt A150.

Toto byl první model Coltu, který se začal vyvážet mimo Japonsko. Přímo v Japonsku se prodával pod označením Mirage.  Po evropské premiéře na Genferském Salonu v únoru 1978 se nový Colt v prosinci téhož roku začal dovážet do zemí Evropy, které nebyly pod komunistickou nadvládou a rychle se stal dostupnou nákupní taškou. Technická zvláštnost Coltu byla jeho takzvaná 4x2 převodovka, čtyřstupňová převodovka s redukčním převodem, v ekonomickém stupňování je šetrná a delší a v režimu sport kratší, které poskytlo lepší zrychlení. Od května 1979 byl vedle třídveřové varianty i pětidveřová s větším rozvorem. V lednu 1980 následoval Colt GT se sportovní výbavou stojící okolo 235 000 v přepočtu na Kč, v květnu 1982 se objevil Colt Turbo s výkonem 77 kW (105 PS) a 1,4 L motorem (330 000 Kč). V červenci 1983 zažil Colt malý facelift, změnila se čelní strana a dostal novou přístrojovou desku. Zákazníci kupovali Colt především kvůli jeho prostornosti, jeho ekonomické jízdě, jeho extrémně vysoké spolehlivosti a poměrně nízké ceně.

Colt C10.

Roku 1984 vytvořilo Mitsubishi Motors druhé evropské pokolení Colt. Limuzína šikmé zádi byla dostupná ve třech motorových variantách, poprvé také s naftovým motorem. 1,5 L benzinový motor měl již možnost výběru mezi automatickou a manuální převodovkou.  Motory: Benzinové: Dieselové:

Colt C50.

Tento Colt dostal v roce 1988 cenu Zlatý volant od odborné poroty týdenního časopisu Bild am Sonntag. Všechny modely vlastnily pětirychlostní převodovku, benzinové motory řízený Kat. Vrcholným modelem byl Colt 1800 GTI-16V s 100 kW (136 PS), ABS, přísnějším pružením a se servořízením.

Colt CAO.

V letech 1992–1996 se vyráběla 7. generace.  Motory:

Colt CJO.

Colt 8. generace se vyráběl v letech 1996 - 2003. Motory:  Spotřeba u 1,3 l, 55 kW/75 ps, 6,5 l/100 km

Colt Z30.

Devátý Colt je postaven na stejné podvozkové části jako jeho sesterské auto, již nevyráběný Smart Forfour. Od tohoto modelu se očekávalo, že vyvede Mitsubishi Motors ze závažných problémů, které automobilku v poslední době postihly. Zavedení nového Coltu, šesté, nebo deváté generace, podle toho, jak se to vezme, bylo hlavně kvůli novému inovativnímu vedení Mitsubishi Motors v roce 2004, které teď již úspěšně vyvádí firmu z problémů a dluhů. Variant se poprvé objevilo více, než 3-dveřový a 5-dveřový hatchback. Nově přibyl i Colt Plus prodávaný pouze v Japonsku, Colt CZC, tedy coupé-cabrio a Colt CZT (T jako Turbo).  Nový Colt, který se objevil také poprvé s výkonnějším Common-Rail-Dieselem (tříválec od koncernu DaimlerChrysler), dostal v listopadu stejného roku od Bild am Sonntag cenu Zlatý volant. Po modelu z roku 1988 byl tento Colt druhý, který tuto cenu dostal. Hlavní prioritou je prostornost pro danou třídu vozidel téměř jedinečná. Cestující si mohou užívat prostoru, který je většinou výsadou vozidel o velikost či dvě větších, a přesto si tento vůz zachovává tak kompaktní vnější rozměry, že jej lze snadno využívat v městském prostředí jako všechna ostatní vozidla této třídy. Mitsubishi Colt využívá bezpečnostní konstrukci skeletu kompaktní karoserie Mitsubishi RISE (Reinforced Impact Safety Evolution), která poskytuje posádce zvýšenou ochranu při kolizích z jakéhokoliv směru, dokonce i při srážkách s vozidlem jiné výšky nebo hmotnosti. Zároveň pomáhá chránit palivový systém před poškozením při nárazu zezadu. Tento Colt byl také ohodnocen ve statistikách ADAC 2008 jako nejspolehlivější vůz kategorie „Malé vozy“.

model CZT.

Jedná se o sportovně laděný hatchback. Výkonově vůz předčí řadu konkurentů. Nevýhodou je vyšší spotřeba. Vozidlo má řadu sportovních doplňků jako jsou anatomicky tvarovaná sedadla. Interiér je dobře dílensky zpracován. Úplně solidní nejsou ani jízdní vlastnosti. Vůz se v zatáčkách více naklání a utlumení nerovností není dobré.

Colt Z3B.

Na Mondial de l'Automobile v říjnu 2008 v Paříži se představila přepracovaná verze Mitsubishi Coltu, která na trh přišla 15. listopadu 2008. Změny na dvou, popřípadě pětidveřovém vozidle se dotkly především vzhledu, konkrétně přídě; podle Mitsubishi zůstalo na automobilu pouze 35 % ponechaných částí karosérie ze stávajícího modelu. Přední část vozu se nese v duchu nového Lancera a vlastní z něj užší a hranaté světlomety a lichoběžníková maska chladiče. Colt tedy navazuje na taktiku výrobce sjednotit všechny modely Mitsubishi pod jednu výraznou masku. Kryty A, B a C sloupů jsou místo v barvě vozu v černi, aby opticky nezvětšovaly auto. Na zádi byla snížena vysoká světla a u třídveřové verze byla jen ztmavena původní světla.

Mitsubishi Colt se vyrábí již od roku 1960 a patří mezi klíčové modely japonské automobilky Mitsubishi Motors. Je také nejprodávanější z aut od Mitsubishi. První generace tohoto automobilu byly větší, než ty dnešní, řadily se mezi kompaktní vozy, nyní ovšem patří mezi malé automobily. Od roku 2004 se vyrábí v Nizozemském Bornu v závodu NedCar v několika karosářských variacích, také třeba jako coupé-cabrio. V některých zemích se Colt prodává pod jménem Mirage. Mitsubishi spolupracuje s automobilkou Proton, tj. některé generace Coltu se na silnicích objevují i jako Proton Satria. Dlouhodobý partner Mitsubishi Chrysler také použil jméno Colt pro svoje auto, v roce 1970, kdy Mitsubishi Galant přebrali jako Dodge Colt a Plymouth Colt na trh ve Spojených státech.

Mitsubishi Colt is a nameplate from Mitsubishi that has been applied to a number of automobiles since 1962. It was first introduced with a series of kei and subcompact cars in the 1960s, and then for the export version of the subcompact Mitsubishi Mirage between 1978 and 2002. Chrysler, Mitsubishi's longtime partner, also used the name when applying its long-running practice of rebadging Mitsubishi vehicles as the Dodge and Plymouth Colt captive imports for the North American market between 1970 and 1994.  The most recent version was a subcompact model manufactured between 2002 and 2013, sold under the Colt name internationally. Mitsubishi replaced this series in 2013 with a new generation which reverted to the Mirage name.  In addition to these small cars, "Colt" in the Mitsubishi vernacular has been used for unrelated vehicles of various forms as discussed below. The name has also been disaffiliated from Mitsubishi as an independent marque in some markets.


Život.

Schérer byl synem řezníka a již v 11 letech věku vstoupil do rakouské armády. Z té však dezertoval roku 1775 a vrátil se zpět do Francie, kde sloužil v královské armádě. Zde byl příslušníkem dělostřeleckého pluku ve Strassburgu. Tam dosáhl roku 1780 hodnosti majora. Roku 1785 vstoupil do holandských služeb a v roce 1790 pak byl z armády propuštěn v hodnosti podplukovníka. O rok později se vrátil zpět do vlasti. Vstoupil do revoluční armády a v letech 1791-1792 byl kapitánem 82. pěšího pluku a účastnil se s ním bitvy u Valmy (20. září 1792). Roku 1793 jej generál Alexander Beauharnais jmenoval svým generálním adjutantem v rýnské armádě. Již o rok později je Scherer povýšen do hodnosti divizního generála a obdržel velení pěší divize v armádě na Sambře a Máze. V témže roce uzavřel manželství civilním sňatkem ve svém rodném městě (3. května 1794). Jeho manželkou se stala Marie Francoise Henriette Caroline Müllerová. Jelikož slavil určité vojenské úspěchy obsazením několika belgických měst (Mons, Landrecies, Valenciennes) byl pověřen vrchním velením italské armády (3. listopadu 1794), ale velmi brzy pak převelen do stejné funkce k východopyrenejské armádě (3. března 1795). Po Basilejském míru (22. července 1795) převzal po Kellermannovi vrchní velení italské armády (31. srpna 1795) a podařilo se mu porazit rakousko-sardinské vojsko v bitvě u Loana (22. až 24. listopadu 1795). Tohoto vítězství však nevyužil a pro trestuhodnou nečinnost byl z velení odvolán a nahrazen mladým generálem Napoleonem Bonaparte (23. února 1796). V roce 1797 byl direktoriem jmenován do funkce ministra války Francie (23. července). Ve funkci však se projevila jeho úzkoprsost a nevelké organizační schopnosti - byl proto odvolán z ministerského postu (22. ledna 1799) a opět jmenován vrchním velitelem italské armády. Zde však byl spojenými rakouskými a ruskými vojsky pod velením Kraye a Suvorova opakovaně poražen (26. března 1799 u Pastrenga, 30. března 1799 u Verony, 5. dubna 1799 u Magnana) a přinucen ustoupit za Mincio a Oglio. Poté předal velení generálu Moreauovi a zcela se stáhl z veřejného života. Žil pak na svém statku v Chauny (sev. Francie) a tam též roku 1804 zemřel. O jeho nepochopení moderních principů vedení války svědčí jeho zvolání, když se seznámil s plány Napoleona Bonaparte pro první italské tažení "„to ať provede stejný blázen, který to vymyslel !!“" a je též znám pohrdlivý výrok Suvorovův na adresu Scherera: "”ten školomet ani nepozná, že jej obkličujeme”".

Barthélemy Louis Joseph Schérer (18. prosince 1747 v Delle departement Belfort — 19. srpna 1804) byl francouzský generál a ministr války revoluční Francie.

Barthélemy Louis Joseph Schérer (18 December 1747 – 19 August 1804), born in Delle, near Belfort, became a French general during the French Revolutionary Wars and on three occasions led armies in battle.


Voják a kosmonaut.

Leonid Kizim pocházel z ukrajinského města Krasnyj Lyman. Už jako chlapec byl okouzlen letadly, byl odhodlán stát se letcem a věnoval se leteckému modelářství. Měl dobrý školní prospěch a v sedmé třídě si podal přihlášku do Vorošilovské zvláštní školy vojenského letectva. Vzápětí poté byla zrušena, podal tedy přihlášku na jinou podobnou a v roce 1959 byl na Černihivskou vojenskou vysokou leteckou školu napodruhé přijat, až byl malé, drobné postavy. Studoval všechno co mohl o kosmonautice. Roku 1963 dokončil školu a byl zařazen k 168. gardovému leteckému pluku stíhacích bombardérů dislokovanému v Zakavkazsku.  V roce 1965 se dostal do Hvězdného městečka, kde byl s platností od 28. října 1968 přijat do oddílu kosmonautů ve Středisku přípravy kosmonautů. Základní výcvik ukončil a kvalifikaci zkušebního kosmonauta () získal v prosinci 1967.  V letech 1969–1973 působil ve skupině určené pro lety raketoplánem Spiral. Od ledna 1974 do ledna 1976 se v posádce s Vladimirem Aksjonovem připravoval na první let v nové verzi Sojuzu. Zprvu Sojuzu 7K-S, určeného pro samostatné lety s vojenským účelem, později Sojuzu 7K-ST (resp. Sojuzu T) upraveného pro lety na stanice Saljut. V lednu 1976 se posádka rozpadla, až v říjnu 1978 byl jmenován velitelem záložní posádky Sojuzu T-2, který vzlétl v květnu 1980. V červnu 1980 byl jmenován velitelem krátkodobé expedice na Saljut 6, jejímž hlavním cílem byla oprava termoregulačního systému stanice.

Lety do vesmíru.

Spolu s Leonidem Kizimem v Sojuzu T-3 v roce 1980 letěli Oleg Makarov a Gennadij Strekalov. Letěli na orbitální stanici Saljut 6, zde strávili 14 dní plněním zadaných úkolů. Den před návratem se od stanice odpojila i nákladní loď Progress 11. Přistáli jako všechny Sojuzy v kabině na padácích v Kazachstánu. Let trval 12 dní, 19 hodin a 7 minut.  Od září 1981 se s Vladimirem Solovjovem a Francouzem Patrickem Baudrym připravoval v záložní posádce sovětsko-francouzského letu na Saljut 7, který proběhl v červnu 1982. Od září 1982 se Solovjovem a Igorem Volkem trénoval návštěvní let na Saljut 7, ale v květnu 1983 po neúspěšném letu Sojuzu T-8 byla jejich mise zrušena. Dvojice Kizim, Solovjov nyní přešla od krátkodobých expedic k dlouhodobým. Stali se náhradníky Vladimira Titova a Gennadije Strekalova, jejichž loď (Sojuz T-10-1) 26. září 1983 začala na startu hořet.  Poté k dvojce Kizim, Solovjov přibyl lékař Oleg Aťkov a všichni tři se začali připravovat na svůj let jako členové 3. základní expedice na Saljut 7. Let trval 236 dní, 22 hodin a 49 minut. Tehdy to byl světový rekord v délce letu, navíc okořeněný faktem, že v době letu se stal Leonid Kizim otcem dcery Taťány. Bylo to poprvé, kdy se narodilo dítě, když byl otec na oběžné dráze. Během letu přijali celou řadu nákladních lodí Progress i několik dalších Sojuzů s kosmonauty. Se Solovjovem šestkrát vystoupil do vesmíru, celkem na 22 hodin a 50 minut.  V roce 1986 letěl do vesmíru potřetí. Na kosmické lodi Sojuz T-15 odstartoval s Vladimirem Solovjovem k nové orbitální stanici Mir, kde oba kosmonauti pracovali jako první stálá posádka. Během pobytu se uskutečnil také historicky první přelet mezi kosmickými stanicemi. Oba kosmonauti 5. května 1986 v Sojuzu T-15 přeletěli z Miru k neobydlené kosmické stanici Saljut 7. Zde pracovali 50 dní a pak se vrátili zpět na Mir. Mise byla úspěšně zakončena 16. července 1986 přistáním v Kazachstánu.  Během tří letů strávil ve vesmíru víc než rok života.

Po letech.

Dne 13. června 1987 odešel z oddílu kosmonautů a zahájil studium na Akademii generálního štábu. Od roku 1989 sloužil ve Správě kosmických prostředků ministerstva obrany, od října 1991 jako zástupce náčelníka. V květnu 1993 se stal náčelníkem Možajského vojensko-inženýrské kosmické akademie v Petrohradu.  V září 2001 odešel v hodnosti generálplukovníka (od 1995) do důchodu a přestěhoval se do Moskvy. Zde 14. června 2010 zemřel, pochován je na Trojekurovském hřbitově.

Leonid Děnisovič Kizim (, 5. srpna 1941 Krasnyj Lyman, Doněcká oblast Ukrajinské SSR – 14. června 2010 Moskva) byl vojenský letec a sovětský kosmonaut ukrajinské národnosti. Do vesmíru letěl třikrát v letech 1980 až 1986 na sovětských kosmických lodích Sojuz, v Sojuzech a stanicích Saljut 6, Saljut 7 a Mir strávil ve vesmíru celkem 374 dní, 17 hodin a 58 minut.

Leonid Denisovich Kizim (; 5 August 1941 – 14 June 2010) was a Soviet cosmonaut.  Kizim was born in Krasnyi Lyman, Donetsk Oblast, Soviet Union (now Lyman, Ukraine). He graduated from Higher Air Force School in 1975; and served as a test pilot in the Soviet Air Force. He was selected as a cosmonaut on October 23, 1965. Kizim flew as Commander on Soyuz T-3, Soyuz T-10 and Soyuz T-15, and also served as backup commander for Soyuz T-2. All together he spent 374 days 17 hours 56 minutes in space. On Soyuz T-15, he was part of the only crew to visit two space stations on one spaceflight (Mir and Salyut 7). He later served as Deputy Director Satellite Control-Center of the Russian Ministry of Defense; after May 1995 he was Director of the Military Engineering Academy of Aeronautics and Astronautics in St. Petersburg.  He left the cosmonaut program on June 13, 1987, but remained in the Soviet Air Force, and later the Russian Air Force. In 1993, he was placed in charge of the A.F. Mozhaysky Military-Space Academy. He held that position until he retired from the Russian Air Force on September 10, 2001, at the rank of Colonel General.  Kizim died on June 14, 2010. He left a wife and two children. Leonid Kizim was married with two children.  He was awarded: Foreign awards:


Metody.

Zdrojem poznatků o osídlování Země byly donedávna jen kosterní a archeologické nálezy, pokud se je dařilo datovat. Od 80. let 20. století je stále významnějším pramenem samo složení lidského genomu, které dovoluje zhruba určit i původ určité varianty člověka. Metoda se rychle rozvíjí a tak se i údaje poměrně často mění. Údaje o stáří jsou v každém případě velice přibližné a udávají přibližné stáří, nikoli letopočty. Proto se pro předhistorické období postupně prosazuje označení "před přítomností" (BP), které tuto skutečnost naznačuje.

Postup.

V období kolem 120 000 - 90 000 BP nastalo vlhčí podnebí a bylo tudíž možno překročit Saharu, která byla asi od 75 000 BP zase uzavřena vysušením v důsledku počínající další ledové doby, würmu (70 000 - 10 000 BP), a opět uvolněna po jejím ukončení.  A tak kolem 110 000 BP začal moderní člověk pronikat nilským údolím přes Egypt a Sinaj do Palestiny. Zde se setkal s neandertálcem, který se snad vyvinul mimo Afriku z předchozích vln osídlování. Nejstarší mimoafrický nález pozůstatků moderního člověka pochází z izraelské Kafzy a je datován kolem 90 000 BP. V té době však už se podnebí opět horšilo a moderní člověk ještě nebyl připraven na přežití v Asii a Evropě, proto oblast přenechal neandrtálcům. První vystěhovalecká větev moderních lidí tak vymřela v důsledku krutého klimatu.

Asie.

Úspěšnější byl přechod moderního člověka do Asie kolem 80 000 BP. přes mořskou úžinu mezi Eritreou a Jemenem v počtu maximálně 300 osob. Říká se jim lid pobřežní linie. Podobali se pravděpodobně dnešním Khoisanům, jimiž byla tehdy osídlena celá východní Afrika včetně Etiopie. Lid pobřežní linie postupoval na východ podél pobřeží. Jeho hlavním zaměstnáním byl sběr a rybolov. Vzhledem k tehdy nižší hladině světového oceánu jsou dnes všechny jeho tábořiště pod hladinou. Suché vnitrozemí bylo liduprázdné.  Kolem 75.000 se moderní lidé ocitli ve východní Asii. Celkový počet moderních lidí na planetě se v té době dá odhadnout na 100 000 osob a tehdy přišla katastrofa. Kolem 74 000 BP vybuchla obří sopka Toba na Sumatře. Do ovzduší bylo vrženo 3000 km popela a roztavené horniny. Nastalo deset let tmy a chladu a většina lidské populace vyhynula. V Asii přežilo asi 1000 osob v malých, isolovaných skupinách.  Po stabilizaci nastalo ale rychlé šíření moderních lidí. Kolem 70 000 BP byla osídlena opět jihovýchodní Asie, což bylo tím snazší, že Malajsko, Sumatra a Jáva byly tehdy spojeny pevninou. Na ostrovech se moderní lidé setkali s trpasličí formou přežívajícího člověka vzpřímeného, který na Jávě vymřel teprve před 50 000 a na ostrově Flores dokonce před 12 000 lety.  V jihovýchodní Asii si moderní lidé osvojili námořní plavbu a v době 60 000 - 40 000 BP dosáhli Austrálie, spojené s Novou Guineou. V důsledku vázání vody v polárním ledu byla hladina oceánu nižší než dnes a rozsah pevniny byl větší. Přesto je přeprava do Austrálie velkým, i když možná náhodným počinem. V Austrálii jsou první skalní malby doloženy kolem 45 000 BP a kolem 25 000 BP první pohřeb žehem na planetě. Z Austrálie pokračovala migrace moderních lidí na Šalamounovy ostrovy, kam dorazili kolem 28 000 BP.  Mezitím pronikli moderní lidé kolem 63 000 BP do jižní Číny. V této době a v tomto prostoru se předpokládá vznik mongoloidní rasy z místních skupin lidu pobřežní linie.

Blízký východ a Evropa.

Kolem 50 000 BP se změnilo klima, které se stalo teplejším a vlhčím. Údolí pozdějšího Perského zálivu, tehdy ještě pevnina, a Mezopotámie se zazelenaly a umožnily pronikání moderních lidí do severního Iráku, střední Asie a Evropy. Možná právě tehdy v Mezopotámii a Anatolii došlo k formování europoidní rasy, která se pak postupně šířila Předním východem, severní Afrikou, Evropou, Sibiří a severní Čínou. V Anatolii jsou moderní lidé doloženi kolem 45 000 BP. Malá Asie byla spojena s Evropou pevninským mostem, takže Černé moře bylo jezerem. Moderní lidé se dostali do severního Řecka a postupovali přes Balkán do střední a západní Evropy. S nimi pronikala i kultura aurignacienu. Ale tato větev byla celkem neúspěšná.  Jiná vlna moderních lidí postupovala z Mezopotámie podél jižního Kaspického moře do střední Asie. Kolem 43 000 BP dorazila na Altaj, kde došlo k velkému dělení. První skupina postupovala na východ a osídlila Mongolsko, severní Čínu a Sibiř. V povodí Jany vznikla kultura Djuchtaj (20 000 - 14 000 BP). Druhá skupina postupovala na jih do Indie, kde vyhubila místní zbytek lidu pobřežní linie. Třetí skupina postupovala na západ přes Ural a Povolží do Evropy. Tato skupina pravděpodobně užívala prajazyk europoidní jazykové nadrodiny, k níž dnes patří Indoevropané, Uralci, Altajci, Paleoasiaté, Eskauletové a vzdáleně Korejci, Japonci, Ainové a Amerindové.  V období 40 000 - 35 000 BP se tito moderní lidé dostali do Evropy. Dnešní Evropané jsou z 80 % jejich potomky, zbytek jsou potomci neolitiků z Turecka, kteří přišli do Evropy kolem 8500 BP. Výkonné technologie jim už umožnily přežít v drsnějším klimatu. Položili základy kultury gravettien. V Evropě se setkali s neandrtálci. Eurasijské tundry umožňovaly lov stádní zvěře: sobů, koní, turů a mamutů.  Moderní lidé a neandertálci se mohli křížit. Nasvědčuje tomu nález dětské kostry v Lagar Velho a další nálezy. S výjimkou Afričanů mají současní lidé asi 2-5% neandertálského genomu. Evropu moderní lidé nakonec ovládli. Kolem 30.000 BP vyvinuli lepší způsoby oblékání a lepší lovecké náčiní a zbraně: sítě, pasti a luk. Mezitím postupovala východoasijská skupina lidu pobřežní linie k severu. Kolem 40 000 BP se moderní člověk dostal do Japonska, spojeného pevninským mostem s Koreou. Ze severu postupovali europoidi z Altaje, kteří kolem 25 000 BP pronikli na jih od Žluté řeky. Europoidní rysy jsou zde doloženy ještě kolem 13.000 BP a kolem 12 000 BP pronikli europoidi do Japonska, kam přinesli kulturu djomon a stali se předky Ainů a Rjukjanů. Vlastní Japonci přišli až kolem roku 500 př. n. l. z Koreje s kulturou yayoi. Poté byli východoasijští europoidi pravděpodobně asimilováni mongoloidy.

Amerika.

Na místě Beringovy úžiny se rozkládala souš zvaná Beringie. Stala se mostem k osídlení Ameriky v několika vlnách. První vlnu tvořily skupiny severoasijských europoidů, smíšených s mongoloidy. Do Ameriky se dostaly kolem 15 000 BP. Jejich potomci jsou příslušníky amerindské jazykové rodiny. Nejstarší osídlení je doloženo v jeskyni Bluefish na Aljašce. Další šíření znemožnila ledová pole. V době kolem 14 000 - 12 000 BP začaly ledovce ustupovat a moderní lidé pronikli do centra Ameriky. Dokladem jejich šíření jsou typické rýhované hroty na velkou zvěř (kultury Clovis z doby 11 000 - 5600 BP a Folsom v Novém Mexiku z období 11 000 - 9000 BP). Moderní lidé této vlny rychle postupovali Amerikou a kolem 11 000 BP dorazili do Patagonie.  Druhou vlnu tvořili mongoloidi z lidu pobřežní kolonie ze severní Číny. Jejich potomci jsou příslušníky rodiny na-dené. Pozdější vlnu tvořili Eskauletové ze 2. tisíciletí př. n. l. Podle nedávných nálezů žilo v Kalifornii a Brasilii australoidní obyvatelstvo, jehož cesta do Ameriky je záhadou. A nakonec v Severní Americe byli doloženi typičtí europoidé, kteří sem přišli buď po okraji ledových polí z Evropy nebo přes Sibiř asi kolem 20 000 BP.  Koncem poslední doby ledové kolem 10.000 BP zůstaly neosídleny pouze Antarktida, některé ostrovy (Karibik, Madagaskar, Oceánie) a Arktida.

Osídlování Země člověkem vyšlo zhruba 1 milion let (Ma) před současností (BP) z jižní a střední Afriky a probíhalo v několika vlnách. Tyto vlny zřejmě souvisely také se změnami klimatu a jedna z posledních přinesla do Evropy zemědělství (asi 8500 BP). Nejstarší nálezy Homo sapiens sapiens mimo Afriku jsou z Izraele, z doby kolem 100 tisíc let BP. Odtud osídlil nejprve jižní a jihovýchodní Asii a někdy kolem 50 000 BP vstoupil do Evropy, kterou ovšem už dříve osídlil neandertálec.

Early human migrations are the earliest migrations and expansions of archaic and modern humans across continents and are believed to have begun approximately 2 million years ago with the early expansions of hominins out of Africa of "Homo erectus". This initial migration was followed by other archaic humans including "H. heidelbergensis", which lived around 500,000 years ago and was the likely ancestor of both Denisovans and Neanderthals. Early hominids were said to have "crossed land bridges that were eventually covered in water" (History Alive, pub. 2004, TCI).  Within Africa, "Homo sapiens" dispersed around the time of its speciation, roughly 300,000 years ago. The recent African origin paradigm suggests that the anatomically modern humans outside of Africa descend from a population of "Homo sapiens" migrating from East Africa roughly 70–50,000 years ago and spreading along the southern coast of Asia and to Oceania by about 50,000 years ago. Modern humans spread across Europe about 40,000 years ago.  Early Eurasian Homo sapiens fossils have been found in Israel and Greece, dated to 194,000–177,000 and 210,000 years old respectively. These fossils seem to represent failed dispersal attempts by early Homo sapiens, who were likely replaced by local Neanderthal populations.  The migrating modern human populations are known to have interbred with local varieties of archaic humans, so that contemporary human populations are descended in small part (below 10% contribution) from regional varieties of archaic humans.  After the Last Glacial Maximum, North Eurasian populations migrated to the Americas about 20,000 years ago. Northern Eurasia was peopled after 12,000 years ago, in the beginning Holocene. Arctic Canada and Greenland were reached by the Paleo-Eskimo expansion around 4,000 years ago. Finally, Polynesia was peopled within the past 2,000 years in the last wave of the Austronesian expansion.


Historie.

Kořeny patronátního práva v českých zemích sahají do raného středověku. Nejprve na venkově v Čechách vznikaly tzv. vlastnické kostely, kde byl stavebníkem místní šlechtic, který se ke kostelu choval jako plnoprávný vlastník (zcela volně nakládal s majetkem kostela i ustanovoval kněze). Od vyhlášení Velkého privilegia české církve v roce 1222 bylo vlastnické právo ke kostelům změněno na patronátní. Původní vlastník se tak změnil na patrona s poněkud omezenými právy a povinnostmi. Zejména měl povinnost financovat a zajišťovat údržbu kostela (samotná majetková situace se stává komplexnější vznikem dvou forem majetku: obročí a záduší), měl také tzv. podací či prezentační právo ("ius praesentandi"), tedy mohl navrhnout faráře, nicméně tento návrh musel být konfirmován biskupem. Patronátní právo existovalo též k jiným beneficiím (například školám, knihovnám) atd. Patronátní právo k určitému beneficiu vznikalo především první fundací, založením.  Podrobněji upravil patronátní právo dekret dvorské kanceláře ze dne 24. prosince 1782, o stavbách kostelních a farních a jejich udržování (o patronátních břemenech), platný pro Čechy a Moravu, doplněný dekretem ze dne 29. ledna 1783, a Dvorský dekret ze dne 3. října 1788, o stavbách kostelních a farních. Dekrety upravují financování staveb a jejich oprav a stanoví povinnost správy včas upozornit patrona na nutnost údržby. Zákon č. 50/1874 ř. z., jímžto se vydávají ustanovení, kterými se upravují zevnitřní právní poměry církve katolické, ze dne 7. května 1874, odkázal řešení patronátního práva do zvláštního zákona, který však nikdy nebyl vydán.  Dekretem prezidenta republiky ze dne 21. června 1945 o konfiskaci a urychleném rozdělení zemědělského majetku Němců, Maďarů, jakož i zrádců a nepřátel českého a slovenského národa (č. 12/1945 Sb. II) byla ke dni konfiskace zrušena patronátní práva a povinnosti, váznoucí na zemědělských majetcích konfiskovaných podle citovaného dekretu.  Už v době první pozemkové reformy se diskutovalo o změně (tehdy řada patronů-velkostatkářů přišla o půdu, ale povinnost starat se o kostely jí zůstala), leč bez větších změn. Přelomovou změnu přinesly až církevní zákony. Zákon č. 218/1949 Sb. v § 11 odst. 1 stanovil: "„Veškerý soukromý a veřejný patronát nad kostely, obročími a jinými církevními ústavy přechází na stát.“" Tím na sebe stát vzal právo zasahovat do církevních záležitostí a zároveň povinnost pečovat o církevní stavby a další majetek. Poté je situace patronátního práva v Československu poněkud nejasná. Až do roku 2012 platila úprava patronátu podle zákona č. 218/1949 Sb., ten byl zrušen zákonem č. 428/2012 Sb. o majetkovém vyrovnání s církvemi a náboženskými společnostmi, nicméně tento zákon již o patronátu nebo patronátním právu nic neříká.

Patronátní právo (latinsky "jus patronatus") se nazýval soubor práv a povinností, jež příslušejí fyzické nebo právnické osobě (tzv. patronovi) vůči kostelu nebo církevnímu úřadu na základě zvláštního právního důvodu.

The right of patronage in Roman Catholic canon law (jus patronatus or ius patronatus) is a set of rights and obligations of someone, known as the patron in connection with a gift of land (benefice). It is a grant made by the church out of gratitude towards a benefactor.  Its counterpart in English law and in the Church of England is called an advowson.  The right of patronage is designated in papal letters as ""ius spirituali annexum"" and is therefore subject to ecclesiastical legislation and jurisdiction as well as civil laws relating to the ownership of property.


Dějiny.

Dynastie Wittelsbachů.

Roku 1821 Řekové povstali proti osmanské nadvládě, což vyústilo ve válku, která trvala až do roku 1829 (viz Řecká osvobozenecká válka). Od roku 1829 byl řecký národ veden hrabětem Ioannem Kapodistriadem, ale po jeho zavraždění roku 1831 hrabství upadlo do občanské války. Tehdy mocnosti (Velká Británie, Francie a Rusko) přistoupily ke kroku vyhlásit samostatný řecký stát. Na konferenci velmocí v Londýně roku 1832 byl nový řecký trůn nabídnut tehdy sedmnáctiletému bavorskému princi Otovi z rodu Wittelsbachů, který nabídku přijal a stal se tak prvním řeckým králem. Protože Otto byl v době příjezdu do Řecka nezletilý, faktickou vládu za něho držel koncil regentů, který za něho vládl až do roku 1835. Otto I. se chopil vlády jako absolutistický monarcha, který se obklopoval rádci, většinou původem z Bavorska. Ti vytvořili Státní radu, v jejímž čele stanul král.

Revoluce ze 3. září 1843.

Roku 1843 naplno propukla veřejná nespokojenost s králem a jeho „bavorokracií“ a lid požadoval konstituci. Otto I. zpočátku odmítal konstituci povolit, ale ve chvíli, kdy byla z Řecka stažena německá vojska, vypukl puč. 3. září 1843 pěchota, vedená plukovníkem Demétriem Kallérgidem a uznána Revolučním kapitánem Ioannem Makriyánem se shromáždila na náměstí naproti královskému paláci v Athénách. Vzbouřenci se odmítli rozejít, dokud král neuzná konstituční monarchii. Vzbouřenci požadovali přítomnost Řeků ve Státní radě, svolání trvalého státního shromáždění a osobní poděkování krále vůdcům povstání za to, že povstali. Král nakonec podlehl tlaku zástupů a s požadavky souhlasil.

Dynastie Oldenburg-Glücksburg.

Poté, co byl král Otto I. roku 1862 sesazen, byl na řecký trůn zvolen sedmnáctiletý dánský princ Vilém. Vilém na řecký trůn nastoupil jako Jiří I. a vládl jako konstituční monarcha. Vládl padesát let a běh této doby se Řecko dočkalo rozsáhlých územních zisků (již při jeho nástupu Velká Británie odstoupila Jónské ostrovy Řecku ). Král Jiří I. byl velmi politicky aktivní až do roku 1913, kdy byl v Soluni zavražděn.  Jeho nástupcem se stal Konstantin I., který se vyznačil jako vojevůdce, který připojil rozsáhlá území k Řeckému království. Králi se dostalo vzděláni v Německu a za manželku si vzal pruskou princeznu Sofii, dceru císaře Viléma II. Konstantin se dále vyznačoval politikou orientovanou na Německo, v opozici vůči jednomu z tvůrců moderní řecké politiky Eleftheriovi Venizelovi, který byl stoupencem Trojdohody. V první světové válce se král Konstantin I. otevřeně snažil držet Řecko neutrální. Elefthérios Venizelos podporovaný státy Dohody po době, která vešla do dějin jako "Národní schisma", vyhlásil separatistickou vládu v Athénách a Soluni a Řecko se přidalo na stranu Dohody. Král Konstantin byl v roce 1917 donucen abdikovat ve prospěch svého syna Alexandra. Za svou podporu vítězné straně ve válce bylo Řecko odměněno rozsáhlým územím v Anatolii, včetně města Smyrna. Alexandr I. zemřel roku 1920 a jeho otec Konstantin I. se navrátil do královského úřadu. Po katastrofální řecko-turecké válce (1919-1922) byl král donucen znovu abdikovat a v exilu na Sicílii zemřel.  Po králi Konstantinovi I. nastoupil na trůn jeho nejstarší syn Jiří. Roku 1924 byla monarchie zrušena a byla vyhlášena "Druhá hellénská republika". Jiří II. opustil zemi. Roku 1935 vojenský puč vedený generálem Georgiem Kondylem v referendu obnovil monarchii jako státní zřízení. Jiří II. se vrátil do země, kde následně podporoval diktátorský režim Ioanna Metaxase. Během německé invaze do Řecka roku 1941 král i vláda odpluli do Egypta. Do Řecka se král vrátil o pět let později v roce 1946 a vládl až do své smrti roku 1947.  Na řecký trůn následně nastoupil mladší bratr zemřelého krále Pavel I., který vládl až do roku 1964, kdy zemřel. Jeho syn a nástupce Konstantin II. byl po vojenském převratu v prosinci 1967 donucen odejít do exilu. Vojenská junta jmenovala regenta a roku 1973 nechala odhlasovat zrušení monarchie. 1. června 1973 se Georgios Papadopoulos stal řeckým prezidentem (viz řečtí plukovníci). Vláda vojenské junty skončila následujícího roku, ale král Konstantin II. se již na trůn nevrátil. V prosinci 1974 bylo provedeno všelidové hlasování, v němž se Řekové vyjádřili pro definitivní zachování republikánského zřízení.

Řecké království (novořecky , "Vasíleion tis Elládos") byl stát existující v letech 1832–1924 a 1935–1973. Následoval po první helénské republice, provizorním státu během války za nezávislost. Řecké království bylo vyhlášeno na londýnské konferenci tří velmocí: Británie, Francie a Ruska. Závěry konference Osmanská říše uznala cařihradskou smlouvou (1832).  V roce 1924 byla monarchie zrušena a vyhlášena druhá helénská republika. Království bylo obnoveno v roce 1935. Třetí helénská republika byla zavedena z rozhodnutí diktatury plukovníků v roce 1973, nicméně změna státní formy byla potvrzena referendem v roce 1974 po obnovení demokracie.

The Kingdom of Greece (Greek: ) was a state established in 1832 at the Convention of London by the Great Powers (the United Kingdom, Kingdom of France and the Russian Empire). It was internationally recognised by the Treaty of Constantinople, where it also secured full independence from the Ottoman Empire. This event also marked the birth of the first fully independent Greek state since the fall of the Byzantine Empire to the Ottomans in the mid-15th century.  The Kingdom succeeded from the Greek provisional governments after the Greek War of Independence, and lasted until 1924. In 1924 the monarchy was abolished, and the Second Hellenic Republic was established, after Greece's defeat by Turkey in the Asia Minor Campaign. It lasted until 1935, when it was overthrown by a military coup d'état which restored the monarchy. The restored Kingdom of Greece lasted from 1935 to 1973. The Kingdom was again dissolved in the aftermath of the seven-year military dictatorship (1967–1974), and the Third Republic, the current Greek state, came to be, after a popular referendum.


Původ.

Slovo fiskální pochází z lat. "fiscus", původně košík, později státní pokladna, a vyjadřuje spojitost s daněmi. Daně původně sloužily k pokrytí potřeb panovnického dvora a armády, později i pro financování veřejně prospěšných staveb (silnice, průplavy, železnice, školy atd.) a pro financování veřejných statků (bezpečnost a policie, zdravotnictví, školství, ochrana prostředí a další). Jak rozsah funkcí státu v souvislosti s modernizací od 18. století rostl, rostl i jeho podíl na celku hospodářství a tedy i míra zdanění. Během 20. století se moderní státy staly tak významnými účastníky hospodářského života, že mohly aktivně ovlivňovat chod hospodářství jako celku.  Významnou teorií tohoto ovlivňování se stalo keynesiánství, teorie britského ekonoma Johna Maynarda Keynese, která nejen vysvětlovala souvislosti makroekonomických jevů (hrubý domácí produkt, zaměstnanost, agregátní poptávka, inflace atd.), ale poskytovala i návod, jak je zejména prostředky fiskální politiky ovlivňovat. Keynesiánství bylo úspěšné jako metoda boje proti cyklickým hospodářským krizím, od 60. let však naráželo na problémy a stalo se terčem kritiky monetaristů, kteří naopak propagovali omezování státních zásahů a za hlavní úkol státu pokládali péči o stálost měny.  I když důsledná monetaristická politika by měla vést k omezování daní i státních výdajů, ve skutečnosti se jí to nedaří, protože proti ní působí tlaky na rozšiřování působnosti státu, kterým se moderní demokratické společnosti těžko mohou bránit. Při vší kritice „pečovatelského státu“ objem veřejně financovaných sociálních, zdravotních a vzdělávacích služeb přirozeně narůstá, například díky prodlužování průměrné délky života, zdokonalování zdravotních technik, prodlužování školního vzdělávání atd. Díky tomu ovšem přibývá tzv. mandatorních, to jest zákonem předepsaných výdajů a možnosti aktivní fiskální politiky státu se tak spíše zužují.  Pomocí fiskální politiky může veřejná správa ovlivnit:

Typy fiskální politiky.

Podle poměru příjmů a výdajů státního rozpočtu můžeme fiskální politiky teoreticky rozdělit na tři typy:

Expanzivní fiskální politika.

Expanzivní fiskální politika se orientuje na růst výkonu ekonomiky. Znamená to, že se státní výdaje zvyšují nebo se snižují čisté daně. Veřejné výdaje jsou větší než vybrané daně, takže vzniká schodek (deficit) státního rozpočtu, čímž roste státní dluh. Expanzivní fiskální politika se snaží stimulovat růst výkonu ekonomiky prostřednictvím růstu státních výdajů a projeví se krátkodobým růstem HDP. Přes všechny teoretické námitky pracují moderní státy většinou se schodkovým státním rozpočtem a spokojují se jen s tím, že se snaží tento schodek a kumulovaný státní dluh udržovat v jistých mezích (viz např. Maastrichtská kritéria Evropské unie).

Neutrální fiskální politika.

Veřejné výdaje se rovnají vybraným daním, státní rozpočet je tudíž vyrovnaný. Tento stav představuje zřejmě těžko dosažitelný ideál, neboť se vyskytuje jen zcela výjimečně.

Restriktivní fiskální politika.

Restriktivní fiskální politika se orientuje na pokles výkonu ekonomiky. Veřejné výdaje jsou menší než daně, takže se snižuje státní dluh. Restriktivní fiskální politika má smysl tehdy, má-li stát veliký státní dluh; jinak by totiž znamenala, že stát vybírá zbytečně vysoké daně. Ve skutečnosti jsou však všechny moderní státy spíš více než méně zadluženy, přesto se jim nedaří restriktivní politiku zavést. Federální rozpočet USA byl za posledních 40 let v přebytku jen v roce 1999 a 2000 (díky iniciativě prezidenta Clintona).  Jelikož státní příjmy závisejí mimo jiné na vývoje ekonomického cyklu, plánování přesné hodnoty deficitu (přebytku) ex ante se v praxi typicky ukazuje jako nedosažitelné.

Metody získávání prostředků.

K vedení své politiky potřebuje stát získávat prostředky na její financování. Mezi tyto prostředky patří:  Mezi hlavní metody státního financování dnes patří různé formy zdanění. Příkladem můžou být DPH či spotřební daň za nepřímé daně a daň z příjmů fyzických osob za daně přímé.  Dalším významným prvkem získávání prostředků je vydávání státního dluhu. V České republice se toto děje v podobě státních dluhopisů nebo pokladničních poukázek.  Ražebné je metodou používanou hojně v historii. Tento termín označuje získávání prostředků z emitace nových peněz. Tato metoda se ale historicky ukazuje jako problematická jako zdroj financování, neb při nadměrném užívání může vést k pádivé inflaci, či dokonce hyperinflaci v krajních případech.

Fiskální a monetární politika.

Tyto dva typy politiky jsou hlavními metodami, jimiž stát ovlivňuje svoji ekonomiku v krátkodobém horizontu.  Fiskální politika se věnuje otázce výše daní, státních výdajů, aj. Ekonomickou aktivitu pak ovlivňuje výší těchto proměnných, vedením deficitního, či naopak přebytkového rozpočtu, používáním fiskálních stimulů a dalších metod k ovlivnění agregátní poptávky. V západních demokraciích je za vedení fiskální politiky typicky zodpovědná vláda pod dohledem legislativy. Je zde tedy velmi patrné rozhodování na základě politiky a vliv voličů.  Monetární politika se naopak zabývá výškou inflace a stabilitou měny. Ekonomickou aktivitu ovlivňuje svěřenými nástroji jako jsou například výše úrokových sazeb v ekonomice a prováděním operací na otevřeném trhu. Dle ekonomické teorie je záhodné důsledné oddělení mezi osobami řídícími fiskální a monetární politiku. V moderních zemích je proto monetární politika typicky vedena národní (centrální) bankou s různící se mírou nezávislosti na vládě a politicích.  Největšího účinku je pak typicky dosaženo pokud obě tyto politiky pracují v souznění. Problematice použití fiskální a monetární politiky a jejich efektivitě se věnuje debata Ando-Modigliani/Friedman-Meiselman.

Fiskální politika (rozpočtová) je součást hospodářské politiky státu, která se snaží ovlivnit vývoj ekonomiky změnami výše a struktury veřejných výdajů a daní. Na rozdíl od monetární politiky, která pečuje o stabilitu měny, je fiskální politika nástrojem aktivního zasahování státu do hospodářství.

In economics and political science, fiscal policy is the use of government revenue collection (taxes or tax cuts) and expenditure (spending) to influence a country's economy. The use of government revenues and expenditures to influence macroeconomic variables developed as a result of the Great Depression, when the previous laissez-faire approach to economic management became unpopular. Fiscal policy is based on the theories of the British economist John Maynard Keynes, whose Keynesian economics theorized that government changes in the levels of taxation and government spending influences aggregate demand and the level of economic activity. Fiscal and monetary policy are the key strategies used by a country's government and central bank to advance its economic objectives. The combination of these policies enables these authorities to target inflation (which is considered "healthy" at the level in the range 2%–3%) and to increase employment. Additionally, it is designed to try to keep GDP growth at 2%–3% and the unemployment rate near the natural unemployment rate of 4%–5%. This implies that fiscal policy is used to stabilize the economy over the course of the business cycle.  Changes in the level and composition of taxation and government spending can affect macroeconomic variables, including:  Fiscal policy can be distinguished from monetary policy, in that fiscal policy deals with taxation and government spending and is often administered by a government department; while monetary policy deals with the money supply, interest rates and is often administered by a country's central bank. Both fiscal and monetary policies influence a country's economic performance.


Život.

Ačkoliv se Klee narodil ve Švýcarsku, měl německou státní příslušnost. Otec Hans byl Němec, matka Ida rozená Fricková Švýcarka. Paul měl ještě o tři roky starší sestru Mathildu. Kleeovi byla hudební rodina. Otec učil v Bernu hudbu, matka vystudovala na konzervatoři zpěv. Jako sedmiletý začal Klee se studiem hry na housle a brzy se natolik zdokonalil, že už v jedenácti mohl hrát v bernské filharmonii. Blízký vztah k hudbě mu zůstal po celý život – dlouho se nemohl rozhodnout, zda se stane profesionálním hudebníkem nebo výtvarníkem.  V roce 1880 se rodina natrvalo usadila v Bernu, kde Klee chodil do základní školy a maturoval na tamní Městské literární škole. Po maturitě, v roce 1898, se rozhodl, že se stane malířem a odjel studovat do Mnichova. Na první pokus se na tamní Akademii nedostal, zapsal se proto do soukromé školy Heinricha Knirra.  V Mnichově se Klee od počátku pohyboval také v hudebních kruzích. Na jednom hudebním večeru poznal klavíristku Lily Štumpfovou (1876–1946). V roce 1901 se s ní tajně zasnoubil a v září 1906 si ji v Bernu vzal. O rok později se narodilo jejich jediné dítě, syn Felix (1907–1990). V prvních letech manželství se Klee staral o domácnost i o syna, zatímco Lily živila rodinu hodinami klavíru.  Ve společnosti malířů Louise Moillieta a Augusta Macka navštívil v dubnu 1914 Tunisko, které ho okouzlilo barevností: "„Barva se mne zmocnila; už se za ní nemusím honit, vím, že mě drží navždycky. To je smysl šťastného okamžiku: Barva a já jsme jedno. Jsem malíř.“" Přátelé postupně navštívili Tunis a Kairouan, kde všichni tři společně malovali. Pro Kleea měl pobyt v Tunisu zásadní význam, pro Macka byly obrazy zde vytvořené jedny z posledních, protože několik měsíců nato padl na frontě.  Povolávací rozkaz dostal Klee v březnu 1916, ve stejný den, kdy se dozvěděl o úmrtí svého přítele z řad malířů, Franze Marca. Přičiněním svého otce a vlivných přátel ale nebyl poslán na frontu, nýbrž k rezervní jednotce do Schleißheimu u Mnichova, kde maloval na letadla maskování. Od ledna 1917 byl přeložen do letecké školy v Gersthofenu, kde byl zařazen jako pokladníkův písař. Na obou působištích mohl malovat. Krátce před Vánoci 1918 byl Klee demobilizován a vrátil se do Mnichova.  Po první světové válce se Klee sblížil se surrealisty. V roce 1919 se prostřednictvím Maxe Ernsta seznámil s tvorbou de Chirica. Roku 1924 ho v "Prvním manifestu surrealismu" uvedl André Breton jako jednoho z výtvarníků, kteří mají k surrealismu blízko. Když v listopadu 1925 proběhla v pařížské Galerii Pierre první velká výstava malířů, kteří se k surrealismu hlásili, nechyběl mezi vystavovanými ani Klee. Klee ovšem, podobně jako např. Picasso, který byl na výstavě rovněž zastoupený, se za surrealistu nikdy nepovažoval. Rok 1920 byl pro Kleea významný. V květnu proběhla v mnichovské galerii Hanse Goltze jeho první retrospektiva, na níž představil 362 svých prací. Doprovázena byla obsáhlým katalogem. Zároveň o něm vyšla první monografie z pera jeho obdivovatele Leopolda Zahna. A konečně v říjnu obdržel dopis od Waltera Gropiuse, v němž ho tento architekt žádal, aby nastoupil jako pedagog do jím založené školy s názvem Bauhaus. Klee dorazil do Výmaru v lednu 1921. Jeho syn Felix se stal nejmladším žákem školy.  V Bauhausu, kde se opět sešel s Kandinským, byl Klee zařazen do sboru mistrů. Měl na starosti nauku o výtvarných formách. Zpočátku se Klee s ideovými cíli Bauhausu zcela identifikoval a přesídlil s ním do Dessau, kam byla škola nucena se přestěhovat. V ediční řadě Bauhausu také publikoval některé teoretické práce, zejména "Pedagogický skicář". Společně s Jawlenským a kolegy z Bauhausu Kandinským a Lyonelem Feiningerem založil roku 1924 Modrou čtyřku, s níž vystavoval v USA. Časem ale začal cítit, že mu vytíženost v Bauhausu brání ve vlastní tvůrčí činnosti. Postupně výuku omezoval, až v květnu 1930 podal výpověď. Jeho novým profesním působištěm se od podzimu 1931 stala akademie v Düsseldorfu. Klee zde neměl tak velký úvazek jako v Dessau, ale také zde působil – nikoliv vlastní vinou – jen mnohem kratší dobu. Roku 1933 byl nacisty označen za zvrhlého umělce a v květnu téhož roku na hodinu z akademie propuštěn. Jeho obrazy se nesměly vystavovat. Klee tušil, že by mohl být pro své levicové názory uvězněn. Ještě v listopadu proto i s manželkou a synem odjeli do Švýcarska a opět se usadili v Bernu. Zde mu roku 1935 místní Kunsthalle uspořádala velkou výstavu. V roce 1936 Kleeovi diagnostikovali progresivní sklerodermii, poměrně vzácnou a životu nebezpečnou nemoc. Jedná se o systémové autoimunitní onemocnění pojivové tkáně, jehož podstatou je abnormální reakce imunitního systému proti látkám tělu vlastním. Roku 1937 přijal Klee v Bernu postupně návštěvy tří významných umělců: Kandinského, Picassa a Braqua. V červenci téhož roku byla v Mnichově otevřená výstava "Entartete Kunst (Zvrhlé umění)", v níž nacistický režim vystavil obrazy umělců, kteří netvořili v duchu režimních estetických kritérií. Klee zde byl zastoupený 17 obrazy. V rámci akce, při níž bylo ze sbírek veřejných galerií odstraňováno vše, co odporovalo nacistickému vkusu, bylo státem zabaveno 102 Kleeových obrazů.  Když Klee zjistil, jakou trpí nemocí, jeho produktivita prudce poklesla. V posledních dvou letech života však, v tušení blízkého konce, pracoval s velkou intenzitou. Seznam jeho prací z roku 1939 čítá 1254 položek. Na jaře 1940 se Kleeův zdravotní stav zhoršil a malíř musel být hospitalizován. Zemřel 29. června 1940 na klinice sv. Anežky v Muraltu poblíž Locarna. Až po smrti manželky Lily byl v roce 1946 pohřben na Schlosshaldenském hřbitově v Bernu, kde je dnes jeho muzeum. Ještě v roce jeho úmrtí mu galerie v Bernu, Curychu a New Yorku uspořádaly velké vzpomínkové výstavy.

Dílo.

V roce 1911, kdy rovněž začal přepisovat svoje deníky z mládí, se Klee rozhodl zavést podrobnou evidenci svých prací. Všechny začal číslovat, přičemž každý rok měl svou samostatnou číselnou řadu. Soupis pořídil také zpětně, když do něj zařadil i některé kresby z dětství, které považoval za důležité. Uvnitř jednotlivých ročních číselných řad pak díla označoval ještě písmeny, označujícími tematiku obrázku nebo význam, který mu Klee přikládal. Velmi tím usnadnil práci budoucím autorům kompletního soupisu jeho prací.  Kleeovo dílo nelze jednoznačně zařadit do žádného výtvarného slohu. Odráží se v něm vývoj malířství první poloviny 20. století (expresionismus, kubismus, surrealismus, konstruktivismus, abstraktní umění) a ve 30. letech dokonce experimentoval s pointilismem. Zpočátku se cítil být více kreslířem než malířem, vytvářel lepty a podmalby na skle. Jak rozmanité jsou jeho obrazy, tak různé jsou i techniky, které používal, velmi často je kombinoval na jednom obraze. I podklady používal různé. Jednou to byl obyčejný papír, jindy lepenka, někdy juta, jindy zase plátno. Někdy lepil papír na lepenku. Na jednom obraze kombinoval např. temperu a olej, akvarel a kvaš, akvarel a čínskou tuš, dekalk a akvarel, jeho invence a vynalézavost byla veliká.  Jeho nejranější dochované práce jsou tužkou nakreslené studie krajin, na kterých je možné vycítit vliv impresionismu. Do roku 1912 vytvořil množství černobílých leptů. Nádech fantazie a satiry těchto obrázků naznačuje vliv jak soudobého expresionismu, tak takových mistrů grafiky, jakými byli Francisco Goya a William Blake. Opravdový zlom v jeho díle znamenala cesta do Tunisu v roce 1914. Tamní světelné poměry ho značně ovlivnily při nakládání s barvou. Tuniská cesta znamená začátek zralé fáze Kleeovy tvorby, v níž byl podle svých vlastních slov ""posedlý barvou"". Jeho malby a akvarely v příštích 20 letech se vyznačují mistrovským zvládnutím jemných, zasněných barevných harmonií, které používal k vytváření plochých, poloabstraktních kompozic. Některé z nich dokonce připomínají mozaiku. Klee byl také mistrovským kreslířem. Mnohé z jeho prací jsou složitými kresebnými liniemi, jejichž předmět postupně vyrůstal z malířovy fantazie nebo snění. O této své technice říkával, že si čáry bere na procházku.  Po roce 1935 se, zřejmě v důsledku nemoci, Kleeův styl změnil. Podklad maleb a kreseb tvoří tlumené barvy, na nichž se nacházejí silné tmavé linie. Obrazy mnohdy navozují atmosféru neklidu a vnitřního napětí. Po celou dobu malířovy tvorby byla v podtextu jeho prací hudba. Snažil se uplatnit pravidla hudební kompozice na konstrukci obrazů. Jeho obrazy také inspirovaly vznik několika hudebních skladeb. Kleeovo dílo ovlivnilo pozdní surrealisty 2. poloviny 20. století, stejně jako abstraktní expresionisty v USA a celý široký proud abstraktního umění.

Klee a Čechy.

Kleeovo dílo se do Čech dostalo prostřednictvím několika výstav a reprodukcí v časopisech. Poprvé měla česká veřejnost možnost vidět Kleeovy obrazy na třetí výstavě Tvrdošíjných, konané v lednu 1921 v Praze. Klee zde vystupoval v rámci umělecké skupiny Drážďanská secese, jejímž členem sice nebyl, ale s níž příležitostně vystavoval.  V roce 1928 založili německy hovořící pražští výtvarníci skupinu Prager Secession. Klee na jejích výstavách v letech 1931 a 1937 představil několik akvarelů. Jinou možnost spatřit Kleeovy práce v originálu představovala velká výstava "Poesie 1932", pořádaná Spolkem výtvarných umělců Mánes. Byla sice orientovaná na domácí a zahraniční surrealismus, tolerantní koncepce výstavy však umožnila vystavit i taková díla, která se surrealismem souvisela jen okrajově. Kleeovy obrazy byly reprodukovány i v Revue Devětsilu, kterou začal Devětsil vydávat v roce 1927. Někteří čeští malíři v Kleeovi nacházeli inspiraci nebo jim byl blízký jeho výtvarný pohled na svět. Tak například některé obrazy Josefa Čapka z 20. let se Kleeově tvorbě blíží, totéž lze říci o raných obrazech Františka Hudečka z počátku 30. let. Malíř Václav Chad dokonce jeden ze svých obrazů z roku 1943, uložený nyní ve zlínské galerii, nazval "Autoportrét, volně podle Kleea".  Kleem byli více či méně ovlivněni i soudobí čeští umělci. Četba Kleeova "Pedagogického skicáře" počátkem 60. měla podle vlastních slov Zdeňka Sýkory značný vliv na jeho uvažování o dělitelnosti výtvarné struktury. Na Kleea navazoval ve své tvorbě Pavel Sukdolák, hlásí se k němu i Jiří Anderle. Jeho obrazy andělů inspirovaly architekta Zdeňka Fránka při tvorbě projektu Modlitebny církve bratrské v Černošicích.

Paul Klee (18. prosince 1879, Münchenbuchsee u Bernu – 29. června 1940, Muralto) byl švýcarský malíř, grafik a ilustrátor. Ovlivnil vývoj výtvarného umění ve 2. polovině 20. století.

Paul Klee (; 18 December 1879 – 29 June 1940) was a Swiss-born artist. His highly individual style was influenced by movements in art that included Expressionism, Cubism, and Surrealism. Klee was a natural draftsman who experimented with and eventually deeply explored color theory, writing about it extensively; his lectures "Writings on Form and Design Theory" ("Schriften zur Form und Gestaltungslehre"), published in English as the "Paul Klee Notebooks", are held to be as important for modern art as Leonardo da Vinci's "A Treatise on Painting" for the Renaissance. He and his colleague, Russian painter Wassily Kandinsky, both taught at the Bauhaus school of art, design and architecture in Germany. His works reflect his dry humor and his sometimes childlike perspective, his personal moods and beliefs, and his musicality.