Charakteristika.

Secese vychází z květinových koncepcí britského textilního designéra Williama Morrise a hnutí Arts and Crafts, jež se vracelo k lidovým tradicím a romantismu řemeslnému fortelu středověkých mistrů a stavělo se tak proti jednoduchosti zpracování průmyslových výrobků hnaných průmyslovou revolucí. Tento styl byl také silně ovlivněn anglickými malíři označovanými jako Prerafaelité.  Největšího rozmachu secese dosáhla mezi lety 1890 a 1910 v Evropě a ve Spojených státech. Ve Francii se nazývá "Art nouveau", v Německu "Jugendstil", český název „secese“ (něm. "Sezession", z latinského "secessio" odštěpení) pochází od uměleckých spolků, které se v Berlíně (1891), v Mnichově (1892) a zejména ve Vídni ("Wiener Sezession", 1896) oddělily od konservativních akademií.  Za hlavní znaky secesního slohu se považuje ornamentálnost, plošnost a záliba v neobyčejných barvách a estetickém využití rozličných materiálů. Vláčný secesní ornament vyjadřuje zvláštní kvalitu secesního cítění, jež se vyhýbá citovým výkyvům i silnému vypětí vůle a tíhne k vyrovnané náladovosti. Secesní linie je plynulá vlnící se křivka, která vyvolává v divákovi dojem nenásilného pohybu v ploše, jejíž jednotvárnost se vyrovnává barevností. Secese vyhledává neobvyklé barevné odstíny a váže je podle principu harmonie a kontrastu. Ústředním znakem je stylizace, secese se snaží překonat gravidní tematiku historických slohů a obrací se přímo k přírodním tvarům (listy, květy, lidské a zvířecí tělo).  Secese se projevovala v architektuře, výtvarném umění, v užitém umění (bytové zařízení, vitráže) a v literatuře. V literatuře se nositeli secesního slohu staly proudy označované jako symbolismus a dekadence. Charakteristickým rysem secese je i v literatuře tendence k ornamentálnosti, v rovině jazykové s tím souvisí rytmizace věty a verše, opakování slov a hláskových skupin. Hlavními představiteli byli v českém prostředí Otokar Březina a Jiří Karásek ze Lvovic.  Představiteli architektury jsou Belgičan Victor Horta (Dům Tasselových v Bruselu), Francouz Hector Guimard (vstupy do pařížského metra), Češi Antonín Balšánek a Osvald Polívka (Obecní dům v Praze), Španěl Antoni Gaudí (chrám Sagrada Família, Güellův park, Batllóův dům atd. – vše v Barceloně), Rakušan, opavský rodák Joseph Maria Olbrich (pavilon Secese ve Vídni) a další. Ve výtvarném umění prosluli Čech Alfons Mucha (plakáty, cyklus obrazů "Slovanská epopej", návrhy šperků a nábytku), Rakušan Gustav Klimt (dekorativní malby, plakáty) a český sochař František Bílek. Představiteli užitého umění jsou Francouz Émile Gallé (skleněné vázy), Skot Charles Rennie Mackintosh (bytové zařízení) a mnozí další.  Secese výrazně ovlivnila životní způsob konce 19. a začátku 20. století, neopakovatelně se zapsala i do tváře mnoha evropských měst jako Praha, Brno, Paříž, Vídeň, Mnichov nebo Berlín. V této době bylo vytvořeno nespočetně děl s vysokou uměleckou hodnotou, ale i předmětů denní potřeby.

Secese je mezinárodní umělecký sloh z přelomu 19. a 20. století (období označovaného jako fin de siècle) a posledním stylem souhrnného umění, též Gesamtkunstwerk, jemuž se podařilo vtisknout svůj umělecký řád všem projevům a věcem moderního života. Těžiště secese neleží ve "vysokém" umění, v malbě a sochařství, ale i v dekoraci a užitém umění.

Art Nouveau (; ) is an international style of art, architecture and applied art, especially the decorative arts, known in different languages by different names: Jugendstil in German, Stile Liberty in Italian, Modernismo catalán in Spanish, etc. In English it is also known as the Modern Style (not to be confused with Modernism and Modern architecture). The style was most popular between 1890 and 1910. It was a reaction against the academic art, eclecticism and historicism of 19th century architecture and decoration. It was often inspired by natural forms such as the sinuous curves of plants and flowers. Other characteristics of Art Nouveau were a sense of dynamism and movement, often given by asymmetry or whiplash lines, and the use of modern materials, particularly iron, glass, ceramics and later concrete, to create unusual forms and larger open spaces.  One major objective of Art Nouveau was to break down the traditional distinction between fine arts (especially painting and sculpture) and applied arts. It was most widely used in interior design, graphic arts, furniture, glass art, textiles, ceramics, jewelry and metal work. The style responded to leading 19-century theoreticians, such as French architect Eugène-Emmanuel Viollet-le-Duc (1814–1879) and British art critic John Ruskin (1819–1900). In Britain, it was influenced by William Morris and the Arts and Crafts movement. German architects and designers sought a spiritually uplifting "Gesamtkunstwerk" ("total work of art") that would unify the architecture, furnishings, and art in the interior in a common style, to uplift and inspire the residents.  The first Art Nouveau houses and interior decoration appeared in Brussels in the 1890s, in the architecture and interior design of houses designed by Paul Hankar, Henry van de Velde, and especially Victor Horta, whose Hôtel Tassel was completed in 1893. It moved quickly to Paris, where it was adapted by Hector Guimard, who saw Horta's work in Brussels and applied the style for the entrances of the new Paris Métro. It reached its peak at the 1900 Paris International Exposition, which introduced the Art Nouveau work of artists such as Louis Tiffany. It appeared in graphic arts in the posters of Alphonse Mucha, and the glassware of René Lalique and Émile Gallé.


Historie.

První doložený splachovací záchod je datován do roku 1596, kdy sir John Harington pro Alžbětu I. vynalezl splachovací toaletu, kterou pojmenoval "The Ajax". Jeho návrh byl v Anglii zdrojem posměšků, tento vynález byl však přijat ve Francii pod jménem "Angrez". Další výrazné vylepšení v roce 1738, kdy J. F. Brondel vynalezl splachovací toaletu ventilového typu.  Roku 1775 Alexander Cummings vynalezl vodní uzávěr ("S-trap" – britský patent číslo 814), který je používaný dodnes. Tento uzávěr využívá stojící vodu na uzavření výpustu mísy, zabraňující úniku kalního vzduchu z kanalizace. Jeho design měl posuvný ventil ve výpustu mísy nad vodním uzávěrem. O dva roky později 1777 Samuel Prosser pístový (plunžrový) klozet, který se stal i prvním americkým záchodovým patentem (1857).  V roce 1778 vynalezl Joseph Bramah visící ventil (otočný) ventil, který uzavíral dno mísy a plovoucí ventilový systém pro splachovací nádrž. Tento model se nejvíce ujal na lodích. V roce 1819 získal Albert Giblin britský patent (č. 4990) na "Tichý bezventilový omezovač vodního odpadu", což byl sifonový odtokový systém – převratné řešení zápachu z kanalizace. V roce 1852 J. G. Jennings vynalezl splachovací záchod s mělkou mísou vyprázdňující se do vodního uzávěru ve tvaru písmene S.  Giblinův systém se prosadil poté, co v roce 1880 Thomas Crapper založil kanalizační firmu, která budovala splachovací toalety podle něj. Když firma dostala královskou licenci, stalo se Crapperovo jméno synonymem pro splachovací toalety. I když není původní vynálezce, Crapper zpopularizoval sifonový systém na vyprázdnění nádrže nahrazující dřívější plovoucí ventilový systém, který byl náchylný k přetékání. Některé Crapperovy designy navrhl Thomas Twyford, který v roce 1885 zhotovil první jednodílnou porcelánovou toaletu se splachovacím sifonem od J. G. Jenningse. V roce 1886 byla v Londýně (část Chelsea) firmou Beaufort Works vyrobena prvotní trysková splachovací toaleta.

Sifon.

Sifon je vodní uzávěr, zpravidla zabudovaný v porcelánové záchodové míse, který zabraňuje úniku zápachu z kanalizace. Obvykle je viditelná jako ohnutá roura vyčnívající zezadu. Za normálního stavu mísa obsahuje malé množství vody, které stačí na vytvoření vzduchového uzávěru v sifonové rouře. Po spláchnutí se do mísy dostane rychle takové množství vody, které způsobí dostatečný proud k zaplnění sifonu, což vede k vyprázdnění obsahu mísy. Proud se zastaví, když hladina kapaliny v míse klesne pod první oblouk sifonu, což vede k obnovení základního stavu.

Splachovací mechanismy.

V současné době existuje celá řada splachovacích systémů, přičemž historicky nejstarší a v domácnostech dosud nejpoužívanější je manuální mechanismus, tzv. přímý splachovač. Uživatel po použití stiskne knoflík či zatáhne za splachovací páku (tj. klika přímo připojená na splachovač) a tím otevře ventil umožňující vodě z rozvodního potrubí proudit do mísy.  V současné době se ve veřejných budovách používají přímá splachovací instalace, kde je instalován senzorový systém, který automaticky spláchne, jakmile uživatel odejde. Tento systém používá infračervený senzor na detekci přicházejícího uživatele a pak čeká na jeho odchod. Elektromagnet (solenoid) je použit na spuštění splachování ze šestivoltové baterie v jednotce, která též napájí senzorový obvod.  Ventil těchto systémů obsahuje pneumatický mechanismus, který ho zavírá po nastaveném čase. Tento systém nepožaduje zásobní nádrž, ale vyžaduje velký objem vody na krátký čas. Proto třeba minimálně 19 milimetrů (3/4 palce) rouru a ještě lépe 25 milimetrů (1 palec) rouru. Velký objem je použit jen na krátkou dobu, proto málo vody je použito na spláchnutí. Přímé ventily jsou regulovány zařízením nazývaným "splachovací měřič", který měří určité kontrolované množství vody na spláchnutí. Přímé splachování má nejefektivnější využití vody, protože používá vodu při plném tlaku a objemu. Schopnost vody vykonat práci při úklidu odpadu z toaletní mísy je dána vztahem "tlak krát objem". Typický tlak v budovách, kde jsou tyto splachovače použity je kolem 400 kPa, co je dost na vytlačení vody 42 m nad toaletní mísy. Proto v určitém smyslu efektivnost tohoto splachovače je podobna nádrži dané 42 m nad mísu (množství "splachovací energie").

Princip plováku.

Plovák je připevněn k páce, která je volně uchycena ke kohoutku, který vede do nádoby. Pokud je páka ve vodorovné poloze, je přívod vody uzavřen. Na plovák působí vztlaková síla, která drží plovák na hladině, tudíž je páka ve vodorovné poloze. Po spláchnutí hladina vody klesá a s ní i plovák, který táhne jeden konec páky dolů, a tím se uvolní přívod vody. Nádoba se napouští a hladina vody stoupá. Vztlaková síla, která působí na plovák, ho tlačí směrem nahoru, páka se dostává do vodorovné polohy, a tím je přívod vody uzavřen.

Nevýhody splachovacího záchodu.

Za nevýhodu splachovacího záchodu se považuje velké plýtvání pitnou vodou a následné znečišťování vodních toků odtoky čisticích stanic, které vede k míchání lidského hnoje s průmyslovými toxiny, což znehodnocuje jeho použití v zemědělství.  Další nevýhodou je častá nedostupnost tradičních splachovacích toalet na cestách. Splachovací WC jsou ze své podstaty velmi hmotná zařízení, většinou jsou přišroubovaná k podlaze a napojena do kanalizačního řadu.  Pro opravdovou mobilitu a vykonání potřeby kdekoliv na cestách byly vyvinuty alternativní podoby tradičního WC:  Suché (chemické) WC, které je ovšem podobných rozměrů jako splachovací wc, pro vykonání potřeby okamžitě někde během cesty automobilem v dopravní zácpě se tedy nehodí. Mobilní chemické WC je hojně využíváno na menších stavbách, na chatách a chalupách, v obytných vozech apod.  a (nebo)  Kapesní WC, které je nepřekonatelné pro svou velikost a tedy maximální mobilitu. Kapesní WC se používá pouze pro tekutý tělesný odpad, nicméně je hojně využíváno například piloty a pasažéry malých a UL letadel, mnohými řidiči, uvězněnými v dopravních zácpách, návštěvníky velkých koncertů apod.

Spotřeba vody na WC.

Průměrná spotřeba vody při splachování činí 40 litrů na osobu za den. K nadměrnému plýtvání vodou může dojít, pokud se zasekává splachování na toaletě. Tento častý problém může zavinit zbytečnou ztrátu až 14 tisíc litrů vody za týden.

Splachovací toaleta (též vodní klozet, mezinárodní zkratka WC z angl. "water closet") je zařízení usnadňující lidskou exkreci (vyměšování), které odvádí exkrementy do kanalizace nebo jímky (septiku) za pomoci vody (čímž se liší od "suchého" a "chemického záchodu").

A flush toilet (also known as a flushing toilet, water closet (WC) – see also toilet names) is a toilet that disposes of human excreta (urine and feces) by using water to flush it through a drainpipe to another location for disposal, thus maintaining a separation between humans and their excreta. Flush toilets can be designed for sitting (in which case they are also called "Western" toilets) or for squatting, in the case of squat toilets. Most modern toilets are designed to dispose of toilet paper also. The opposite of a flush toilet is a dry toilet, which uses no water for flushing.  Flush toilets are a type of plumbing fixture and usually incorporate an "S", "U", "J", or "P" shaped bend called a trap that causes water to collect in the toilet bowl to hold the waste and act as a seal against noxious gases. Most flush toilets are connected to a sewerage system that conveys waste to a sewage treatment plant; where this is not available, a septic tank may be used. When a toilet is flushed, the wastewater flows into a septic tank, or is conveyed to a treatment plant.  Associated devices are urinals, which dispose of men's urine, and bidets, which use water to cleanse the anus, perineum, and genitals after using the toilet.


Historie.

První integrovaný obvod zkonstruoval Jack St. Clair Kilby z firmy Texas Instruments již v roce 1958 a ve stejném roce Robert Noyce z Fairchild Semiconductor (nezávisle na něm). Kilbyho integrovaný obvod byl na destičce z germania o velikosti 11 × 1,6 mm a obsahoval jediný tranzistor s pouze několika pasivními součástkami. Svůj vynález si nechal v roce 1964 patentovat pod číslem 3 138 743. V roce 1966 sestrojil také první kapesní kalkulačku založenou na integrovaném obvodu umějícím sčítat, odčítat, násobit a dělit. V roce 2000 získal Nobelovu cenu za fyziku.

Výroba.

Monolitické obvody.

Základem pro výrobu moderních monolitických IO je monokrystal z velmi čistého polovodiče. Monokrystal musí být velmi dokonalý, pokud možno prostý, bez jakýchkoliv poruch v krystalové mřížce. Materiál pro jeho výrobu musí být předem velmi dokonale vyčištěn. Čištění materiálu a tažení takového monokrystalu se provádí za vysokých teplot v ochranné atmosféře, a je proto energeticky, ale i časově velmi náročné. Náročnost procesu je tím větší, čím větší průměr má výsledný monokrystal mít.  Hotový monokrystal, který má válcový či doutníkovitý tvar, se nařeže na velmi tenké plátky (anglicky chips, z toho české čipy) jménem wafer. Jejich tloušťka je v řádu desetin milimetru. Plátky se dále dokonale vyleští.  Na připravených plátcích se pak vytvářejí důmyslnými postupy miniaturní masky a na nezamaskovaná místa se difuzí přidávají různé příměsi, které v daných místech přetvářejí základní polovodičový materiál na materiál typu P nebo N, takže vznikají tzv. PN přechody.  Další často používanou metodou je iontová implantace, která spočívá v přímém „nastřelování“ iontů patřičných příměsí do určených míst polovodiče.  Po vytvoření struktury obvodu se na povrch vakuově napaří tenká vrstvička kovu (nejčastěji hliníku). Ta se poté opět za pomoci masky odleptá, takže na určených místech destičky vzniknou hliníkové kontakty.  Na jednom plátku je takto vytvořeno zpravidla několik řad a sloupců stejných obvodů. Ty se nejprve elektricky otestují pomocí jemných hrotů dotýkajících se vytvořených hliníkových kontaktů. Vadné součástky jsou označeny a celá destička je pak rozřezána na jednotlivé integrované obvody. U těch, které v předchozím kroku prošly testem, jsou ke kontaktům přivařeny miniaturní zlaté nebo měděné drátky, které jsou vyvedeny na vývody (nožičky) IO.  Celý obvod je pak zapouzdřen do (většinou plastového) pouzdra. Některé náročnější součástky (například výkonné mikroprocesory) mají ovšem pouzdra ze speciální keramické hmoty často kombinované s kovovými destičkami kvůli odvodu tepla ze součástky, jiné součástky (v minulosti třeba paměti EPROM, dnes například prvky CCD) mají části pouzder skleněné, takže je vidět na vlastní křemíkovou destičku.  V některých masově vyráběných produktech spotřební elektroniky se z důvodů snížení ceny a miniaturizace lepí křemíkové destičky obvodů bez pouzdra přímo na desku s plošnými spoji. Po připojení kontaktů jsou pouze zakápnuty vytvrditelnou pryskyřicí.

Hybridní integrované obvody.

Hybridní integrované obvody se zpravidla skládají z tenké keramické destičky, na kterou jsou metodou sítotisku naneseny vodivé spoje, rezistory a přilepeny křemíkové destičky s diskrétními polovodičovými součástkami nebo jednoduššími monolitickými integrovanými obvody. Případně mohou být na tutéž destičku přilepeny i další součástky jako například kondenzátory nebo cívky. Hodnoty odporu rezistorů lze na destičkách hybridních obvodů případně pomocí laseru velmi přesně doladit.  Poté se provede kontaktování polovodičových součástek běžným způsobem a obvod je uzavřen do kovového nebo plastového pouzdra.

Pouzdra integrovaných obvodů.

THT součástky – součástky s vývody, jež se osadí do otvorů v plošném spoji a zapájí.  SMD (surface mount device) součástky – jde o součástky, kterých se využívá při výrobě elektroniky pomocí SMT technologie.

Meze integrace.

Mez integrace se uvádí v hustotě součástek na plochu. Tato hodnota nemůže být nekonečná a to nejen kvůli konečné přesnosti výrobních postupů, ale také kvůli určitým fyzikálním předpokladům pro fungování samotných součástek – zejména pak polovodičů. Existuje tedy míra nejmenšího možného tranzistoru, kterou nesmíme překročit, aby tranzistor byl stále funkční – a to i v případě, že jsme schopni vyrobit součástku menší.  formula_1  formula_2 – difuzní délka; formula_3 – koncentrace nosičů v bázi  formula_4

Rozdělení integrovaných obvodů.

Vedle dělení na monolitické a hybridní existuje celá řada dalších kritérií, podle kterých je lze IO dělit. Patří mezi ně například:

Teplotní rozsah (temperature range).

Pro praktické použití je jedním z nejdůležitějších parametrů integrovaných obvodů jejich teplotní specifikace. Běžně se používá následující specifikace:  Teplotní rozsah zaručuje, že pokud je na povrchu součástky teplota v daných mezích, je tato součástka schopna správně fungovat. Je potřeba si uvědomit, že součástka je v provozu sama zdrojem tepla a zaručit na jejím povrchu určitou teplotu nemusí být snadné. I když se může zdát, že 70 °C je poměrně vysoká teplota, uvnitř vypnutého přístroje ponechaného v létě na zadním skle automobilu může být i 55 °C. Přitom výkonové součástky se mohou při provozu běžně ohřívat o 40 °C. Naopak, v zimě nemusí jít spotřebiče poskládané z běžných "komerčních" součástek zapnout, nebo se může snižovat jejich životnost.  Při ohřevu součástky hraje důležitou roli tzv. tepelný odpor mezi čipem a pouzdrem a dále mezi pouzdrem a okolím. Udává se ve °C na Watt, určuje rozdíl teploty vyvolaný daným ztrátovým výkonem. Základním pravidlem zde je, že teplota křemíkového čipu nesmí překročit +140 °C až +150 °C. Maximální teplota okolí proto bývá zvláště u výkonových součástek podstatně nižší než teoretická katalogová hodnota. U hodně zatížených součástek (procesor, výkonové zesilovače ap.) se proto používají chladiče, které zlepšují odvod tepla z povrchu součástky do okolí (snižují tepelný odpor mezi pouzdrem a okolím).

Výhody a užití integrovaných obvodů.

Výhody.

Mezi hlavní výhody integrovaných obvodů patří zejména:  Veškeré tyto výhody se zvětšují s vzrůstající miniaturizací a zvyšováním komplexnosti obvodů.

Užití.

Integrované obvody se využívají ve veškeré spotřební elektronice, ale i různých vědeckých zařízeních, např. na umělých družicích. Některá zařízení obsahující integrované obvody:

Integrovaný obvod (zkratka IO) je moderní elektronická součástka. Jedná se o spojení (integraci) mnoha jednoduchých elektrických součástek, které společně tvoří elektrický obvod vykonávající nějakou složitější funkci. Integrované obvody dělíme na monolitické a hybridní. V Československu se pro integrovaný obvod vžil mezi profesionály i amatéry termín „šváb“ vycházející z jeho podoby.  Monolitické IO od 70. let 20. století jasně převažují. Jejich jednotlivé součástky jsou vytvořeny a vzájemně spojeny (s pomocí difuze a epitaxe) na jediné polovodičové, nejčastěji křemíkové, destičce.  Na obrázku je křemíková destička paměti EPROM o kapacitě 256 x 8 bitů ze 70. let, kterou bylo možno mazat ultrafialovým zářením (proto měla paměť průhledné okénko). Matice paměťových buněk jsou dvě obdélníkové pravidelně mřížované části v horní polovině destičky. Celkově byl tento obvod složen z necelých 5000 součástek (tranzistorů).  Pro srovnání procesor Intel Pentium 4 se skládá z cca 42 milionů tranzistorů a nejtenčí spoje na destičce jsou široké 0,18 μm (lidský vlas má průměr cca 100 μm).  Hybridní IO se skládají z několika součástek (zpravidla některé z nich bývají monolitické IO), které jsou přilepeny a pospojovány na malé destičce (zpravidla keramické).

An integrated circuit or monolithic integrated circuit (also referred to as an IC, a chip, or a microchip) is a set of electronic circuits on one small flat piece (or "chip") of semiconductor material that is normally silicon. The integration of large numbers of tiny MOS transistors into a small chip results in circuits that are orders of magnitude smaller, faster, and less expensive than those constructed of discrete electronic components. The IC's mass production capability, reliability, and building-block approach to integrated circuit design has ensured the rapid adoption of standardized ICs in place of designs using discrete transistors. ICs are now used in virtually all electronic equipment and have revolutionized the world of electronics. Computers, mobile phones, and other digital home appliances are now inextricable parts of the structure of modern societies, made possible by the small size and low cost of ICs.  Integrated circuits were made practical by technological advancements in metal–oxide–silicon (MOS) semiconductor device fabrication. Since their origins in the 1960s, the size, speed, and capacity of chips have progressed enormously, driven by technical advances that fit more and more MOS transistors on chips of the same size – a modern chip may have many billions of MOS transistors in an area the size of a human fingernail. These advances, roughly following Moore's law, make computer chips of today possess millions of times the capacity and thousands of times the speed of the computer chips of the early 1970s.  ICs have two main advantages over discrete circuits: cost and performance. Cost is low because the chips, with all their components, are printed as a unit by photolithography rather than being constructed one transistor at a time. Furthermore, packaged ICs use much less material than discrete circuits. Performance is high because the IC's components switch quickly and consume comparatively little power because of their small size and proximity. The main disadvantage of ICs is the high cost to design them and fabricate the required photomasks. This high initial cost means ICs are only commercially viable when high production volumes are anticipated.


Fyzikální vlastnosti.

Čistá bezvodá kyselina dusičná (100%) je bezbarvá kapalina s hustotou 1,513 g/cm, která při teplotě -42 °C tuhne a vytváří bílé krystaly a vře při 83 °C. Na světle a vzduchu se již za pokojové teploty rozkládá na kyslík, oxid dusičitý a vodu.  4HNO → 4NO + O + 2HO  Oxid dusičitý se následně rozpustí ve zbývající kyselině dusičné a začne ji zbarvovat do žluta, za vyšších teplot do červena. Čistá kyselina má tendenci vypouštět do vzduchu bezbarvý dým, u již znečištěné kyseliny se její znečištění projevuje zbarvením tohoto dýmu do červenohněda, uvolňuje se totiž oxid dusičitý. Takováto kyselina se označuje jako dýmavá kyselina dusičná, koncentrace jejího roztoku pak přesahuje 86 %.  Koncentrovaná kyselina dusičná je 68,4%, s vodou vytváří azeotropickou směs. 1 l váží přibližně 1 400 g. Je nestálá, na vzduchu a světle se rozkládá na žlutohnědý jedovatý plyn, který obsahuje směs oxidů dusíku (souhrnné označení NO), někdy nazývaných nitrózní plyny, proto se uchovává v lahvích s tmavým sklem a dvojitým uzávěrem.

Chemické vlastnosti.

Kyselina dusičná je silná jednosytná kyselina a velmi silné oxidační činidlo schopné nitrovat velké množství organických sloučenin a látek.

Acidické vlastnosti.

Kyselina dusičná jako typická kyselina reaguje s hydroxidy, zásadotvornými oxidy a solemi slabších kyselin za vzniku vlastních solí, dusičnanů. Až na několik výjimek neodštěpuje při reakcích s kovy vodík jako většina ostatních kyselin, namísto toho se uvolňuje jeden z oxidů dusíku. Tento jev způsobují její silné oxidační vlastnosti. Ve vodném prostředí se úplně disociuje, dochází k uvolnění aniontu NO a vodíkového kationtu, který však následně vytvoří oxonium:  HNO + HO → NO + HO

Oxidační vlastnosti.

Reakce s kovy.

Kyselina dusičná, jak již bylo uvedeno, se řadí mezi velmi silná oxidační činidla, proto většinou při reakcích s kovy neodštěpuje vodík. Kyselina dusičná reaguje s kovy, výjimku představují například zlato či platina, se kterými nereaguje. Zlato a platina se však rozpouští v lučavce královské. Při reakci koncentrované kyseliny se uvolňuje oxid dusičitý:  Při reakci zředěné kyseliny se uvolňuje oxid dusnatý:  Existují však i výjimky, například dochází k uvolnění vodíku či oxidu dusného.

Pasivace kovu.

Některé kovy, například chrom, hliník, železo apod. se rozpouštějí ve zředěné kyselině dusičné, zatímco koncentrovaná kyselina při reakci s takovýmto kovem vytvoří na povrchu kovu ochranou vrstvu oxidu, tj. ochranné vrstvy, která zabraňuje dalšímu průběhu reakce. Tento jev se označuje jako pasivace kovu.

Reakce s nekovy.

Reakce kyseliny dusičné s nekovy s výjimkou křemíku a halogenů probíhají za vzniku oxidu dusíku, vody, ale ne soli kyseliny, jako u kovů, ale za vzniku oxidu nekovu na nejvyšším oxidačním stupni tohoto prvku.  Například při reakci koncentrované kyseliny dusičné s uhlíkem se uvolňuje oxid dusičitý (viz reakce s kovy) a zároveň oxid uhličitý:  Při reakci zředěné kyseliny dusičné s uhlíkem dochází opět ke vzniku oxidu uhličitého, ale již nevzniká oxid dusičitý, ale oxid dusnatý:

Reakce s organickými látkami.

Organické látky se působením kyseliny dusičné oxidují nebo nitrují. Právě nitrace je příčinou žloutnutí kůže, ke kterému dochází při polití. Žluté zabarvení způsobené reakcí kyseliny dusičné s bílkovinami se nazývá xantoproteinová reakce a používá se k důkazu bílkovin.

Rizika.

Kyselina dusičná je nebezpečná oxidující žíravina, poškozuje pokožku a sliznice, nebezpečné jsou i její výpary. Poleptání se projevuje charakteristickým zežloutnutím zasažených míst, což je důsledek reakce s bílkovinami. Dýmavá kyselina dusičná může při styku s hořlavými materiály (látka, papír) způsobit požár.

Výroba.

Průmyslově se - od objevu tohoto postupu Wilhelmem Ostwaldem v roce 1908 - kyselina dusičná vyrábí oxidací azanu (čpavku, amoniaku) za katalýzy kovovou platinou za zvýšené teploty a tlaku:  Poslední reakce vyjadřuje sumárně mnohem složitější děj, ve skutečnosti totiž při reakci oxidu dusičitého s vodou vzniká kromě kyseliny dusičné ještě kyselina dusitá, neuvolňuje se však již oxid dusnatý, ten vzniká až za následného rozkladu nestálé kyseliny dusité. Vzniklý oxid se následně opět zoxiduje na vyšší stupeň a opět vbíhá do reakce, až do té doby, než se veškerý oxid dusičitý přemění na kyselinu dusičnou:  Výroba kyseliny dusičné s větší koncentrací však probíhá trochu jinak, takováto kyselina se připravuje za reakce oxidu dusičitého s vodou a kyslíkem pod tlakem 50 atm, v podstatě se jedná o reakci protichůdnou k rozkladu kyseliny na vzduchu a světle:  4NO + 2HO + O → 4HNO  Laboratorní příprava se většinou provádí jako vytěsnění z dusičnanu draselného, případně dusičnanu sodného pomocí kyseliny sírové a následnou destilací. Při použití koncentrované kyseliny sírové (96%) lze následnou destilací získat dýmavou kyselinu dusičnou o koncentraci 93 - 98 %.

Využití.

Kyselina dusičná má velké upotřebení v průmyslu. Používá se například k výrobě výbušnin pomocí nitrace, dusíkatých hnojiv, barviv a laků, léků a různých organických sloučenin. V chemickém průmyslu, laboratořích a raketové technice se používá jako okysličovadlo.

Kyselina dusičná je významná silná minerální kyselina. Její vzorec je HNO. K první přípravě kyseliny došlo ve 14. století někde v Evropě, ovšem je možné, že se jí podařilo připravit již ve 12. století v Indii (kvůli problémům s datací děl oné doby a nejednoznačnosti návodů v nich to ovšem zatím nelze potvrdit).

Nitric acid (), also known as aqua fortis (Latin for "strong water") and spirit of niter, is a highly corrosive mineral acid.  The pure compound is colorless, but older samples tend to acquire a yellow cast due to decomposition into oxides of nitrogen and water. Most commercially available nitric acid has a concentration of 68% in water. When the solution contains more than 86% HNO, it is referred to as "fuming nitric acid". Depending on the amount of nitrogen dioxide present, fuming nitric acid is further characterized as red fuming nitric acid at concentrations above 86%, or white fuming nitric acid at concentrations above 95%.  Nitric acid is the primary reagent used for nitration – the addition of a nitro group, typically to an organic molecule. While some resulting nitro compounds are shock- and thermally-sensitive explosives, a few are stable enough to be used in munitions and demolition, while others are still more stable and used as pigments in inks and dyes. Nitric acid is also commonly used as a strong oxidizing agent.


Geologie.

Kilimandžáro se nachází tři stupně jižně od rovníku, poblíž města Moshi, ve kterém je zároveň mezinárodní letiště. Leží ve Velké příkopové propadlině, což je zlom táhnoucí se v délce asi 5000 km. Před půl milionem let zde probíhala intenzivní sopečná činnost, jejímž důsledkem byl mimo jiné vznik masivu Kilimandžára.

Názvosloví.

Další jména pro tuto horu jsou: "Uhuru", "Kilima Dscharo", "Oldoinyo Oibor" (v masajštině Bílá hora), a "Kilima Njaro" ( Svítící hora), v letech 1902 až 1964 "Kaiser-Wilhelm-Spitze" či "Wilhelmskuppe" (štít či vrch císaře Viléma, ).

Historie.

Vrchol byl poprvé zdolán armádním zvědem z kmene Marangu jménem Johannes Kinyala Lauwo (1871–1996), který vylezl na horu devětkrát, než si uvědomil, že se jedná o kráter. Lauwo byl průvodcem prvních „oficiálních“ pokořitelů hory Němce Hanse Meyera a Rakušana Ludwiga Purtschellera 6. října 1889.

Masiv.

Na svazích Kilimandžára se nachází několik klimatických pásem s jim příslušnou vegetací.

Vrcholový kráter.

Vrcholový kráter Kibo vypouští plyn přímo na straně vrcholu Uhuru. Kibo má vrcholový kráter o průměru 2,4 km s hloubkou až 300 metrů. Nejvyšší bod na okraji kráteru se nazývá Uhuru. Vědci zjistili, že v roce 2003 byla tekutá láva jenom 400 metrů pod špičkou kráteru. I když se žádná nová vulkanická činnost neočekává, přece jenom jsou na místě obavy z toho, že se části hory můžou zřítit. Místní legendy hovoří o činné aktivitě před 170 lety. Dva další zaniklé vulkány jsou Mawenzi (5 149 m n. m.), třetí nejvyšší vrchol Afriky (po Mount Kenya), a Shira (3962 m n. m.)

Výstupové cesty.

K dosažení vrcholu Kilimandžára je možné využít některou z šesti základních tras: "Marangu" (východní), "Mweka" (jižní), "Umbwe" (jižní), "Lemosho/Shira" (západní), "Rongai" (severní), "Machame" a "Northern Circuit". Kolem 90 % turistů vystupuje na vrchol po trase Marangu (tzv. trasa Coca-Cola). Jako jediná je vybavena na všech svých stanovištích noclehárnami či velmi skromným ubytovacím zařízením. Obvyklý výstup zabere 5–6 dnů.  Vláda Tanzanie připravuje od roku 2019 výstavbu lanovky na vrchol Kilimandžára, aby zvýšila příjmy z cestovního ruchu.

Flora.

Ve výšce 3300–4000 m n. m. rostou senecie (stromové starčeky), lobélie (lobelky), protei a další rostliny. Senecie dosahují výšky až pěti metrů, což je světový unikát. Takto obrovské exempláře se vyskytují právě jen u afrických pětitisícovek.

Kilimandžáro v kultuře.

V roce 1984 dojeli na Uhuru dva cyklisté. V roce 2009 zdolal vrchol Martin Rota jakožto první tělesně postižený Čech.

Kilimandžáro je horský masiv téměř na rovníku v Tanzanii při hranici s Keňou. Skládá se ze 3 nečinných stratovulkánů – Shira, Mawenzi a Kibo. Na vulkánu Kibo se ve výšce 5895 m n. m nachází nejvyšší bod Tanzanie a zároveň celého Afrického kontinentu – vrchol Uhuru (česky "vrchol svobody").  Hora je od roku 1973 součástí Národního parku Kilimandžáro. V roce 1987 byla zdejší krajina prohlášena světovým dědictvím UNESCO.

Mount Kilimanjaro () is a dormant volcano in Tanzania. It has three volcanic cones: Kibo, Mawenzi and Shira. It is the highest mountain in Africa and the highest single free-standing mountain in the world: above sea level and about above its plateau base.  Kilimanjaro is the fourth most topographically prominent peak on Earth. The first people known to have reached the summit were Hans Meyer and Ludwig Purtscheller, in 1889. It is part of Kilimanjaro National Park and is a major climbing destination. Because of its shrinking glaciers and disappearing ice fields, it has been the subject of many scientific studies.


Vznik.

Území bylo v 9.–12. století předmětem bojů slovanských kmenů a Svaté říše římské. V průběhu 12. století se německým králům a císařům z Ottonské dynastie podařilo znovuzískat nad Slovany kontrolu, následné germanizaci se nicméně někteří Slované přizpůsobili a zachovali si svébytnost. Římskokatolická církev zde vytvořila biskupství, která spolu s opevněnými městy umožnila ochránit obyvatele měst před útoky. V důsledku úspěšné německé křížové výpravy proti Polabským Slovanům udělil roku 1134 císař Lothar III. území Severní marky německému hraběti Albrechtu Medvědovi. Ten roku 1150 formálně zdědil po posledním havolanském knížeti Přibyslavovi havolanská území a město Braniboř.  Po rozdrcení vojsk Sprévanů, kteří v 50. letech 12. století Braniboř obsadili, se pak prohlásil vládcem nového Braniborského markrabství. Albrecht a jeho potomci z rodu Askánců pak toto území zkultivovali a zavedli zde křesťanství. Docházelo zde i ke sňatkům mezi německými a slovanskými obyvateli. Koupí původně polské Lubušské země roku 1252 pak začali Askánci získávat území východně od Odry, později známé jako Nová marka.

Další osudy.

Roku 1320 vymřela linie braniborských Askánců, a v letech 1323–1415 bylo Braniborsko pod vládou bavorských Wittelsbachů, po nichž následovali Lucemburkové. Za jejich vlády se z braniborských markrabat stali říšští kurfiřti. Císař Karel IV. přičlenil roku 1373 Braniborsko personální unií k soustátí České koruny, s nímž bylo volně spojeno do roku 1415, kdy je jeho syn císař Zikmund převedl jako říšské léno na Hohenzollerny a ti zde pak vládli až do roku 1918. Hohenzollernové učinili sídelním městem Berlín, tehdy už hospodářské středisko země.  Roku 1618 se markrabství stalo součástí státního celku Braniborsko-Prusko. Po rozpadu Říše roku 1806 byla na jeho území zřízena roku 1815 Braniborská provincie Pruského království.  Dnes je jeho někdejší území rozděleno mezi Německo (většina území) a Polsko. Většina německé části je součástí spolkové země Braniborsko, ale významná část území (Stará marka) je součástí spolkové země Sasko-Anhaltsko. Okrajové oblasti (malá část Prignitze a Ukerské marky) jsou součástí spolkové země Meklenbursko-Přední Pomořansko. Historickou součástí je i Berlín.

Braniborské markrabství (německy "Markgrafschaft Brandenburg"), resp. Braniborská marka (německy "Mark Brandenburg") bylo v letech 1157–1806 říšským knížectvím na severovýchodě Svaté říše římské. Na základě císařské Zlaté buly z roku 1356, jejíž autorem byl Karel IV., obdržel braniborský markrabě kurfiřttskou hodnost, čímž bylo Braniborsko někdy dodatečně nazýváno Braniborským kurfiřtstvím (německy "Kurfürstentum Brandenburg" či "Kurbrandenburg") a stalo se předmětem zájmu nejvýznamnějších říšských rodů.  Po vymření hlavní větve původní askánské dynastie roku 1320 se marka stala jedním z mocenských bojišť mezi Wittelsbachy a Lucemburky, na Kostnickém koncilu roku 1415 se však nakonec markrabaty stali Hohenzollernové, straníci tehdejšího císaře Zikmunda. Tento rod vládl Braniborské marce až do jejího zániku.

The Margraviate of Brandenburg () was a major principality of the Holy Roman Empire from 1157 to 1806 that played a pivotal role in the history of Germany and Central Europe.  Brandenburg developed out of the Northern March founded in the territory of the Slavic Wends. It derived one of its names from this inheritance, the March of Brandenburg (). Its ruling margraves were established as prestigious prince-electors in the Golden Bull of 1356, allowing them to vote in the election of the Holy Roman Emperor. The state thus became additionally known as Electoral Brandenburg or the Electorate of Brandenburg ( or ).  The House of Hohenzollern came to the throne of Brandenburg in 1415. In 1417, Frederick I moved its capital from Brandenburg an der Havel to Berlin. Under Hohenzollern leadership, Brandenburg grew rapidly in power during the 17th century and inherited the Duchy of Prussia. The resulting Brandenburg-Prussia was the predecessor of the Kingdom of Prussia, which became a leading German state during the 18th century. Although the electors' highest title was "King in/of Prussia", their power base remained in Brandenburg and its capital Berlin.  The Margraviate of Brandenburg ended with the dissolution of the Holy Roman Empire in 1806. It was replaced after the Napoleonic Wars with the Prussian Province of Brandenburg in 1815. The Hohenzollern Kingdom of Prussia achieved the unification of Germany and the creation of the German Empire in 1871. As Prussia was the legal predecessor of the united German Reich of 1871–1945, and as such a direct ancestor of the present-day Federal Republic of Germany, Brandenburg is one of the earliest linear ancestors of present-day Germany.  The is still used informally today to refer to the present German state of Brandenburg.


Soukromý život.

Jeho otcem byl imunolog, mikrobiolog a profesor Karlovy univerzity MUDr. Ctirad John († 2018), matkou redaktorka nakladatelství Odeon a překladatelka PhDr. Božena Johnová († 1992).  Jeho první manželkou byla v letech 1980–1984 Alena Karešová, nyní Alena Ortenová, studentka FAMU, poté produkční Dramatické redakce Československé televize. Jeho druhou manželkou byla herečka Zlata Adamovská, se kterou se rozvedl po 26 letech v dubnu roku 2010. Spolu mají dvě děti, Barbaru a Petra. Má také dceru Terezu z dalšího vztahu.

Scenárista, spisovatel a redaktor Mladého světa.

Roku 1979 vystudoval scenáristiku a dramaturgii hraných filmů na Filmové a televizní fakultě Akademie múzických umění. V letech 1980 až 1993 byl redaktorem časopisu "Mladý svět", do kterého přispíval reportážemi o narkomanech, vekslácích, prostitutkách, vlajkonoších a o panice kolem nemoci AIDS a také sériemi cestopisných reportáží.  V 80. letech pracoval ve Filmovém studiu Barrandov jako scenárista a spolupracoval i s televizí. Je autorem scénářů k filmům "Jen si tak trochu písknout", Jako zajíci, "Sněženky a machři", "Bony a klid", "Proč?", "Tankový prapor", "Ta naše písnička česká II", "Prachy dělaj člověka" aj. Filmy byly prodány do řady Evropských zemí. Ve své literární tvorbě se zaměřuje zejména na problémy mladých lidí v dnešním světě, zejména pak drogy, násilí a prostituci. Debutoval románem "Džínový svět", za který dostal Cenu Jiřího Wolkera. Jeho nejznámější román "Memento" byl přeložen do 10 jazyků. V České republice vyšel v řadě vydání. Celkový prodaný náklad knihy "Memento" je 1 milion výtisků. Kniha "Jak jsem viděl Ameriku" vyšla po roce 1989 v nákladu dvě stě tisíc výtisků. Od září 2014 Radek John působil jako šéfredaktor internetové verze Security magazínu.

TV Nova, Na vlastní oči a TýTý.

Známý byl v letech 1994–1997 i jako reportér a moderátor pořadu "Na vlastní oči", pro který natočil osmdesát reportáží. V roce 1997 se stal šéfredaktorem všech publicistických pořadů TV Nova. I nadále moderoval pořad "Na vlastní oči". Jako šéfredaktor redakce publicistiky v letech 1997 až 2007 zodpovídal za deset publicistických pořadů počínaje Snídaně s Novou, přes talkshow Áčko, až po Občanské judo, Rady ptáka Loskutáka a pořad Tabu. Po konfliktu mezi Vladimírem Železným a společností CME dal v červnu 1999 výpověď v České nezávislé televizní společnosti a pracoval dál pro Železného CET 21.  V roce 1994 se díky hlasům televizních diváků umístil v anketě TýTý na druhém místě v kategorii "moderátor publicistických pořadů". O rok později již tuto kategorii vyhrál, získal současně i hlasy v kategorii "moderátor magazínu" a stal se tak absolutním vítězem ročníku 1995. V kategorii moderátor publicistických pořadů zvítězil celkem desetkrát v letech 1996–2002, 2005 a 2006.

Odchod z TV Nova.

Z televize Nova odešel v březnu roku 2009. Někteří novináři spekulovali, že na jeho odchod mohla mít vliv i funkce předsedy představenstva ve společnosti ORA PRINT, Tyto spekulace odmítl se slovy: ""Já jsem se rozhodl odejít sám.""  Pořad "Na vlastní oči" byl po jeho odchodu zrušen. Poslední reportáž, která v něm byla vysílána, byla Johnova reportáž z Rwandy poznamenané genocidou.  Podle týdeníku Ekonom za jeho odchodem mohly být spory mezi vedením Novy a samotnými reportéry pořadu "Na vlastní oči", například o neodvysílané reportáže Jany Škopkové o politicích z Občanské demokratické strany Petru Bendlovi a Ivanu Langerovi, a také nejasná budoucnost pořadu. Ten byl několik týdnů po Johnově odchodu zastaven.  Reportáže Jany Škopkové o tom, že za průvod Karla IV, z Prahy na Hrad, za nějž odpovídal Petr Bendl, stál daňové poplatníky 20 miliónů korun a že Ivan Langer v pozici ministra vnitra nevýhodně pronajal lázeňské domy MV, čímž připravil daňové poplatníky o stovky miliónů korun, nebyly nikdy odvysílány.

Politická činnost.

Předsedou strany Věci veřejné.

V dubnu 2009 daroval politické straně Věci veřejné 50 tisíc korun. Podle deníku MF Dnes prý měly sloužit jako odměna pro občany, kteří vstoupili jako „černé duše“ do jiných stran a rozhodli se svůj příběh zveřejnit. Jiné deníky však tuto hypotézu nepřevzaly. V červnu 2009 se stal předsedou politické strany Věci veřejné, když ve funkci nahradil Jaroslava Škárku, který se stal výkonným místopředsedou strany.  Úspěšně kandidoval za Věci veřejné jako pražský lídr do Poslanecké sněmovny ČR. V listopadu 2009 oznámil záměr přestěhovat se na Prahu 5, aby mohl v komunálních volbách kandidovat proti stávajícímu starostovi Milanu Jančíkovi (ODS). V letech 2010–2014 byl zastupitelem Prahy 5.  23. května 2011 byl v internetovém hlasování příznivců strany znovuzvolen předsedou. V únoru 2013 oznámil, že nehodlá po čtvrté kandidovat na předsedu VV. Volební konference ho pak zvolila čestným předsedou VV.

Ministr vnitra.

13. července 2010 byl jmenován ministrem vnitra v nové Nečasově vládě s tím, že jeho prioritami bude boj proti korupci, omezení korupčního prostředí na daném ministerstvu a boj proti extrémismu. V prosinci 2010 prosadil ve vládě stobodovou protikorupční strategii. Byly obnoveny odposlech korupčních kauz, které předtím zrušila Topolánkova vláda. Znovuzavedl možnost policistů nahlížet při vyšetřování do daňového řízení. Přes odpor premiéra Petra Nečase prosadil ustanovení nového policejního Prezidenta Petra Lessyho.  Za jeho působení byla například zřízena zvláštní protikorupční telefonní linka pro cizince pobývající na území České republiky, kterou zřídil odbor azylové a migrační politiky Ministerstva vnitra. Zde mají cizinci oznamovat korupční jednání, jehož byli svědky např. při vyřizování pobytových agend. Na vnitru začal platit etický kodex zaměstnanců, který poté přijala i další tři ministerstva. Publikoval také protikorupční manuál pro všechny oznamovatele korupce v ČR. Na ministerstvu vnitra nechal provést audit veřejných zakázek.  Během září 2010 vznikla v rámci PČR petice za jeho odchod. Tu nakonec podepsalo asi 33 tisíc z celkového počtu 40 tisíc zaměstnanců Policie ČR (včetně civilních zaměstnanců), tedy drtivá většina. Důvodem byl Johnův postoj k takzvanému služebnímu zákonu a možná údaje o spolupráci s StB, které přinesl slovenský Ústav paměti národa. Sám premiér Petr Nečas připustil, že toto byl jeden z důvodů, proč Johna v dubnu příštího roku odvolal.  V prosinci 2010 byly zveřejněny informace o údajné korupci na ministerstvu životního prostředí, na kterou upozornil tehdejší šéf Státního fondu životního prostředí Libor Michálek. Poté, co Libor Michálek podal 13. prosince 2010 trestní oznámení kvůli podezření z trestného činu pletichy při zadání veřejné zakázky a při veřejné soutěži, byl následujícího dne ministrem Pavlem Drobilem odvolán z funkce ředitele SFŽP. Michálek prý Radka Johna na své podezření upozornil už několik měsíců předtím. John se ke kauze vyjádřil takto: ""Pan Libor Michálek se na mne obrátil již na konci léta tohoto roku na půdě Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky. Požádal mne tehdy o radu, jak postupovat v obtížné situaci, do níž se dostává. Byl tehdy čerstvě ve funkci šéfa Státního fondu životního prostředí a měl obavy, že na tomto fondu může dojít k nestandardnímu ovlivňování veřejných zakázek a nakládání s majetkem. V té době však neměl v ruce nic konkrétního, šlo pouze o podezření, že k účasti na nějakém protiprávním jednání bude nucen. Bylo zjevné, že v době naší schůzky neměl pan Libor Michálek v ruce nic, čím by své domněnky podpořil. V souladu s tehdy připravovaným protikorupčním manuálem MV jsem jej upozornil, že jeho případné tvrzení bude mít stejnou váhu jako tvrzení osoby, která se trestného činu dopustí, a bude se mu tedy těžko prokazovat. Proto může být jistou výhodou, kdyby prvotní podnět zdokumentoval a tento záznam poté poskytl policii ČR jako podporu pro svá tvrzení. [...] Poté, co orgány činné v trestním řízení zahájily úkony v této kauze, jsem již v minulých dnech všechny tyto informace sdělil Policii ČR.""  11. dubna 2011 premiér Petr Nečas předal prezidentu republiky návrh na odvolání Radka Johna z pozice ministra vnitra. Dne 21. dubna jej prezident z funkce ministra vnitra odvolal, nahradil ho bezpartijní Jan Kubice.

Předseda Vládního výboru pro koordinaci boje s korupcí.

Po odvolání z funkce ministra vnitra 21. dubna 2011 zůstal ve vládě na pozici místopředsedy vlády. Podle koaliční dohody měl nově dostat do gesce boj proti korupci poté, co vláda na jeho návrh ustaví při Úřadu vlády příslušný vládní výbor či radu a stanoví její kompetence.  Na základě dohody pak kabinet 27. dubna zřídil Vládní výbor pro koordinaci boje s korupcí, jehož předsedou se stal.

Demise a odchod z vlády.

V květnu 2011 se pro neshody s premiérem Nečasem, především v personální politice svého úřadu a pro nedostatečný pocit podpory v boji proti korupci, rozhodl odejít z vlády a nabídl předsedovi vlády rezignaci. Ten ji 17. května přijal a prezident republiky pak 20. května místopředsedu vlády odvolal.

Další působení v politice.

V roce 2012 vypověděl Radek John za Věci veřejné koaliční smlouvu, jeho strana přešla do opozice, kde se snažila zabránit prosazení zákona o církevních restitucích a zavedení S-karet. VV se pokoušely prosadit rozšíření pravomocí NKU, prošetření rozkrádání veřejných peněz v polostátních podnicích, zrušení anonymních akcií, zavedení majetkových přiznání. Radek John jako předseda bezpečnostního výboru Poslanecké sněmovny podporoval policejního prezidenta Petra Lessyho, kterého kritizoval premiér Petr Nečas. Po rozpuštění Poslanecké sněmovny se Radek John angažuje v komunální politice na Praze 5, kde je zastupitelem. Věnuje se hlavně problematice omezení hazardu. Podílel se na rozhodnutí zrušit všechny herny na Praze 5.  Ve volbách do Evropského parlamentu v roce 2014 kandidoval jako lídr Věcí veřejných, ale neuspěl (Věci veřejné získaly 0,46 % hlasů a do EP se nedostaly).

Kontroverze.

U soudu v roce 1999 prý lhal v soudní síni jako svědek v případu své někdejší údajné milenky, novinářky Pavlíny Wolfové. V roce 1998 zveřejnil bulvární časopis Spy zprávu o jejich údajném poměru, na což Wolfová reagovala tak, že na Spy podala žalobu na ochranu osobnosti, ve které označila tvrzení Spy za nepravdivé. John u soudu tehdy tvrdil, že je jejich vztah přátelský. Časopisu Týden v květnu 2010, měsíc před parlamentními volbami, však Wolfová řekla, že spolu měli poměr už před soudním líčením.  Johnova reakce byla, že po dvanácti letech si zřejmě plete data a kdyby to bylo tak, jak říká po dvanácti letech, nemělo by přece smysl podávat žalobu.

Ora Print.

22. ledna 2002 se Radek John stal předsedou představenstva společnosti S & J - MEDEA KULTUR a.s., která před jeho angažmá v této společnosti uzavřela s Všeobecnou zdravotní pojišťovnou smlouvu na vydávání reklamního čtvrtletníku "Pohoda pojištěnce" za 111 milionů korun ročně. Radek John byl pověřen zajišťováním technické stránky vydávání časopisu, tedy ekonomiky tisku a distribuce spočívající v zabalení každého čísla do obálky. Několik dnů před Johnovým jmenováním opustili představenstvo společnosti její zakladatelé Karel Stejskal a Roman Janoušek, v té době spolumajitelé společnosti MEDEA KULTUR s.r.o. S & J - MEDEA KULTUR vydala akcie na majitele, její akcionáři nejsou nikde evidováni a samotné akcie jsou převoditelné pouhým předáním. 13. února 2002 byl do obchodního rejstříku zapsán nový název ORA PRINT a.s.  V prosinci 2005 nově jmenovaný ministr zdravotnictví David Rath na základě výsledků kontroly hospodaření VZP tvrdil, že dvě oslovené firmy by byly schopny stlačit náklady na "Pohodu pojištěnce" pod 40 milionů korun. Radek John uvedl, že Davidem Rathem oslovené firmy nezapočítaly do kalkulace distribuci časopisu poštou, jež tvoří většinu celkových nákladů. ORA PRINT získala zakázky i od dalších státních společností, produkovala multimediální DVD a seriál pro Lesy České republiky, "pořady zaměřené na ekologickou výchovu mládeže" pro Pražskou energetiku, nebo "cyklus komunikačních pořadů zaměřených na bezpečnost silničního provozu", který byl kladně hodnocen v periodiku "Listy Hlavního města Prahy".  V lednu 2009 Hospodářské noviny zveřejnily informaci, že Lesy České republiky si na základě výběrového řízení u Ora Print objednaly v 1000 výtiscích 88stránkovou knihu a 500 kusů DVD "Zvěřinové hody Evy Pilarové" za 3,9 milionu korun. Za Ora Print smlouvu s Lesy ČR podepsal předseda představenstva Radek John spolu s místopředsedou Zoranem Kazimirovičem. Podle České televize celková fakturovaná cena byla 4 165 000 Kč, zatímco jiné nakladatelství náhodně vybrané ČT celkové náklady na výrobu odhadlo na 220 tisíc Kč a i s odměnami za fotografie a texty by náklady nepřesáhly půl milionu. Radek John k tomu podle ČT uvedl: „Já jsem na tom projektu nedělal. Jediné, co já jsem udělal, je, že jsem podepsal smlouvu, která vznikla na základě výběrového řízení a byla to smlouva nejen na knihu, ale i na desetidílný cooking show seriál. Nebylo mi na vysoutěženém projektu nic divného.“ Podle ČT však částka byla ve faktuře výslovně uvedena u položky „za zhotovení 1 000 ks kuchařky v knižní podobě“ včetně DPH, zatímco DVD byly vyfakturovány v následující položce za dalších 476 tisíc Kč. Generální ředitel Lesů ČR Svatopluk Sýkora uvedl, že Ora print jako vítězná firma nabídla nejnižší pořizovací částku.  Předsedou představenstva společnosti ORA PRINT byl až do 22. června 2009. Ve finančním roce končícím 30. června 2008 činily mzdové náklady společnosti 13,3 milionu korun, třináctkrát více než v roce předchozím, přestože stále zaměstnávala pouze osm zaměstnanců. To vyvolalo spekulace o vysokém odstupném pro Radka Johna a Simonu Janouškovou (roz. Steiningerovou, manželku Romana Janouška), která orgány společnosti opustila ke stejnému datu jako John. John v únoru 2009 spekulace odmítl slovy "Já jsem v té firmě za deset tisíc měsíčně".

Radek John (* 6. prosince 1954 Praha) je český publicista, moderátor, spisovatel, scenárista a politik. Od června 2009 do února 2013 byl předsedou politické strany Věci veřejné. Od července 2010 do dubna 2011 působil ve funkci ministra vnitra a místopředsedy vlády, v květnu 2011 ve funkci místopředsedy vlády a předsedy Vládního výboru pro koordinaci boje s korupcí Nečasova kabinetu, v němž také zastával funkci ministra vnitra.

Radek John (born 6 December 1954; ) is a Czech journalist, writer, screenwriter and politician who served as the Minister of Interior from 2010 to 2011 and as Leader of the Public Affairs party from 2009 to 2013. His novel "Memento" is the first book examining the drug problem in the context of the former communist Czechoslovakia. The novel was translated into ten languages.  From 13 July 2010 to 21 April 2011 he served as the Minister of Interior of the Czech Republic.


Nabídka a poptávka.

Na trhu se setkávají nabízející, kteří chtějí směnit za peníze, a poptávající, kteří za ně chtějí získat nějaké nové zboží. Cílem prodejců je maximalizace ceny, zatímco kupující si přejí pravý opak, cenu co nejnižší. Na trhu se tyto protichůdné zájmy střetávají, k transakci dojde pouze v případě, že obě strany jí získávají (jde o dobrovolnou směnu). Nabízející si musí cenit obnosu, který mu kupující nabízí, více než prodávaného zboží. Naopak kupující musí preferovat dané zboží před smluvní částkou peněz. Jestliže jsou obě podmínky splněny, pak dojde k obchodu.  Kupující z nabídek, které jsou mu známy, vybere tu nejlevnější. Čím přesněji tedy zná prodejní ceny různých nabízejících, tím se zvyšuje jeho šance nakoupit výhodně. Naopak prodávající se pokouší dosáhnout nejvyšší ceny. S růstem ceny se však snižuje jeho šance prodat své zboží. Všechny trhy tedy vykazují tendenci směřovat k jediné ceně. Ta by byla ustavena v případě, že by kupující dokonale znali nabídku a žádný prodávající by se tedy nemohl dovolit žádat víc než jeho konkurenti.

Rozdělení trhu.

Volný trh lze rozdělit na dvě části, které od sebe nemusí jít vždy jednoznačně rozlišit:

Trh spotřebních statků.

Na trhu spotřebních statků nabízejí výrobci finální zboží a služby, zatímco individuální spotřebitelé tyto statky poptávají. Zakoupené zboží je přímo spotřebováno a neslouží k další výrobě.

Trh výrobních faktorů.

Tento trh nemusí být pro běžného spotřebitele natolik zřejmý, jako je tomu v předchozím případě. Na trhu výrobních faktorů tvoří poptávku firmy, poptávající pracovní sílu a kapitálové statky a nabídku lidí, tedy pracovní síla, a opět firmy nabízející jiné kapitálové statky. Zakoupené zboží či práce je využíváno k další výrobě.

Druhy trhů.

V ekonomice rozlišujeme následující druhy trhů:

Tržní mechanismus a intervence.

Trh se ustaví vždy tam, kde jednotliví aktéři mohou svobodně sledovat svůj zájem, tedy všechny směny jsou pouze dobrovolné (k jednotlivé směně dojde tehdy, pokud jde pro obě strany výhodná) a tam, kde existují vlastnické tituly, práva disponovat s konkrétním majetkem. Splnění žádných dalších podmínek už není třeba.  Po většinu historie autority do fungování trhu nějakou měrou zasahovaly, často i velice hrubě. Důsledkem každé takové intervence však je snížení užitku některých, kteří na trhu obchodují. Regulace cen například vede k přebytkům či nedostatkům zboží. Regulace podmínek, za kterých smí dojít ke směně, způsobuje, že někteří účastníci nebudou uspokojeni. Pokud třeba vláda zakáže půjčovat peníze na úrok od jisté meze výše, protože to označí za amorální lichvu, někteří lidé si nebudou moci půjčit peníze, které by potřebovali, odejdou s nepořízenou. Na trhu práce například minimální mzda způsobuje nezaměstnanost submarginálních pracujících, tedy takových, jejichž mezní produkt práce je nižší než předepsaná minimální mzda.  Nikdo si je nemůže dovolit zaměstnávat, protože by jim byl nucen dát více, než kolik jejich práce skutečně stojí. Stejně jako regulace působí pro některé negativně i subvence. Všichni daňoví poplatníci jsou pak nuceni platit za produkci, kterou si ani nemusejí přát koupit. Konkurence je omezena. Podobně udělení výsadního privilegia, monopolu omezuje soutěž a zvyšuje ceny pro spotřebitele.

Alokace trhu.

V tržním prostředí je nabídka řízena poptávkou. Je-li po nějakém produktu, zboží, komoditě, službě, lidském zdroji dlouhodobá poptávka, pak se pro něj dříve či později vytvoří (alokuje) nabídka. (Pro tzv. „černý trh“ to neplatí o nic méně.) Klesne-li později tato poptávka (například proto, že je již nasycena), dříve či později dojde k tomu, že nejméně úspěšný ze subjektů nabízejících toto zboží nebo službu bude nucen s nabídkou skončit nebo se přeorientovat na něco jiného. Nabídka sleduje poptávku ve složitém diferenciálním vztahu s mnoha faktory, ale vždy se snaží poptávku nasytit v té míře, v jaké je „hlad“ po daném zboží či službě.  Proto například v centru velkých měst může existovat několik bufetů, směnáren, restaurací nebo hospod (subjektů nabízejících stejné zboží) doslova jedna vedle druhé, zatímco v malé obci by v případě existence dvou obchodů se stejným zbožím musel ten méně podnikatelsky úspěšný dříve či později vyhlásit bankrot. Princip sledování poptávky nabídkou a zejména vytváření nabídky na základě poptávky, se nazývá alokace trhu.

Nerovnost.

Existují různé praktiky trhu, které mohou vyvolávat dojem, že jde o diskriminaci. Je to například cena nabízená na základě informací o kupujícím. I kvalita se přizpůsobuje podle kupujícího či oblasti (například tzv. český trh). Jde nejen o potraviny ale i o služby. Jsou i snahy o dvourychlostní trh na politické úrovni. Přesto existují tendence o rovnost trhu jakou je například síťová neutralita.

Trh je v ekonomice prostor, kde dochází ke směně statků a služeb. Původně byl trh vyhrazené místo, kde se v pravidelných intervalech scházeli lidé, aby navzájem směňovali (tržiště). Protože barter je v rozvinuté ekonomice spíše vzácností, obvykle hovoří o trhu nějaké komodity či služby (trh s obilím, trh s ropou, elektronikou apod.) a není třeba uvádět, za jaké zboží jsou tyto komodity a služby směňovány, jde totiž obvykle o směnu za peníze.  Dojde-li k obchodu, nabízející získává za své zboží od poptávajícího nějakou sumu, kterou pak může na jiných trzích užít k získání statků a služeb, které si skutečně přeje. Směna je tedy typicky nepřímá, sestává ze dvou kroků, z prodeje na prvním trhu a nákupu na druhém.

A market is one of the many varieties of systems, institutions, procedures, social relations and infrastructures whereby parties engage in exchange. While parties may exchange goods and services by barter, most markets rely on sellers offering their goods or services (including labor power) in exchange for money from buyers. It can be said that a market is the process by which the prices of goods and services are established. Markets facilitate trade and enable the distribution and resource allocation in a society. Markets allow any trade-able item to be evaluated and priced. A market emerges more or less spontaneously or may be constructed deliberately by human interaction in order to enable the exchange of rights (cf. ownership) of services and goods. Markets generally supplant gift economies and are often held in place through rules and customs, such as a booth fee, competitive pricing, and source of goods for sale (local produce or stock registration).  Markets can differ by products (goods, services) or factors (labour and capital) sold, product differentiation, place in which exchanges are carried, buyers targeted, duration, selling process, government regulation, taxes, subsidies, minimum wages, price ceilings, legality of exchange, liquidity, intensity of speculation, size, concentration, exchange asymmetry, relative prices, volatility and geographic extension. The geographic boundaries of a market may vary considerably, for example the food market in a single building, the real estate market in a local city, the consumer market in an entire country, or the economy of an international trade bloc where the same rules apply throughout. Markets can also be worldwide, see for example the global diamond trade. National economies can also be classified as developed markets or developing markets.


Úkoly.

Hra neobsahuje žádné scénáře, základní koncept je vždy stejný, lze si ale upravit některá z nastavení. Na začátku hry je vygenerován herní svět – krajina, v jejímž více či méně obtížném terénu se nachází množství vesnic a měst a též továrny a suroviny zpracovávající provozy. Účelem je budování úspěšné a prosperující dopravní firmy. Hráč, v pozici jejího ředitele, by měl na mapě nacházet místa, jejichž vzájemnou nabídku a poptávku dokáže dopravně spojit a komodity mezi těmito místy efektivně přepravovat – to jest, stavět zastávky v blízkosti průmyslových objektů či měst a v případě jiné než letecké či vodní dopravy i dopravní cestu (například železnici). A následně zde pak přepravovat výrobky, poštu či cestující v dopravních prostředcích, jež pro tento účel koupí. Dopravní prostředky pro každý ze čtyř druhů dopravy (železniční, silniční, letecká a lodní) a též pro každou přepravovanou komoditu (až na výjimky) má k dispozici, postupně s časem se objevují výkonnější a efektivnější dopravní prostředky – přibližně kopírující dobu jejich uvedení s časem ubíhajícím ve hře.  Množství komodit k přepravě (těch je k dispozici vždy 12) ve stanici je ovlivněno hodnocením jeho dopravy, jež je určeno pro každou stanici, z které už bylo dopravováno. To samozřejmě závisí na kvalitě, spolehlivosti a i bezpečnosti přepravy.  Dopravní prostředky lze koupit v depu, kde jsou také pravidelně podrobovány servisním prohlídkám. Zatímco letiště, mola, doky, depa, nádraží, zastávky i samotné železnice jsou soukromé, silnice jsou veřejné a silniční vozidla se mohou pohybovat i po silnicích, které vybudovala jednotlivá města či konkurence.  Na smělejší projekty si hráč může půjčovat od banky, nejde to však donekonečna a navíc banka si účtuje úroky, takže je v zájmu hráče začít co nejdříve vydělávat a dluhy splatit.

Mechanismy hry.

Aby byl hráč odměněn za přepravu osob či zboží, musí je doručit do zastávky v oblasti, kde je po nich poptávka. V takovém případě je hráč odměněn částkou úměrnou vzdálenosti, rychlosti, jednotkové ceně a množství přepraveného zboží či osob.  Hra nabízí i možnost dotací, pokud hráč dopravuje zboží podle přání místních úřadů. Pokud hráč do jednoho roku od vyhlášení nabídky jako první dopraví produkty či pasažéry podle zakázky, bude následujících 365 dní dostávat za dopravené zboží o 50, 100, 200 či 300 % více, dle zvolené obtížnosti.  Jakákoli činnost ve městě má vliv na hráčovo hodnocení městskou správou. Pokud hráč na území města provádí činnost zahrnující bourání budov a hlavně likvidaci lesů, jeho hodnocení se snižuje. Pokud nemá dostatečné hodnocení, městská rada mu nepovolí zbourání obecních domů či silnic nebo stavbu zastávky. Doprava v daném městě nebo vysazování stromů v okolí města hráčovo hodnocení lehce zlepšuje.  Během hry dochází k vývoji měst i ekonomiky. Objevují se nové budovy, města se rozrůstají a vznikají tak nové nároky na existující dopravní sítě. Průmysl a doly vznikají, zanikají, mění se objem produkce. Vyvíjí se nové druhy dopravních prostředků, a to od parních přes dieselové vlaky až k monorailům a maglevu.

Problémy ve hře.

Významnou vadou ve hře je umělá inteligence (zvláště přihlédne-li se k tomu, že je možnost hrát jen s jedním lidským protihráčem). Počítač není schopen sestavit rozumně přímou trasu. Navíc často zcela zbytečně mění tvar terénu. (Jeho úpravy jsou zdarma, a ani to neovlivňuje jeho hodnocení místní správou.) AI v podstatě vynechává dopravu lodní, naopak velmi aktivní bývá při výstavbě letišť, avšak většinou se jedná o budování infrastruktury na nevhodných místech (v lesích a v polích). Snadno tak dochází rychle po vzniku k bankrotu některých počítačem ovládaných společností.  Protože součástí ekonomické simulace hry je i inflace, při jejím neustále rostoucím tempu po roce 2000 v herní časové ose dochází k takovému zvýšení cen, že žádná nová společnost již mnohdy nemůže efektivně začít. Mnohdy tak zbankrotuje pouhých pár let po svém založení, bez možnosti vůbec cokoliv provozovat.

Vydání.

Hru původně vydala MicroProse. Titul lze koupit už jen výjimečně, ale neexistuje oficiální verze pro moderní operační systémy. Většina dnešních zájemců je donucena stahovat jej jako „abandonware“.

Pokračování.

Po velkém úspěchu her začal hned Chris Sawyer pracovat na jejich nástupci. V průběhu práce však změnil názor a vytvořil úplně jinou hru - RollerCoaster Tycoon. Následně vydal její druhý díl RollerCoaster Tycoon 2. Nakonec se ale k práci na pokračovaní TT vrátil a v létě 2004 vydal Chris Sawyer's Locomotion.

Transport Tycoon a Transport Tycoon Deluxe.

Existují dvě vydání hry Transport Tycoon: Transport Tycoon a Transport Tycoon Deluxe (často označované jako TT a TTD). Verze Deluxe obsahovala navíc editor mapy (ten bylo možné později koupit i pro TT), nové prostředí a nové možnosti semaforů.  Původní TT znal jen obousměrné semafory, TTD by rozšířen o jednosměrné. Ty připouštěly průjezd jen daným směrem, pro vlaky v protisměru byl zákaz vjezdu. Toto umožnilo budování složitějších a výkonnějších železničních sítí. Mnozí z dlouhodobých hráčů TT časem vymysleli složité layouty železničních křižovatek a terminálů, umožňující efektivní průjezd desítkám vlaků bez jakéhokoliv zpoždění.  Rovněž zde bylo možné si kromě běžného počasí mírného pásu zvolit tři nová prostředí: subtropické, subarktické a země hraček. Tyto krajiny se liší nejen vzhledem, ale i typy průmyslu. Rovněž se objevují i nové výzvy, například subtropické město se nebude rozrůstat bez dodávky vody. Nově byly zapracovány i koncepty těžby dřeva v tropických pralesech, nebo zpracování papíru z vysokohorských lesů. Hře to sice přidalo na různorodosti, avšak původní mírný pás zůstal dle aktivity on-line her stále nejpopulárnější.  Rovněž došlo i k změnám v názvosloví jednotlivých dopravních prostředků. Původní Transport Tycoon využíval vozidla snažící se alespoň svými názvy (technické parametry samozřejmě vzhledem k hernímu prostředí nemohly být identické) blížit realitě, novější Transport Tycoon Deluxe však v tomto otočil a použil jména nová, vycházející hlavně z jmen designérů hry. Hráči samotní si však mohli vytvořit vlastní uživatelskou sadu jmen.

TTD na dnešních počítačích.

TTD se už dnes oficiálně nevyvíjí, ale fanoušci na jejím vývoji pracují dále. Josef Drexler vyvinul TTDPatch, jež odstraňuje některé nedostatky hry a umožňuje nové dopravní prostředky a krajiny. Také umožňuje hru provozovat na novějších verzích Microsoft Windows. Jedná se o patch na originální TTD. Open source projekt OpenTTD vyvíjí variantu TTD pro různé operační systémy. Jedná se o přepsání TTD. Donedávna bylo nutné využít originální grafické a zvukové soubory, nyní je možné je nahradit soubory vyvinutými komunitou. Hra umožňuje hraní ve více hráčích, změnu velikosti mapy a další rozšíření.

Transport Tycoon a Transport Tycoon Deluxe (v doslovném překladu "Dopravní magnát") jsou počítačové hry, kde hráč ovládá dopravní společnost. Ta může přepravovat suroviny, zboží i pasažéry po silnici, železnici, vodě i letecky. Je možné hrát i s konkurujícími společnostmi, které ovládá počítač.  Hry vytvořil Chris Sawyer (TT roku 1994 a TTD roku 1995), TTD využívá isometrického pohledu ve dvourozměrném zobrazení s bitmapovou grafikou ve 256 barvách. Hra je označována za jeden z nejlepších dopravních simulátorů a to hlavně pro svoji hratelnost, na kterou nedokázal navázat žádný z nástupců, včetně například Chris Sawyer's Locomotion.

Transport Tycoon is a video game designed and programmed by Chris Sawyer, and published by MicroProse in 1994. It is a business simulation game, presented in an isometric view in 2D with graphics by Simon Foster, in which the player acts as an entrepreneur in control of a transport company, and can compete against rival companies to make as much profit as possible by transporting passengers and various goods by road, rail, sea and air.  Transport Tycoon Deluxe is an expanded and improved version of the original game, released in 1995. A version for Android and iOS was released on 3 October 2013 using assets from the sequel, "Chris Sawyer's Locomotion". A fan-made game engine recreation "OpenTTD" is also available.


Italský sonet.

Italský sonet zřejmě vymyslel Giacomo da Lentini, hlavní představitel sicilské školy za vlády Fridricha II. Později jej znovu objevil Guiltone d'Arezzo a přinesl jej do Toskány, kde jej také uzpůsobil místnímu jazyku. Sám pak složil téměř 300 sonetů. Další italští básníci tohoto období, tedy 13. století, skládali sonety, mezi nimi Dante Alighieri (1265–1321), Guido Cavalcanti (asi 1250–1300) a zvláště Francesco Petrarca (1304–1374).  <poem class="odsad"> Voi ch’ascoltate in rime sparse il suono di quei sospiri ond’io nudriva ’l core in sul mio primo giovenile errore quand’era in parte altr’uom da quel ch’i’ sono,  del vario stile in ch’io piango et ragiono fra le vane speranze e ’l van dolore, ove sia chi per prova intenda amore, spero trovar pietà, nonché perdono.  Ma ben veggio or sì come al popol tutto favola fui gran tempo, onde sovente di me medesmo meco mi vergogno;  et del mio vaneggiar vergogna è ’l frutto, e ’l pentersi, e ’l conoscer chiaramente che quanto piace al mondo è breve sogno. </poem>  V původní podobě byl italský sonet rozdělen do osmiverší a šestiverší. Osmiverší obsahovalo propozici a šestiverší pak přineslo její řešení. Původní da Lentiniho sonet měl rýmovou strukturu "a-b-a-b", "a-b-a-b", avšak sonet brzy získal strukturu "a-b-b-a", "a-b-b-a". Šestiverší bylo možné rýmovat dvěma způsoby: "c-d-e-c-d-e" a "c-d-c-c-d-c". Později byla uvedena i další rýmová schémata. Devátý verš (tzv. "volta") tvořil obrat v celé básni a změnu tématu či atmosféry sonetu.

Anglický sonet.

Italský sonet zavádí do anglické literatury Thomas Wyatt na počátku 16. století, jehož sonety jsou však většinou překlady Petrarcových a Ronsardových sonetů. Následuje velká renesance sonetu anglicky píšícími autory, postupně sonet začíná obsahovat také nová témata: John Donne a George Herbert např. v 17. století píší náboženské sonety a John Milton obecně meditativní poezii. V této době také vzniká nové schéma sonetu, nazývané sonetem anglickým. Mezi básníky, kteří jej uvedli do života, patří Philip Sidney, Michael Drayton, Samuel Daniel a William Shakespeare, po němž se anglickému sonetu říká někdy též sonet shakespearovský.  Anglický sonet tvoří tři čtyřverší a dvojverší. Toto závěrečné dvojverší ("couplet") pak přináší nečekaný tematický nebo obrazový obrat. Obvyklé rýmové schéma sonetu je "a-b-a-b, c-d-c-d, e-f-e-f, g-g". Samozřejmě angličtí a američtí básníci píší také sonety italské. Sonet "The New Colossus" ("Nový kolos") od Emmy Lazarusové, který je vyryt na bronzové desce na podstavci Sochy Svobody, má schéma "abba abba cdc dcd".

Sonet (z provensálského "sonet" nebo z italského "sonetto", tj. písnička) je literární poetický útvar, který vznikl v 1. pol. 13. století, vyznačující se přesně vymezenou strukturou 14 veršů a logickým členěním (14 veršů je rozdělených do dvou čtyřveršových a dvou trojveršových slok). V románských jazycích se v sonetech užívá obvykle hendekasylabu nebo alexandrínu, v angličtině jambického pentametru. Poněkud zastaralý český překlad slova sonet je "znělka".

A sonnet is a poetic form which originated at the Court of the Holy Roman Emperor Frederick II in Palermo, Sicily. The 13th-century poet and notary Giacomo da Lentini is credited with the sonnet's invention and the Sicilian School of poets who surrounded him is credited with its spread. The earliest sonnets, however, no longer survive in the original Sicilian language, but only after being translated into Tuscan dialect.  The term "sonnet" is derived from the Italian word "sonetto" (from Old Provençal "sonet" a little poem, from "son" song, from Latin "sonus" a sound). By the thirteenth century it signified a poem of fourteen lines that follows a strict rhyme scheme and specific structure. Conventions associated with the sonnet have evolved over its history. Writers of sonnets are sometimes called "sonneteers," although the term can be used derisively.


Děj.

Popelce v útlém dětství zemřela maminka a její otec, bohatý statkář se rozhodl znovu oženit, aby děvče nevyrůstalo samo. Macecha si přivedla dceru Doru, která byla podobně stará jako Popelka. Tatínek měl Popelku rád, trávil s ní spoustu času, naučil ji jezdit na koni, střílet z kuše a další dovednosti, které by se spíš hodily pro chlapce. Po statkářově smrti majetek zdědila jeho druhá žena. Společně s dcerou tyranizují čeledíny, Popelce se vysmívají a vymýšlejí pro ni ty nejpodřadnější práce. Popelka vše s pokorou snáší a věří, že se jednou vše obrátí v dobré. Volný čas tráví s oblíbenými zvířaty, která jí její lásku oplácejí. Před třemi lety dostala od tatínka bílého koně Juráška, na statku jí dělá společnost pes Tajtrlík. Její poklady, které si schovává v malém špejchárku v lese, střeží sova Rozárka.  Jedné zimy panuje na statku čilý ruch, očekává se návštěva královské rodiny, která míří na svůj nedaleký zámek. Nervozní statkářka kontroluje stav prací a čeledíny, z Popelky však vyzařuje klid. Pomocník v kuchyni rozbije mísu, statkářka jej chce potrestat karabáčem, ale Popelka vezme vinu na sebe. Macecha jí za trest přikáže přebrat hrách s popelem. S přebíráním luštěnin dívce pomohou holubi, které pustila do místnosti. Před příjezdem královské družiny si Popelka přes zákaz macechy vyjede na Juráškovi na výlet do lesa do starého špejchárku za sovou Rozárkou. Na statek dorazí královská družina, ale princ chybí. Statkářka je zklamaná z princovy nepřítomnosti a vyprosí si, aby ji s dcerou král pozval na velkolepý ples do zámku, kam panovník plánuje sezvat nezadané dívky, neboť chce syna oženit.  Princ se svými pobočníky utekl na lov do zasněženého lesa. Popelka mladíky spatří a rozhodne se je sledovat. Princ míří kuší na laň, Popelka mu do obličeje hodí sněhovou kouli, aby mu střelu překazila. Princ s družinou začnou dívku pronásledovat. Ta jim utíká mezi závějemi, schovává se pod skalním převisem a mezi stromy. Urození mladíci využijí početní převahy, rozdělí se a Popelku obklíčí. Utahují si z ní, že je malá holka, neopeřené kuře, cácorka a vyhrožují jí trestem, na což jim Popelka drze odpovídá. Dívce se podaří utéct, nasedne na princova nezkrotného grošáka a ujede jim. Přesedlá na Juráška a grošáka pošle zpět. Urozené mladíky zatím pronásleduje preceptor, který je má podle králova příkazu dovést zpět. Král cestou na zámek syna kárá a vyhrožuje mu svatbou. Statkářka pošle podkoního Vincka do města s povozem nakoupit látky, ten cestou uvidí Popelku, která na příkaz macechy v potoce pere prádlo, a ptá se, co jí má dovézt. Ona skromně řekne, aby jí přivezl „to, co mu cestou cvrkne do nosu“.  Celý zámek se připravuje na ples. Princ s přáteli raději uteče do lesa, kde uslyší cinkající rolničky z projíždějícího povozu dřímajícího Vincka. Sestřelí opuštěné ptačí hnízdo tak, aby spadlo podkonímu přímo na hlavu. Ten se probudí, ve hnízdě najde tři lískové oříšky a vzpomene si na slib Popelce. Ta se z dárku raduje a uschová jej mezi své poklady k sově Rozárce, které se svěří, že by se ráda podívala za princem, ale schází jí vhodné oblečení. Jeden z oříšků upadne na zem, nakřápne se a po rozlousknutí z něj vypadne lovecký komplet s kamizolou a klobouk s pérem. Popelka se převlékne a vyrazí na projížďku do lesa, kde probíhá královský hon. Princ skolí lišku a k získání titulu krále lovu a krásného prstenu z královské pokladnice musí zastřelit ještě dravého ptáka. Jeden takový krouží nad lesem. První dvě rány vystřelí princovi souputníci, ale netrefí. Princ se své šance vzdá, neboť se domnívá, že pták je příliš vysoko. Popelka však dravce sestřelí, ten padne k mladíkovým nohám. Princ Popelku nepozná a navlékne jí vyhraný prsten. Popelka potvrdí své střelecké umění a sestřelí šišku z vrcholu stromu se slovy „to u nás dokáže malá holka“, načež uteče a převlékne se. Princ domnělého myslivce pronásleduje, ale narazí jen na umouněnou Popelku. Popelka obsluhuje macechu s nevlastní sestrou, které se chystají na královský ples. Dívka prosí, zda by mohla jet s nimi a podívat se do zámku alespoň oknem. Obě ženy se jí vysmějí a statkářka jí opět zaúkoluje tříděním čočky a kukuřice. S nesmyslným trestem pomohou holoubci a Popelka si jde postěžovat Rozárce, že jí maminka slibovala šaty růžové jako červánky se závojem. Na Rozárčinu radu dívka hodí druhým oříškem, z něhož vyklouznou krásné plesové šaty. Dole na ni čeká již osedlaný Jurášek. Při zahájení plesu preceptor královské rodině představuje vdavekchtivé dívky a jejich matky. Princovi se do ženění ani tance příliš nechce. Na otcovu výzvu si poslepu vybere tanečnici – Popelčinu nevlastní sestru Doru, kterou však předběhne rázná dcera paní z Outlova, Droběna. Ta s následníkem trůnu tančí velmi svérázně. Popelka přijela k zámku na Juráškovi a oknem zahlédne prince, jak zrovna tančí s Dorou. To dívku zamrzí a váhá, zda má na ples vůbec jít.  Princ je stále v jednom kole, ale dívku svého srdce mezi účastnicemi ne a ne najít. Pohádá se s otcem a rozhodne se odejít se slovy, že „to bude raději kácet stromy“. Zrovna ve chvíli, kdy princ odchází, do sálu vkročí Popelka, která se závojem chrání před poznáním. Vyčiní princi, že ji dosud nepřivítal, ale nechce mu stát v cestě, když právě odchází. Princ se zahanbeně omlouvá, Popelka jej okouzlila. Vyzve ji k tanci, snaží se odhalit identitu tajemné krásky a oznámí jí, že si ji vezme. Popelka troufale odvětí, že se nezeptal, zda by ho vůbec chtěla a dá mu hádanku: „poprvé: Tváře umouněné od popela, ale kominík to není. Podruhé: klobouk s peřím, luk a kamizola, ale myslivec to není. A potřetí: šaty s vlečkou, stříbrem vyšívané, ale princezna to není, jasný pane.“ Princ si neví rady, Popelka se s ním proto rozloučí a prchne z tanečního sálu. Na schodech ztratí střevíček, který najde princ, který dívku se svými pobočníky pronásleduje až ke statku. Princova družina buší na vrata a když nikdo neotvírá, vlomí se dovnitř. Služebnictvu řekne, že hledá princeznu, která před chvílí přijela. Poddaní se mu vysmějí, protože žádná princezna na statku přece nežije. Princ trvá na svém a chce vidět všechny ženy a dívky a vyzkoušet jim nalezený střevíc. Prohlásí, že jeho ženou se stane ta, které střevíc padne. Střevíček je ale všem malý.  Vincka napadne přivést Popelku, která na dvoře chybí. Celé osazenstvo statku dívku hledá, ale najdou jen slavnostně osedlaného Juráška. Na statek přijede statkářka na saních, vypátrá Popelku, spoutá ji a sebere její šaty, do kterých se obleče Dora. Na dvoře nasednou do saní, princ chce vyzkoušet dívce v růžových šatech střevíc. To statkářka odmítne, vytrhne mu střevíček z ruky a rychle odjíždí. Urozený mladík je sleduje, sáně spadnou do rybníka, on se oběma ženám snaží pomoci dostat se ven. V Popelčiných šatech však pozná Doru a uhání zpátky na statek. Popelka se sama osvobodí a odejde k Rozárce, na zem hodí poslední oříšek, ze kterého se vyloupnou svatební šaty. Princ se za svítání vrací k usedlosti, kam přijíždí i Popelka na Juráškovi. Princ děvčeti nasadí střevíc, který jí padne jako ulitý. Chasa mu pomůže rozluštit Popelčinu hádanku. Zamilovaná dvojice opustí zdi statku a ujíždí zasněženými pláněmi pryč.

Scénář a příprava natáčení.

Scénář napsal František Pavlíček, jako autorka je uvedena Bohumila Zelenková, která kryla pravého scenáristu Františka Pavlíčka, kterému v té době komunisté nedovolili pracovat. Scénář vznikl podle námětu pohádky Boženy Němcové, O Popelce, avšak scenárista se původní předlohy příliš nedržel. Pohádka české spisovatelky je spíše hororově laděná a Popelka je zde ztvárněna tradičně – jako trpící, unylá a špinavá. Naopak v Třech oříšcích pro Popelku se z ní stala energická a vzpurná dívka, která prince dokonce provokuje. První nabídku se scénářem dostal Jiří Menzel, který získal i patřičná povolení, ale tehdejší ústřední dramaturg Filmového studia Barrandov Ludvík Toman nesouhlasil a scénář zadal v létě 1972 Václavu Vorlíčkovi, který byl považován za méně problematického. Ke změně režiséra došlo také proto, že Jiří Menzel nechtěl přistoupit na koprodukci s DEFA. Vorlíček si pro pohádku vymyslel bohatou výpravu, chtěl film zasadit do období renesance. Proto na spolupráci s DEFA kývl, čímž získal na natáčení více finančních prostředků.  Tři oříšky pro Popelku se měly původně natáčet v létě, děj se odehrával mezi sytě zelenými stromy a zurčícími potůčky. V říjnu 1972 však do Prahy přijeli zástupci DEFA s návrhem, že mají na prosinec a leden volných 800 lidí. Vorlíček na nabídku kývl, avšak odmítl variantu, aby se exteriéry natočily až v létě, protože by se do té doby mohlo něco stát. Rozhodl se proto pohádku zasadit do jiného ročního období, než bylo plánováno. Přitom si představoval obraz vlámského malíře Pietera Brueghela, "Zima". Zimě se musel přizpůsobit scénář i vtípky. Do dokončeného scénáře byla také přidána postava preceptora. Právě zimní prostředí a hudba Karla Svobody se zvonečky dodaly filmu vánoční atmosféru.

Obsazení.

Na obsazení obou hlavních rolí probíhaly po Československu rozsáhlé konkurzy. Původně měla Popelku hrát blondýnka Jana Preissová, která však roli kvůli svému těhotenství nedostala. Pak si někdo ze štábu vzpomněl na Libuši Šafránkovou, která ve filmu "Babička" hraje Barunku. Šafránková na roli ihned kývla. Z dětství uměla dobře jezdit na koni, proto nepotřebovala jezdecký výcvik. Pouze ve scéně, kdy Popelka skáče v lese přes pokácený strom, měla záskok.  Herec pro roli prince byl vybírán na kamerových zkouškách, uvažovalo se i o Janu Hrušínském či Jaroslavu Drbohlavovi, ten však nakonec hrál Vítka. Nakonec režisér vybral čerstvého absolventa pražské konzervatoře Pavla Trávníčka, který se kamerových zkoušek účastnil poprvé v kariéře. Režisér Vorlíček jej také znal z absolventského filmu na FAMU, kde Trávníček hrál vojáka v prezenční službě ve filmu Jaroslava Soukupa. Roli namluvil Petr Svojtka, protože podle režiséra Vorlíčka měl Trávníček silný moravský přízvuk, ten to však popírá.  Představitelka Dory, Dana Hlaváčová, byla v době natáčení těhotná, její šaty byly proto volnější a scénu, kdy s macechou padá do jezera, točili kaskadéři. Hlaváčová si stejnou roli Popelčiny sestry zahrála v pohádce "Popelka" z roku 1969. Vorlíček se do filmu snažil dostat trochu laskavého a přátelského humoru, ale chtěl aby zůstal pouze jako koření a ne základní surovinou. Proto pro některé vedlejší úlohy vybíral komické typy herců. Podkoního Vincka ztvárnil Vladimír Menšík, preceptora Jan Libíček a vdavekchtivou urozenou slečnu Droběnu z Outlova Helena Růžičková. Ta se v němčině jmenovala "Kleinröschen" (malá růžička). Jejího komediálního talentu Vorlíček využil ve scéně, kdy Droběna nadzvedne prince nad parket a tančí s ním jak s pytlem brambor. Trávníček o tomto úmyslu nevěděl dopředu, takže jeho zoufalý výraz není hraný.  Podle koprodukční smlouvy s DEFA byli do filmu obsazeni i němečtí herci. Roli krále si zahrál Rolf Hoppe, v té době často obsazovaný herec zejména do negativních rolí Vorlíčka zaujal svýma modrýma očima. Karin Leschovou si na pokyn DEFA vybral sám Hoppe. Vorlíček říká, že si ji vybral podle fotky v castingovém archivu, do té doby nic většího nehrála. Dabéry do češtiny i do němčiny vybírali především pomocní režiséři z obou stran. Komparz na plese čítal přibližně sto tanečníků. Tvořili jej převážně tanečníci z východoněmeckého televizního baletu DDR-Fernsehballett.  Popelka i princ měli více koní, protože ti se v té době nemohli převážet přes hranice kvůli slintavce a kulhavce, které se v té době v Československu vyskytovaly. Jurášci (v němčině Nikolaus) byli tři – dva čeští a jeden německý, který se jmenoval Bonek. Lze je odlišit podle srsti, kůň ve stáji a u zámku má zimní srst. Sestřelený dravec byl skutečný, od podzimu jej měl zmrazeného šumavský hajný. Pták byl před natáčením rozmrazen, aby byl vláčný. Při filmování jej ze vzduchu shazoval sám režisér Vorlíček. Sova byla zapůjčena z berlínské zoo, Vorlíček do ní musel šťouchat špejlí, aby mrkala.

Kostýmy.

Kostýmy vytvořila výtvarná dílna Theodora Pištěka, za německou stranu se o kostýmní výpravu staral Günter Schmidt. Vyrobilo se 80 originálních kostýmů. Pro nedostatek kvalitních materiálů je velká část vyrobena z krimplenu. Kostýmy byly původně navrženy na letní natáčení, takže v nich herci v zimě mrzli. Popelčin střevíček byl vyroben ve třech velikostech, aby na kameře vynikl.

Hudba.

Hudbu složil Karel Svoboda. Nahrál ji Filmový symfonický orchestr pod vedením dirigenta Štěpána Koníčka. Ústřední píseň "Kdepak, ty ptáčku, hnízdo máš" v podání Karla Gotta nahrál ji orchestr Ladislava Štaidla, slova napsal jeho bratr Jiří. V německé verzi zní pouze instrumentální verze písně, protože Karel Gott tehdy zpíval u konkurence píseň "Včelka Mája".

Natáčení.

Film se natáčel na drahý barevný film, proto se většina záběrů točila na první pokus. Natáčení začalo v prosinci 1972 v ateliérech Babelsberg, kde byly postaveny kulisy pro scény na tanečním sále a interiér špejcharu s Rozárkou. V lednu 1973 se natáčely exteriéry okolo zámku Moritzburg. Plesové scény se uvnitř nenatáčely, protože tamější taneční sál je obložen černými koženými tapetami zdobenými zlatem, což Vorlíčkovi spíše připomínalo hrobku. Natáčení provázel nedostatek sněhu. Proto byl použit sníh umělý, který vyráběly rybí konzervárny z rozemletých rybích kostí. Sníh zapáchal a do druhého dne se rozložil. Sypal se však pouze na místa, která snímala kamera.  V Československu se natáčela druhá polovina filmu (exteriéry, statek, hluboké lesy). Scény u špejchárku se točily u Klatov, cesty do špejcharu na úpatí hory Běleč, okolo Onoho Světa se odehrávaly lovecké scény, v Mezihoří se odehrál pád saní do Panského rybníka. Vodní hrad Švihov posloužil jako kulisa statku, vybral jej filmový architekt Oldřich Bosák. Samotný hrad se však ve filmu neobjevuje. Dostavovaly se tu stodoly, obytná část a sádrová brána. Natáčelo se na Červené baště, na nádvoří byl umístěn holubník. Místní obyvatelstvo si ve filmu zahrálo jako komparz. I natáčení v Československu se zpočátku potýkalo s nedostatkem sněhu, na Švihově se stříkaly střechy vápnem, jako umělý sníh sloužil rozemletý polystyren. Štáb čekal, až napadne sníh. Poté jej napadlo tolik, že se nebylo možné dostat do původně vybraných lesů.

Chyby ve filmu.

Popelka při útěku před princem drží bičík, který v předchozím záběru neměla. Na honu princ zastřelí lišku, která si následně vytahuje šíp z břicha. Když ji sluha na dalším záběru zvedne, má jinou barvu a je úplně zmrzlá. Při přípravách na ples král vykoukne z okna, uvidí princova koně, který je celý bílý a připomíná Popelčina Juráška, i když princ jezdí na grošákovi. Během scény, kdy Vincek řeže v sadě dříví, je v mlze za ním vidět sloup s elektrickým vedením.

Premiéra a vysílání.

Česká premiéra byla stanovena na 16. listopad 1973 v pražském kině Blaník na Václavském náměstí v Praze. Pohádka se však objevila už na Národní přehlídce filmů pro děti v Ostrově nad Ohří. Po uvedení v kinech sklidil film mezi diváky úspěch, v některých pražských kinech se hrál až do června 1974, v televizi se poprvé vysílala 24. prosince 1974. Premiéra ve Východním Německu se konala 8. března 1974, v Západním Německu pak 19. prosince 1974, v televizi se poprvé vysílala 26. prosince 1975. Například v roce 2014 ji německé televizní stanice vysílaly ke konci roku osmnáctkrát.  Pohádka je však oblíbená i v dalších zemích. Ve Španělsku se "Tři oříšky pro Popelku" vysílají dopoledne 24. prosince. Film se hraje i na Filipínách, ve Spojených arabských emirátech, na Slovensku, ve Švýcarsku a Rakousku. Ve Švédsku taky v sedmdesátých letech. V Norsku, kde film měl premiéru v roce 1975, se pohádka vysílá každoročně na Štědrý večer, v pětimilionové zemi ji sleduje každý pátý obyvatel, V roce 1993 veřejnoprávní norská televize NRK Popelku neodvysílala, do televize pak volali rozhořčení diváci a před sídlem stanice se sešli i demonstrující. Vysílá se zde s dabingem herce Knuta Risana, pod kterým je slyšet čeština. V roce 2005 vyšlo v Norsku DVD s filmem, za první týden se prodalo 21 tisíc exemplářů.  Ze setkání na Moritzburgu v roce 2013 se také natáčel hodinový dokument televize MDR, odvysílán byl 22. prosince 2013. Vystupují v něm režisér Vorlíček, Trávníček i Karel Gott. V roce 2013 Westdeutscher Rundfunk Köln natočil o filmu třicetiminutový dokument "Auf den Spuren von Aschenbrödel" ("Po stopách Popelky").  V roce 2014 byla jedna z původních kopií filmu zrestaurována, pohádka byla digitálně vyčištěna, převedena do vysokého rozlišení, došlo k úpravě barevných tónů a zvýšení ostrosti. Restaurovaná verze měla premiéru na Velikonoční pondělí na obrazovkách České televize.

Kritika.

Tři oříšky pro Popelku obsahují tradiční schéma střetu dobra a zla. V tomto romantickém příběhu na konci nezvítězí jen láska, ale i spravedlnost. Podle kurátorky výstavy na Moritzburgu Margitty Hensel popularita filmu souvisí s touhou diváků po svobodě, spravedlnosti, štěstí a blahobytu. Má v sobě humor, který však nepřechází do směšnosti a neubírá dramatičnosti, neobsahuje však velké filmařské triky. Podle analýzy v Die Welt by bez sněhu se film nestal kultem, takto patří k vánočnímu programu jako adventní kalendář, svíčky, stromeček a cukroví. Podle recenze v Die Welt „Přesně odpovídá tomu, jak chtějí být viděny moderní postfeministické ženy.“  Česká Popelka Boženy Němcové má na rozdíl od té německé pořád dobrou náladu, chuť do života a nenaříká na osud, vtip a divokost jí propůjčil scenárista František Pavlíček. Tato Popelka je emancipovaná, obléká se jako kluk, rajtuje, loví, je drzá. Přitom ztělesňuje docela zvláštní duch odporu, dokáže reagovat ironicky a s humorem. Přes všechna pokoření si dokáže užívat života. Poté, co ji macecha uráží, nasedne na koně a prohání se lesem. Popelka má štěstí sama v rukou, zároveň důvěřuje osudu. Když si její příbuzné objednávají u Vincka, co jim má koupit ve městě, a on se jí zeptá, co jí má koupit, nerozpláče se, dokáže ještě dělat vtipy. Tato Popelka je jako princezna, ale cool princezna. Místo kočáru z dýně jezdí na vlastním koni, místo zaplétání copů raději střílí z kuše, donutí nemotorného prince se snažit a pochybovačně se jí tázat, zda by jej chtěla. Tato Popelka nečeká, až ji princ osvobodí, kromě půvabu oplývá i sebevědomím, duchaplností a je neobyčejně aktivní.  K takové Popelce by se nehodil princ v uniformě z pohádek bratří Grimmů. Tento princ je svéhlavý, někdy nemotorný mladý muž, který před těsným dvorským životem utíká podobně jako Popelka z dosahu macechy.

Ocenění.

Ještě před premiérou se pohádka objevila na Národní přehlídce filmů pro děti v Ostrově nad Ohří, kde film získal Křišťálovou vázu a oba představitelé hlavních rolí získali za nejlepší herecké výkony Zlatého Ledňáčka. V roce 1974 se film účastnil dětského filmového festivalu ve Zlíně, avšak žádnou cenu nezískal. V roce 2000 byla pohádka zvolena nejoblíbenější pohádkou století.

Popularita.

V Německu je film velmi populární, zjednodušeně se mu zde říká "3HfA" ("Drei Haselnüsse für Aschenbrödel"). Funguje tu fanklub. Na zámku Bilstein se konají tematické plesy s kostýmy podle filmu a hraje stejná hudba. V roce 2009 se v kině Babylon, kde měl film svou východoněmeckou premiéru, znovu vrátil na plátno.  Na zámku Moritzburg se od roku 2009 nachází velká expozice rekvizit, kostýmů, původních scénářů z filmu, každoročně ji navštíví přes 150 000 návštěvníků. V listopadu 2013 se zde konaly oslavy 40. výročí premiéry filmu. V únoru 2014 neznámý pachatel ze zámku ukradl kopii plesové róby Popelky a v květnu téhož roku je poštou zaslal zpět policii. V roce 2013 se konala na vodním hradě Švihov výstava "Po stopách Popelky" ke 40. výročí filmu.

Nová zpracování.

Po úspěchu pohádky se objevily různé pokusy o nové zpracování. V roce 2005 se spekulovalo o možném pokračování, kde by opět hráli původní herci (Šafránková, Trávníček, Jandák), souhlasil i režisér Vorlíček, avšak nenašel se žádný vhodný scénář. Německá televizní společnost Bavaria v roce 2011 chtěla po Vorlíčkovi, aby záběr po záběru pohádku přetočil s německými herci. To Vorlíček odmítl, nabídl pouze autorská práva, avšak projekt se nezrealizoval. V roce 2011 měl premiéru muzikál na ledě "Popelka", kde scénář napsal Jindřich Šimek a hudbu složil Petr Malásek.V roce 2015 se na internetu objevila zpráva, že se v Norsku bude točit remake s norskými herci. Václavu Vorlíčkovi nabídli režii, ten jí však odmítnul, protože řekl, že už nikdy nebude točit zimní film.

Tři oříšky pro Popelku () je československo-německá filmová pohádka z roku 1973 režiséra Václava Vorlíčka. Scénář napsal podle předlohy Boženy Němcové František Pavlíček, v titulcích je však uvedena Bohumila Zelenková, která jej zaštítila, protože Pavlíčkovi komunisté zakázali činnost v kultuře. Hudbu složil Karel Svoboda, hlavní píseň "Kdepak ty ptáčku hnízdo máš" zpívá Karel Gott a text napsal Jiří Štaidl. V hlavních rolích se představili Libuše Šafránková jako Popelka a jako princ Pavel Trávníček, kterého daboval Petr Svojtka. Natáčelo se na Klatovsku, v lesích kolem Javorné u Čachrova, u vodního hradu Švihov, v barrandovském studiu a ve východním Německu (ve Studiu Babelsberg a u zámku Moritzburg).  Odehrává se podle klasického schématu pohádky o Popelce, která doma musí snášet ústrky macechy a nevlastní sestry, v kouzelných oříšcích dostane plesové šaty, ve kterých na plese okouzlí prince. Při útěku ztratí střevíček, který princ zkouší všem dívkám v okolí, ale jen Popelce padne jako ulitý. Nakonec Popelku ze statku odvede. Oproti ostatním filmovým zpracováním Popelky jsou v této verzi hlavní hrdinové obohaceni o nové vlastnosti: Popelka je v podání Libuše Šafránkové živější – ovládá jízdu na koni, střílí z kuše jako obratný lovec. Princ Pavel Trávníček představuje svéhlavého mladíka, oddávajícího se raději lovu a zábavě s kamarády nežli pilování dvorní etikety a přípravám na ples, při němž si má najít nevěstu.  Film je oblíbený v České republice, ale i v Německu, Norsku a dalších zemích. Na zámku Moritzburg se od roku 2009 každoročně koná výstava o filmu.

Tři oříšky pro Popelku (German: Drei Haselnüsse für Aschenbrödel), also known as "Three Wishes for Cinderella" and broadcast in the UK under the title "Three Gifts for Cinderella") is a Czechoslovak/East German fairy-tale film from 1973.  It was directed by Václav Vorlíček in co-production between DEFA-Studio für Spielfilme and Barrandov Studios. The story was based on a fairy tale written by Božena Němcová (a Bohemian variation of the classic Cinderella fairytale).  The film had its international premiere in East Berlin in 1973 and is until today a popular Christmas holiday film in many European countries.