Dětství a mládí, nástup na trůn.

Čcheng-chua se narodil 9. prosince 1447, jeho vlastní jméno bylo Ču Ťien-šen, Čcheng-chua bylo jméno jeho panovnické éry. Byl nejstarším synem císaře Jing-cunga a jedné z jeho vedlejších manželek, paní Čou.  Roku 1449 byl jeho císařský otec zajat Mongoly v bitvě u Tchu-mu. Poté v čele vlády prozatímně stanul mladší bratr zajatého císaře Ču Čchi-jü a současně byl Ču Ťien-šen prohlášen následníkem trůnu. O několik dní později se Ču Čchi-jü stal císařem, znám je jako císař Ťing-tchaj. Roku 1450 Mongolové zajatého Jing-cunga vrátili Číňanům, ale Ťing-tchaj ho uvrhl do domácího vězení. Ču Ťien-šen zůstal následníkem do roku 1452, kdy byl degradován na knížete z I (). Žil oddělen od rodičů ve špatných materiálních podmínkách a pod tlakem situace začal koktat. Nový následník, jediný syn Ťing-tchaje, však zemřel už roku 1453. Nástupnická otázka zůstala otevřená a pozice Ču Ťien-šena nejistá, dokud koncem roku 1456 Ťing-tchaj neonemocněl. Nejistotu využili stoupenci Jing-cunga, kteří v únoru 1457 provedli převrat a dosadili Jing-cunga zpět na trůn.  Ču Ťien-šena 1. března 1457 otec jmenoval korunním princem. Současně mu změnil jméno z Ťien-šen na Ťien-žu, patrně protože původní jméno vybrané roku 1449 Ťing-tchajem bylo pro Jing-cunga nepřijatelné.  Ču Ťien-šen byl malíři zobrazován jako spíše robustně stavěný, s plnými tvářemi, bystrýma očima, velkými ušními lalůčky a zastřiženým knírem a bradkou. Stejné středoasijské rysy jsou vidět na portrétech jeho předků až po prapraděda. Jeho syn a nástupce, přestože také bradatý, byl drobnější a i další císaři byli jižního gracilního typu. Jako dítě Ču Ťien-šen reagoval pomalu a navíc koktal. Jing-cung měl proto pochybnosti o jeho inteligenci a schopnosti vládnout, nicméně velcí sekretáři (především Li Sien) ho přiměli k zachování nástupnictví pro nejstaršího syna.  Jing-cung zemřel 23. února 1464. Následující den byla jmenována dvanáctičlenná císařská rada, která měla projednávat vládní politiku a radit mladému císaři. V radě bylo šest úředníků: velký sekretář Li Sien, ministr státní správy Wang Ao, ministr daní Nien Fu, velký sekretář Pcheng Š’, ministr vojenství Ma Ang (1399–1476) a velký sekretář Čchen Wen (1405–1468), čtyři eunuchové: Liou Jung-čcheng, Sia Š’, Fu Kung, Niou Jü a dva vojáci: Sun Ťi-cung, markýz z Chuej-čchang, a Sun Tchang, markýz z Chuaj-ning. Na trůn Čcheng-chua usedl 28. února 1464.  Při převzetí vlády už byl pod vlivem své oblíbenkyně Wan Čen-er, původně služebné jeho babičky, císařovny Sun, a plnil jí jakákoli přání. Inteligentní a cílevědomá Wan byla zprvu jeho chůvou, později konkubínou. Při nástupu Čcheng-chuy na trůn jí bylo 34 let, dvakrát více než sedmnáctiletému císaři.

Vztahy v paláci.

Excísařovny a císařovny.

Konflikty mezi ženami uvnitř Zakázaného města se nepříznivě odrazily na císařově prestiži. První incident nastal hned v den nástupu na trůn, když vzplanula diskuze nad titulem Jing-cungovy vdovy, císařovny Čchien. Podle řádů měla dostat titul císařovna vdova ("chuang-tchaj-hou"), ale císařova vlastní matka paní Čou si tentýž titul nárokovala také. Byla sice jen druhořadou manželkou Jing-cunga, ale nyní matkou panujícího císaře, a proto požadovala stejný status jako excísařovna Čchien. Paní Čou argumentovala též svou věrností Jing-cungovi, za kterou zaplatila strádáním s ním v domácím vězení v letech 1450–1457.  V konfliktu mezi matkou a nevlastní matkou císař nechal úředníky vyjádřit jejich mínění a tajně je k tomu povzbuzoval, otevřeně však jednal se zdánlivou neochotou. Na návrh Pcheng Š’a a Li Siena dostaly obě titul "chuang-tchaj-hou", ale císařovna Čchien s přidanými před ním znaky "Cch'-i" (, „laskavá“). Paní Čou to vnímala jako diskriminaci a soustavně tlačila na své zrovnoprávnění. Mladý císař od hádajících se císařoven utíkal k paní Wan.  Po nástupu na trůn si Čcheng-chua vzal za císařovnu paní Wu, která se však vzápětí dostala do konfliktu s paní Wan a požadovala její bičování za nezdvořilost. Měsíc po svatbě proto panovník císařovnu zavrhl a zbavil titulu. Žila pak v ústraní v Zakázaném městě ještě 45 let. Ještě téhož roku 1464 se novou císařovnou stala paní Wang, která si dávala pozor, aby paní Wan nezkřížila cestu. Zůstala bezdětná a uchránila se tak její nepřízně.  Roku 1466 paní Wan porodila císařovi syna a obdržela hodnost „urozená dáma“ ("kuej-fej"). Jejich syn do roka zemřel a další děti neměla, ale ostře císaře střežila a ostatní ženy nutila k potratům, aby jejich případný syn neohrozil její postavení. O několik let později měl císař syna od jiné konkubíny, jmenoval ho v prosinci 1471 následníkem, ale dítě brzy zemřelo. Historikové se všeobecně domnívají, že v jeho smrti měla prsty paní Wan.

Následník.

Dvůr a vláda byli hluboce znepokojeni chybějícím dědicem a vlivem paní Wan, úředníci ji v podáních císaři kritizovali, císař je však odmítal s tím, že se vměšují do jeho soukromých záležitostí. Až když si v červnu 1475 povzdechl, že v osmadvaceti letech ještě nemá dědice, přítomný eunuch ho impulsivně upozornil na existenci pětiletého syna vychovávaného excísařovnou Wu.  Císař měl totiž o několik let dříve aférku s dívkou z Kuang-si příjmením Ťi, patrně jaoskou zajatkyní přivedenou do paláce kolem roku 1467. Roku 1469 se seznámila s císařem a otěhotněla. Paní Wan těhotenství odhalila, ale eunuchové nesplnili její příkaz k podání prostředku vyvolávajícího potrat a místo toho matku skryli v komnatách excísařovny Wu, kde 30. července 1470 porodila chlapce. Následujících pět let matka i dítě žili ve skrytu u paní Wu.  Nadšený císař syna uznal, dal mu jméno Ču Jou-tchang a přemístil ho do bezpečí pod ochranu císařovny vdovy Čou. O měsíc později paní Ťi zemřela za podezřelých okolností. Císař se poté odstěhoval z paláce obývaného paní Wan a svého dědice před paní Wan chránil. Císařovna vdova Čou následníka dokonce varovala, aby při návštěvách paní Wan nic nejedl ani nepil.

Kamarila paní Wan.

Císař po roce 1475 evidentně žil nezávisleji na paní Wan, protože v letech 1476–1487 mu pět žen dalo jedenáct synů a šest dcer. Přestože císař s ní nadále nežil, jeho oddanost vůči ní nepolevila a snad ji podporou jejích činností chtěl kompenzovat svou nepřítomnost. V druhé polovině své vlády totiž jen zřídka omezoval její aktivity, často ilegální. Její agenti se angažovali v Jün-nanu v těžbě mědi, stříbra, zlata a drahokamů, v zahraničním obchodu, lovu perel v Kuang-tungu, výběru daní na dolním toku Jang-c’-ťiang, obchodu se solí. Roku 1483 si jeden z eunuchů při nákupu starožitností v Su-čou vedl tak arogantně, že místní úředníci a džentry skoro sáhli po zbraních. Poté, co se císař dozvěděl o jeho nepřístojnostech, nechal ho popravit. Její hlavní eunuch Liang Fang řídil císařský sklad v Pekingu, což mu dávalo možnost prodejem zboží za přemrštěné ceny zakrývat prodej úřadů organizovaný paní Wan.  Přese všechny stížnosti císař paní Wan nijak nepotrestal. Naopak trestal úředníky protestující proti jejímu zneužívání moci, nepřiměřeným výdajům a korupci, takže si podržela nemalý vliv až do své smrti roku 1487.  Jiným nechvalně známým eunuchem éry Čcheng-chua byl Wang Č’, původem Jao zajatý a vykastrovaný během protipovstaleckých tažení 60. let. Dostal se mezi služebníky paní Wan, měl však jen nevýznamné posty, dokud nebyl roku 1477 postaven do čela Západního křídla ("Si-čchang"), tajné policie doplňující již dlouho existující Východní křídlo. Záhy se dostal do sporu s velkým sekretářem Šang Luem a ministrem vojenství Siang Čungem a dosáhl jejich odvolání. Tehdy se ve funkcích drželi jen ti, kteří těsně spolupracovali s paní Wan, nebo ti co se stáhli a mlčeli. Wang Č’ terorizoval elitu metropole několik let, než byl roku 1482 odeslán z Pekingu na inspekci pohraničních vojsk. Roku 1483, poté, co důvěru císaře získala obvinění předložená jeho konkurentem z Východního křídla, ho císař přeložil do oddílu strážícího císařské hrobky v Nankingu.

Hospodářství a kultura.

Obchod, řemesla a finance.

Po desetiletích deprese se ve druhé polovině 15. století ekonomika Číny i okolních zemí začala vzpamatovávat. Bodem obratu byl růst těžby drahých kovů od 60. let. Těžba se zvedla mírně v Číně, jihovýchodní Asii, západní Africe a podstatně v Evropě. To vedlo k růstu dovozů východního zboží (pepře, koření, porcelánu) do střední Asie, na Blízký východ a do Evropy. V Číně se opětně rozběhly porcelánky v Ťing-te-čenu, obchod na jihovýchodním pobřeží vzkvétal. Mingská keramika se nejen vrátila na asijské a africké trhy, ale v 80. letech 15. století se dostala až do Evropy. Ťingtečenské výrobky éry Čcheng-chua patří designem i zdobením mezi nejlepší porcelán mingské éry. Zvláštní význam má rozvoj polychromie ("tou-cchaj", , doslova „soupeření barev“), v následujícím století obdivované a napodobované.  Obchod podpořilo i zrychlení dopravy, když po velkých záplavách ve střední a jižní Číně roku 1465 nastoupila vlna výstavby mostů. Rozvíjelo se hedvábnictví; v 70. a 80. letech 15. století se výroba hedvábí v Ťiang-nanu přesunula s měst na venkov, takže v okolí jezera Tchaj-chu se doslova v „každé vesnici“ tkalo hedvábí. Vzestup hospodářství přinesl hluboké změny, růst měst i obchodu, zvláště na jihu a jihovýchodě, podpořený expanzí zahraničního obchodu po roce 1470 a dovozem japonského stříbra. Hospodářský růst přinesl bezprecedentní monetizaci ekonomiky.  Od uzavření mincoven ve 30. letech 15. století trval nedostatek měďáků. Příležitosti se chopili padělatelé. Občas se objevující návrhy bojovat se soukromou mincí obnovením státních ražeb byly odmítány a tak sítě ilegálních mincoven prosperovaly a jejich „nové mince“ vytlačovaly staré Jung-leho (vládl 1402–1424) měďáky i z pekingských trhů. Soukromé mince byly horší kvality, s příměsí cínu nebo železa viditelně odlišné, nicméně vzácnost starých ražeb nedávala obchodníkům na výběr a používali i tyto padělky, byť je brali za 1/2 až 1/3 nominální hodnoty. Někteří však nebrali žádné mingské mince, jiní se omezili na stříbro. Dělníci vyplácení v nekvalitních mincích na to dopláceli polovičním reálným příjmem. Mince proto mizely z oběhu a stát, podobně jako dříve se státovkami, se je snažil podpořit vyžadováním plateb v nich. Od 1465 tak bylo možno platit komerční poplatky ve státovkách i mincích. Vláda současně odmítala uvolnit mince ze státních pokladnic nebo odlévat nové.  Problémy s penězi poznamenaly i zahraniční obchod. Japonské mise z let 1468, 1477 a 1483 byly poznamenány úpornou snahou Japonců o návrat ke stavu za Jung-leho, kdy měnili své zboží za měďáky ve výhodnějším kurzu než mohli dosáhnout na trhu. Naopak cílem mingských úřadů byla minimalizace plateb v mincích a jejich náhrada hedvábím a jiným zbožím; také se pokoušely přinutit Japonce akceptovat „nové mince“ v nominální hodnotě, což Japonci považovali za zlodějnu. Mince se proto do Japonska dostávaly zejména podloudným obchodem.

Zemědělství.

Přes rozvoj obchodu, řemesel a měst nebyl stav zemědělství dobrý. Počet obyvatel mingské říše byl vysoký a dále rostl, ale koncem 15. století přetrvávalo relativně chladnější klima, které rolníkům nepřálo. Důsledkem byly hladomory v různých regionech severní a střední Číny, zejména v 60. letech, a vysoké ceny potravin – začátkem 70. let stála rýže dvaapůlkrát více než ve 30. letech 15. století. Bandité se množili dokonce i v okolí metropole. Vláda se snažila obyvatelstvu pomoci, organizovala stavbu zavlažovacích kanálů, při hladomoru v pekingské metropolitní oblasti poskytla obyvatelstvu proso ze státních zásob a nabízela uprchlým rolníkům návrat do jejich domovů, případně i prozatímní ubytování, přičemž jim poskytovala setbu, hospodářská zvířata a pětileté osvobození od daní.  V éře Čcheng-chua rozloha císařských statků vzrostla z nevelké velikosti na více než 80 tisíc hektarů; do začátku 16. století se zvětšily ještě šestnáckrát. Jejich výnosy byly osobním příjmem panovníka. Osobní panství panovníka se setkalo s nevolí úředníků, jistý cenzor marně namítal, proč císař konkuruje statkářům, když mu patří celá země. Rozsáhlá panství získávaly rozhodnutím panovníka i císařovny vdovy, následník trůnu, příbuzní císařoven, eunuchové a různí oblíbenci, což stejně jako v případě císařských statků poškozovalo původní vlastníky půdy, změněné na nájemce, i státní pokladnu. Nejen císař a jeho okolí, ale i bohatí statkáři zvětšovali své pozemky na úkor ruinovaných drobných rolníků. Zejména v Ťiang-nanu tento vývoj kontrastoval s raným mingským obdobím, kdy vláda tamní velké pozemkové vlastníky omezovala a držela pod přísnou kontrolou.

Kultura.

Císař byl známý jako schopný kaligraf; zachoval se jeho svitkový barevný obraz mytologického bojovníka s démony Čung Kchueje nazvaný "Suej-čao ťia-čao" (, "Hodně štěstí k Novému roku") z roku 1481. Oblíbil si divadlo a hudbou a měl vlastní skupinu herců-eunuchů. Roku 1478 složil několik poém, nyní ztracených, roku 1483 napsal předmluvu k "Wen-chua ta-šun" (), souboru ponaučení pro následníka. Podpoře císařského paláce se těšil buddhismus – na císařův příkaz bylo roku 1473 západně od Pekingu postaveno pět pagod v indickém stylu, patrně jediné takové v pekingské oblasti.  Nicméně většina konfuciánců se k buddhismu a buddhistickým metodám kultivace osobnosti stavěla odmítavě, kupříkladu tehdejší přední neokonfuciánec Chu Ťü-žen. K významným postavám tehdejšího intelektuálního života patřil i Čchen Paj-ša, učenec z Kuang-tungu, který vychoval řadu významných učenců a úředníků.

Vnitřní politika.

Vztahy s úředníky.

Čcheng-chua byl osobně velkorysý, neusiloval o pomstu za ústrky svého dětství. S všeobecným souhlasem rehabilitoval nespravedlivě postižené z dřívějších dob, schvaloval opatření na pomoc oblastem postiženým hladomorem. Roku 1468 císař rozkázal zbít tři chanlinské akademiky, kteří se dostali do sporu s císařovnou vdovou Čou ohledně výzdoby při svátku lampionů. Obecně však Čcheng-chua nechával hodnostáře zbít jen zřídka, na rozdíl od ostatních císařů dynastie.  Ve vojenských i civilních záležitostech dal na rady velkých sekretářů a ministrů. Cenil si přímé a schopné státníky, ale dovolil paní Wang prosazovat nevhodné muže a při celkové nerozhodnosti se ve vládních diskuzích přelétavě přidával na tu či onu stranu. Jeho smířlivost omezila frakční soupeření, když jako jediný přetrvávající rozpor zůstala rivalita mezi seveřany a jižany, císařem o něco více preferovanými. Ze tří velkých sekretářů při nástupu Čcheng-chuy na trůn byl ze severu pouze Li Sien, kdežto Čchen Wen a Pcheng Š’ pocházeli z Ťiang-si.  Po roce 1464 měl nejvlivnější postavení ve vládě velký sekretář Li Sien, který dominoval i v posledních letech života Jing-cunga. Li Sien obsadil významné posty v administrativě svými kandidáty, vesměs schopnými a respektovanými muži. Jeho moc nebyla pociťována jako nepřiměřená, neboť při rozhodování vždy preferoval diskuzi. Zejména personální otázky vždy konzultoval s ministry státní správy (v případech úředníků) a vojenství (u důstojníků).  Původní velké sekretáře postupně doplnili a nahradili brilantní učenci Liou Ting-č’ († 1469) a Šang Lu (odvolaný roku 1477). Císař však do sekretariátu jmenoval i oportunistické a bezprincipiální Wan Ana († 1489) a Liou Ťiho († 1493). V posledních letech Čcheng-chuovy vlády měli silné postavení nechvalně známí eunuchové Wang Č’ a Liang Fang. Též kamarila kolem paní Wan měla nelichotivou reputaci. Pod jejich vlivem se císař vzdálil úředníkům a jeho ministři roky čekali na osobní setkání s panovníkem.

Růst eunušské byrokracie.

V průběhu 15. století rostl počet eunuchů císařského paláce a stále více jich sloužilo v civilních i vojenských funkcích i v provinciích. Koncem 15. století bylo eunuchů ve službě přes 10 tisíc a jejich počet se prakticky vyrovnal počtu regulérních civilních úředníků. V následujícím století ho dokonce předčil.  Eunuchové měli na starosti velký díl vojenských záležitostí, dohled nad nákupem koní v zahraničí a většinou (tributárního) zahraničního obchodu, výrobou zbraní, státní výrobou hedvábí, brokátu a porcelánu, obstarávání a dopravou potřeb dvora, spravování paláce, císařských hrobek. V neposlední řadě řídili i tajnou službu, jejíž činnost poskytovala nejvíce důvodů ke stížnostem. Protesty proti zvůli tajné služby, kvůli které žili úředníci, obchodníci i běžní obyvatelé metropole ve strachu ze zatčení a mučení, neměly úspěch. Naopak stály kariéru ministra Siang Čunga a sekretáře Šang Lua.  Výše uvedené záležitosti spravovala eunušská byrokracie nezávisle na civilních úřadech. Za Čcheng-chuy se rozšířila a upevnila a její moc začala být i formálně uznávána – příkladem bylo jmenování eunuchů do císařské rady sestavené po smrti Jing-cunga. Příkladem růstu moci eunuchů byl systém přezkumu soudních kauz. Prováděli ho „tři soudní úřady“, totiž cenzorát, ministerstvo trestů a Velký odvolací soud ("Ta-li s’"). Každý podzim přezkoumávaly rozsudky smrti a potvrzovaly je, zmírňovaly či vracely k došetření. Od 40. let 15. století někdy v poradách eunuši zastupovali císaře, v éře Čcheng-chua se vliv eunuchů dále zvýšil a neváhali v těchto poradách prosazovat své mínění proti velkým sekretářům a úředníkům.

Války vnitřní i vnější.

Stav armády.

Čcheng-chua měl za svůj vzor válečnické císaře Süan-teho a Jing-cunga, svého praděda a děda. Snažil se o aktivní vojenskou politiku a neváhal s odměňováním generálů (za vojenské úspěchy jmenoval devět hrabat a jednoho markýze).  V éře Čcheng-chua bylo v systému "wej-suo" základem mingské armády cca 500 pluků ("wej") složených z praporů ("suo") rozmístěných po říši. Teoreticky v nich mělo být na 3 miliony vojáků, reálný stav byl sotva poloviční. Spravovány byly pěti hlavními vojenskými komisemi. V Pekingu a okolí bylo posádkou přes 70 pluků císařských gard, které teoreticky měly mít dalších milion mužů, ale jejich skutečný početní stav byl mnohem nižší. Navíc mnoho jejich vojáků pracovalo jako dělníci, naopak byly jmenovány (a placeny) desetitisíce nadpočetných důstojníků. Císařské gardy nepodléhaly pětici hlavních vojenských komisí. Nepodléhalo jim také devět obranných oblastí podél severní hranice, které disponovaly cca 300 tisíci vojáků, lépe zásobených a cvičených než vnitrozemské oddíly.  V poslední třetině 15. století už byla vojenská kvalita dědičného důstojnictva mnohem nižší a jeho sepětí s trůnem slabší než počátkem století. Namísto nekompetentní druhé či třetí generace potomků kdysi úspěšných vojevůdců tak řídili vojenské záležitosti spíše civilní úředníci a eunuši věnující se vojenské kariéře. Armády nyní vedli úředníci věnující se i vojenským záležitostem, k nejpřednějším z nich patřili Chan Jung (1422–78), Wang Jüe (1426–99), Siang Čung (1421–1502) a Ma Wen-šeng (1426–1510).

Vojenská reforma.

Čcheng-chua vzápětí po nástupu na trůn zavedl výběr důstojníků ve speciálních zkouškách. Více se však vojenské zkoušky rozšířily v 70. letech 15. století. Současně císař radikálně zreformoval vojenský výcvik pluků pekingské posádky. Dosud byli vojáci z provincií posíláni do tří velkých táborů, ve kterých probíhal výcvik pěchoty (v Táboru pěti armád), jízdy (v Táboru tří tisíc) a jednotek vyzbrojených střelnými zbraněmi (v Dělostřeleckém táboru). V květnu 1464 císař přikázal obnovit jednotný výcvikový sbor (existující už v letech 1449–1457) a rozdělit ho na dvanáct divizí po deseti tisících lidech. Vojáci sboru byli vybráni z více než 300 tisíc vojáků tří táborů, přespočetní se vrátili zpět do provincií.  Smyslem opatření bylo ve smíšených divizích naučit taktické souhře pěchotu, jízdu a jednotky vyzbrojené střelnými zbraněmi, předtím ve třech táborech cvičených samostatně. Celkové velení nad těmito divizemi měl markýz Sun Ťi-cung, fakticky po vojenské stránce divize vedl eunuch Liou Jung-čcheng, 73letý veterán Jung-leho časů. V každé divizi byl zástupcem velitele eunuch, jehož funkce se nazývala "ťien-ťiang nej-čchen", palácový dozorčí nad střelnými zbraněmi. Střelné zbraně byly totiž ostře hlídány císařovým nejdůvěryhodnějším personálem. Od poloviny 70. let byly (v důsledku vlivu Wang Č’a) divize kompletně pod velením eunuchů.  Nově vycvičený pekingský sbor se účastnil úspěšných kampaní na severní hranici – porážek Mongolů roku 1471, 1473 a 1480 a Džürčenů v letech 1467 a 1479. V bojích jeho vojáci získali reputaci krutých zabijáků, což v případě povstání v západním Šen-si roku 1478 vedlo k jejich uvedení do pohotovosti, ale na radu Pcheng Š’a zůstali v Pekingu; obával se totiž o civilní obyvatelstvo v případě jejich nasazení. Nicméně malé oddíly byly použity proti povstalým kmenům Jao v Kuang-si. V pozdějších letech sbor oslabil, když byl částečně využíván jako pracovní síla pro veřejné i soukromé práce, a stal se proto předmětem kritiky; v počátcích éry Čcheng-chua však byl silný a efektivní.

Povstání a války v jihozápadním pohraničí.

Povstání Jaoů v Kuang-si v čele s kmenovým vůdcem Chou Ta-kouem nazrávalo od 50. let a vypuklo roku 1464. Současně se vzbouřili i Miaové a Čuangové. Centrum povstání bylo v horské krajině 120–160 km severozápadně od sídla prefektury Sün-čou (dnes Kuej-pching). Rebelové nepříjemně překvapili Číňany přenesením bojů z hor do hustě osídlených pobřežních oblastí Kuang-tungu. Povstání a pohyby vojsk se rozšířily i do jižního Chu-kuangu, Kuej-čou a Ťiang-si. Místní hodnostáři doufali, že Jaoy uklidní amnestií a dary. Ministr vojenství Wang Chung však rozhodl o rázné odpovědi. Jmenoval do čela expediční armády generála Čao Fua, vojsko však fakticky vedl jeho zástupce Chan Jung, nový guvernér Kuang-tungu. K dispozici měli 30 tisíc vojáků, včetně tisícovky obávaných mongolských jízdních lučištníků, a na 160 tisíc mužů místních sil. Roku 1466 Chan Jung ve dvou kolonách, které přitáhly od severu z Chu-kuangu a od západu z Kuang-tungu, zaútočil na jádro povstaleckého území a v sérii urputných bitev je dobyl. Pacifikace regionu trvala ještě několik let. Chan Jung, který zůstal na jihu do roku 1468, reorganizoval místní správu zřízením nového kraje v místě, posílením koordinace mezi úřady Kuang-tungu a Kuang-si a vtažením jaoských předáků do mingské správy.  Povstání Chou Ta-koua bylo nejsilnější vzpourou menšinových národů jihozápadu konce 15. století, ne však jedinou. Miaové se bouřili společně s Jaoy i v následujících letech různě po jihozápadní Číně. Na pomezí Kuej-čou a Chu-kuangu je opakovaně porážel generál Li Čen, který šířil mezi porobenými národy strach a hrůzu; pobil se svou armádou tisíce miaoských rebelů roku 1467 a znovu v letech 1475–1476. Na pomezí Kuej-čou a S’-čchuanu proběhlo jiné povstání v letech 1466–1468, k jeho potlačení byla vyslána armáda v čele s ministrem vojenství Čcheng Sinem. I zde se povstání opakovalo, v letech 1477–1480. Další série miaoských rebelií postihla v 60. a 70. letech jižní S’-čchuan a byla zadušena silou tamním guvernérem Čang Canem, který střídavě bojoval s Miaoy na jihu provincie a Tibeťany na severozápadu.  Bouřili se i Čuangové, kvůli používání otrávených střel obávaní bojovníci. V bojích s Chou Ta-kouem byli najati proti Jaoům, ale do konce 15. století se dvakrát postavili proti mingské vládě.

Ťing-siangské povstání.

Ťing-siangské povstání v letech 1465–1476 bylo největším čínským povstáním v 15. století a snad i největším sociálním otřesem mingského státu mezi občanskou válkou 1399–1402 a povstáním Li Š’-čchenga v závěrečných letech mingské doby. Jméno neslo po prefekturách Ťing-čou a Siang-jang v severozápadním rohu Chu-kuangu.  V raném mingském období byly prefektury Ťing-čou a Siang-jang prakticky pusté, ale od 30. letech 15. století se začala zalidňovat ilegálními přistěhovalci. V 60. letech severní Čínu a dolní a střední tok Jang-c’-ťiang opakovaně postihovaly hladomory. Počet uprchlíků v oblasti Ťing-siang žijících nezávisle na státu proto vzrostl na necelé dva miliony. Do čela se jim postavil Liou Cchung, který sjednotil drobné lupičské bandy, prohlásil se králem z Chan a začal vytvářet vlastní administrativu a organizovat desetitisícovou armádu. Vláda odpověděla vysláním vojsk v čele s veteránem ze severních hranic Ču Jungem, hrabětem z Fu-ning, a Paj Kuejem, ministrem prací. Ti roku 1465 shromáždili vojska z několika provincií, včetně oddílů Li Čena z Chu-kuangu, a rozdrtili povstání. Sám Liou Tchung padl do zajetí v létě 1466.  Problém se slabostí úřední správy zůstal, a když se do regionu roku 1470 kvůli hladomoru nahrnulo dalších 900 tisíc lidí, vypukla nová vzpoura. K potlačení povstání byl vyslán Siang Čung, tehdy hlavní cenzor. V provincii Chu-kuang sebral, s pomocí Li Čena, 250tisícovou armádu. S ní rebelii rozdrtil, přičemž nechal stovky lidí popravit, tisíce poslat do vyhnanství a 1,5 milionu navrátit do jejich domovin.  Lidé se však do regionu začali vracet a v létě 1476 se opět vzbouřili. Tehdy vláda vyslala do oblasti k prozkoumání sociálních a hospodářských podmínek cenzora Jüan Ťiea a v metropoli se rozvinula živá diskuze o možnostech řešení problému. Vláda se rozhodla řešit problémy pomocí sociálních a organizačních opatření v regionu a pověřila Jüan Ťiea jejich zavedením. Jüan Ťie uznal práva přistěhovalců na jimi obdělávané pozemky a zaregistroval přes 113 tisíc rodin s 438 tisíci členy. Na jeho návrh bylo zřízeno několik nových okresů a koncem roku 1476 i nová prefektura Jün-jang. V sídle nové prefektury vzniklo obranné vojenské velitelství s kompetencí i pro přilehlé okresy sousedních provincií. Za rok práce se mu podařilo zavedením řádné správy stabilizovat situaci a uklidnit region.

Zahraniční politika a pokus o dobytí Chami.

Mingská přítomnost za hranicí vlastní Číny byla jen formální, omezovala se na udělování titulů, hodností a obchodních privilegií, bez zasahování do života dotčených útvarů. Státy a kmeny na sever a severozápad od mingské Číny měly zájem o styky a obchod s Mingy; početnost i frekvence tributních poselstev proto rostla. K nevoli Číňanů ale Mongolové neváhali s nájezdy, kterými si chtěli vynutit rozšíření obchodu a více železa, zrna, řemeslných výrobků a luxusního zboží. Mingské tituly mohly podpořit legitimnost vlády obdařených, přinášely právo na obchod ve formě tributních vztahů a mingská vláda se mohla cítit zavázána k diplomatické a vojenské pomoci dotyčným. Neplynula z nich však žádná úřední moc vůči poddaným, jako ve vlastní Číně. Ani Číňané neměli iluze o své moci v severních stepích, nepromeškali však žádnou příležitost k rozšíření svého vlivu a prestiže.  Za Čcheng-chuy se mingské zájmy ve střední Asii omezily na pokus o získání kontroly nad Chami, městem na Hedvábné cestě v dnešním Sin-ťiangu. Jeho ujgurští vládci vyznávali islám; uznávali mingskou svrchovanost a od mingských císařů obdrželi titul "wang" (král). Vládce Chami byl začátkem 70. let 15. století zabit knížetem přišlým z Mongolistánu, který se prohlásil sultánem Turfanu a vzápětí se dostal do války s „pohanskými“ (tj. nemuslimskými) Ojraty. Boje probíhaly na severozápadě jeho území v údolí Ili. V Pekingu zatím ministři diskutovali, zda střety a neklid v Chami vyřešit vojensky nebo diplomaticky (přerušením styků).  Roku 1473 se Mingové pokusili dosadit do Chami starou vládu. Bylo vysláno malé čínské vojsko podpořené dvěma mongolskými kmeny (největšími z mingských spojenců žijících mezi Čínou a Chami). Mongolů bylo 30 tisíc. Ale když spojenci došli k Chami, zjistili, že je nepřátelská armáda obešla, načež se Mongolové stáhli k obraně svých domovů. Osamocený čínský oddíl byl Turfanci snadno zlikvidován. Opětovně se začali Číňané do poměrů v Chami vměšovat až od začátku 90. let 15. století.

Boje s Mongoly a Džürčeny.

V Mandžusku tamní džürčenští kmenoví náčelníci, kterých bylo 384, drželi formální mingské tituly velitelů pluků ("wej"). Obnovení mingské vojenské moci Čcheng-chua využil k útokům na Džürčeny v letech 1465 a 1479. Tažení proběhla s pomocí korejských vojsk a uspěla, když oslabila ťienčouské džürčenské kmeny a zanechala je rozdělené až do počátku 17. století.  Vzhledem k nejasné a proměnlivé politické situaci v Mongolsku o ní měli Číňané jen mlhavé představy. Mongolové byli v druhé polovině 15. století rozděleni na Urianchajce severně a severovýchodně od pekingské oblasti, tümedské Mongoly severně od Šan-si a ordoské Mongoly v Ordosu severně od Šen-si. Obyvatelstvo dnešního Mongolska žijící za těmito skupinami Číňané označovali za Tatary. A konečně na severozápadě podél čínsko-mogolské hranice a Hedvábné stezky se rozkládala řada malých knížectví. Ze všech mongolských skupin byli Urianchajci nejstabilnější a nejtěsněji spojeni s Mingy.  Roku 1468 povstali Mongolové v Ku-jüanu, jednom z pohraničních velitelství ležícím na půl cestě mezi Si-anem a Lan-čou. Tamější Mongolové zde byli usazeni od konce 60. let 14. století a podléhali vlastním dědičným náčelníkům. V červnu 1468 z nejasných příčin povstali, opevnili se v horách severně od města a rozdrtili místní mingské oddíly. Poté vláda na místo vyslala armádu v čele se Siang Čungem a Ma Wan-šengem, tehdy hlavním cenzorem sloužícím jako guvernér Šen-si. Na podzim 1468 armáda zaútočila a během několika měsíců rebely zlikvidovala, poslední počátkem roku 1469.  Incident v Ku-jüanu u části pekingských hodnostářů vzbudil obavy z Mongolů usazených na čínském území a jejich eventuálního spojení s Mongoly za hranicí a dokonce i s Tibeťany. Současně totiž (roku 1468 i 1469) útočili nájezdníci z Mongolska na Jü-lin. Velitelé reorganizované pekingské posádky zdůrazňovali nebezpečí. Toužili totiž po boji, aby mohli vyzkoušet své oddíly a získali kořist a slávu. Proti nim se postavili velcí sekretáři Pcheng Š’ a Šang Lu, kteří namítali, že rebelie je poražena.  Vyřešení situace dostal za úkol Wang Jüe, nejschopnější ze stoupenců válečné strany spojených s eunuchy a dvořany, přeložený koncem roku 1469 do Jü-linu. Roku 1470 v sérii bitev porazil mongolské nájezdníky. Paj Kuej, oponent válečné strany a nyní ministr vojenství, poslal na místo Jü C’-ťüna jako guvernéra (v úřadě zůstal do roku 1477). Jü C’-ťün spolu s Wang Jüem stabilizoval situaci. Zatímco Wang porážel Mongoly v poli (v letech 1471 a 1473), Jü naplánoval výstavbu obranné zdi v Ordosu. Vláda v obavě z nákladů na stavbu váhala a dala svolení až po třech letech, roku 1474. Poté 40 tisíc vojáků během několika měsíců postavilo 1777 "li" (1000 km) dlouhou zeď vysokou 9 metrů a s množstvím věží a dalších podpůrných staveb. Zeď se osvědčila při velkém útoku v létě 1482.  Mongolské nájezdy nicméně pokračovaly i poté. Koncem 15. století mongolskou sílu částečně obnovil Batü Möngke, od roku 1483 veliký chán Mongolů. Pod jeho vedením Mongolové obnovili útoky na čínské území a mingská vítězství ze 70. let 15. století tak přišla vniveč.

Smrt a význam.

Čcheng-chua zemřel 9. září 1487. Je pohřben v mauzoleu Mao-ling (). Obdržel posmrtné jméno Čchun chuang-ti () a chrámové jméno Sien-cung (). Nastoupil po něm jeho nejstarší žijící syn Ču Jou-tchang, známý jako císař Chung-č’.  Ve vojenských i civilních záležitostech je císař hodnocen kladně za to, že následoval rady schopných politiků jako byli Li Sien a Pcheng Š’. Rozbroje mezi regionálními klikami úředníků nepřevýšily únosnou míru. Politicky a kulturně byla éra Čcheng-chua obdobím přechodu – dobou vzestupu dominance civilních úředníků nad vojáky, růstu vlivu jižanů, posunu kulturního centra z Ťiang-si na dolní tok Jang-c’-ťiang.  Císař však nemůže být zbaven odpovědnosti za prodej úřadů klikou kolem paní Wan a eunuchů, mnoho z takto jmenovaných byli jeho oblíbenci. Císařova opatrnost a flegmatičnost sice bránila jeho úplnému ovládnutí kýmkoliv, nicméně paní Wan a někteří eunuchové zneužívali jeho přízeň k osobnímu obohacování.  Přesto byla jeho vláda jedním z nejlepších období mingské historie. Excesy eunuchů byly vyváženy dlouhodobými klady, z nichž nejvýznamnějším bylo proniknutí na území kmenů Jao v Kuang-tungu a Kuang-si, což zabezpečilo údolí Západní řeky a některých jejích přítoků pro dopravu a osídlení. Podobně expedice roku 1465 proti domorodcům jižně od Lu-čou v S’-čchuanu eliminovaly hrozbu pro dopravu na Jang-c’-ťiang. Vojenské reformy posílily armádu za současného zvýšení vlivu eunuchů, kteří byli zpravidla přinejmenším druzí ve velení. V několika útocích byli oslabeni Džürčeni, kteří poté nebyli závažnou hrozbou po celé století. Vybudování 1000 km dlouhé Velké zdi v Šen-si roku 1474 zajistilo obranu proti Mongolům v ohbí Žluté řeky.

Císařovny, potomci.

Císař Jing-cung měl celou řadu manželek, titul císařovny nosily dvě z nich z nich, po císařově smrti ho obdržely další dvě:

Císař Čcheng-chua (; 9. prosinec 1447 – 9. září 1487) vlastním jménem Ču Ťien-šen (), od roku 1457 Ču Ťien-žu () z dynastie Ming vládl v letech 1464–1487 mingské Číně. Nastoupil po svém otci, císaři Jing-cungovi. Po převzetí vlády s novým rokem vyhlásil éru „Úplné změny“, "Čcheng-chua". Název éry je používán i jako jméno císaře.  Narodil se jako Ču Ťien-šen císaři Jing-cungovi roku 1447. O dva roky později byl jeho otec v bitvě u Tchu-mu zajat Mongoly, sesazen a po návratu ze zajetí novým císařem Ťing-tchajem, mladším bratrem Jing-cunga, odsunut do ústraní v domácím vězení. V době otcova zajetí byl Ču ťien-šen jmenován korunním princem, po třech letech však o postavení následníka trůnu přišel. Až po Ťing-tchajově svržení a smrti roku 1457 se Jing-cung vrátil na trůn a Ču Ťien-šen, nyní přejmenovaný na Ču Ťien-žua, se opět stal korunním princem.  Na trůn nastoupil po otci v únoru 1464 v šestnácti letech. V prvních letech vlády zavedl novou politiku zahrnující snížení daní a posílení moci státu. Nicméně po čase se kladný účinek změn vyčerpal a v posledních letech jeho panování začali v Zakázaném městě dominovat eunuchové, nechvalně známí Wang Č’ a Liang Fang. Pozitivní prvky císařovy vlády byly postupně negovány jeho tendencí ke zvýhodňování oblíbenců namísto povyšování schopných. To vedlo k rozšíření korupce a obohacování protekcionářů na úkor státní pokladny. Po celé zemi vypukly rolnické revolty, ale byly rázně potlačeny. Císař vládl více autokraticky než jeho předchůdci, když posílil tajnou policii sledující nálady v zemi.  Na císaře měla velký vliv Wan Čen-er, palácová dáma starší než on. Stala se jeho oblíbenou ženou zejména po porodu syna roku 1464; dítě brzy zemřelo, ale paní Wan si udržela moc nad císařem i nad jeho harémem – s věrnými eunuchy nutila ostatní ženy k potratům, otěhotněly-li s císařem, nevyhýbala se ani otrávení matek i dětí, pokud porodily. Až roku 1475 se císař mohl dozvědět o existenci svého pětiletého syna Ču Jou-tchanga, do té doby přežívajícího v utajení.  Čcheng-chua se považoval za velkého válečníka a věnoval armádě velkou pozornost. V boji proti Mongolům dosáhla v 70. letech 15. století reorganizovaná mingská vojska podstatných vítězství, prvních od roku 1449. Budovaly se obranné zdi v Šen-si a Šan-si, základ dochované Velké čínské zdi. Ve spojení s Koreou Číňané úspěšně válčili s džürčenskými kmeny ve východním Mandžusku.  Čcheng-chua zemřel roku 1487 po třiadvaceti letech vlády, na trůn po něm nastoupil Ču Jou-tchang jako císař Chung-č’.

The Chenghua Emperor (; 9 December 1447 – 9 September 1487), born Zhu Jianshen, was the ninth Emperor of the Ming dynasty, reigned from 1464 to 1487. His era name "Chenghua" means "accomplished change".


Historie.

První zmínka o Považském hradu pochází z roku 1316, kdy byl uváděn jako Bystrický hrad v držení Matúše Čáka Trenčianského. V roce 1458 jej král Matyáš daroval Podmanickovcům (známí jsou hlavně Ján a Rafael). Noví majitelé opravili všechny objekty a hrad rozšířili. Velký požár v roce 1543 těžce poškodil jednotlivé stavby. Při opravě byly pozměněny některé architektonické prvky a hrad byl rozšířen o podhradí. Podmanickovcům patřil hrad až do jejich vymření v roce 1558. Další majitelé, Balassovci, adaptovali starý palác a provedli další opravy ostatních budov. Navzdory opravám v roce 1631 opustili nepohodlný hrad a přestěhovali se do nového renesančního zámečku pod hradem. V roce 1684 obíhalo hrad vojsko císaře Leopolda I., když jej krátce předtím obsadila thökölyovská vojska. Z obavy, aby sa nestal sídlem povstalců jej císař nechal v roce 1698 zničit. Zdejší panství v roce 1895 koupil baron Popper.

Stavební podoba.

Nejstarší částí hradu byla věž, stojící na nejvyšším bodě skalnatého vrcholu a gotický palác. Velké podhradí oválného tvaru obklopovala hradba, která chránila ze severovýchodu dvě hranolovité věže. Přístupová cesta, vedoucí na hrad ze severovýchodu, je v terénu dodnes viditelná. Vstupní bránu chránila hranolovitá věž s barbakanem.  Částečně se dochovaly zdi paláce, věží a opevnění. Na paláci jsou viditelné otvory oken, místy se zachovanými renesančními římsami. Z bývalých hospodářských budov, postavených na nádvoří, jsou viditelné pouze části zdí, případně jejich základy. V některých prostorách se nacházejí zbytky renesančních kleneb.

Přístup.

Přístup na hrad je možný přes Považské Podhradie, místní část Považské Bystrice, 4 km na sever od centra města, na pravém břehu Váhu pod zříceninou hradu (původně byla obec především sídlem hradního služebnictva). Jezdí sem městská hromadná doprava z autobusového nástupiště v Považské Bystrici.

Považský hrad je zřícenina středověkého hradu v katastrálním území města Považská Bystrica. První písemná zmínka o něm pochází z roku 1316, kdy byl v rukou Matúše Čáka Trenčianského, tzv. pána Tater a Pováží.

Považský hrad (other names: "Hrad Bystrica", "Bystrický hrad", "Vágbeszterce vára", "Waagburg", "Bistrizza", "Bestruche castrum") is a ruin of medieval castle on the right side of the river Váh, near Považská Bystrica in Slovakia. It is thought to be the essential part of silhouette of Považie and Upper Váh region especially. It is built on a cliff 497 meters above sea level. It was one of the most important castles guarding the valley of the river Váh. At the peak of its fame it was home of around 400 people. It is famously known as an "eagles nest" of the important Hungarian noble family of Podmanitzky.


Geografie.

Členění města.

Město se skládá z katastrálních území Wolkersdorf, Obersdorf, Münichsthal, Pfösing a Riedenthal. V roce 1969 byl městys Wolkersdorf povýšen na město.

Sousedící obce.

Na severu je Hochleithen, severovýchodně Bad Pirawarth, východně, Groß-Schweinbarth, jihovýchodně BockfließAuersthal, na jihu je GerasdorfPillichsdorf, jihozápadně Großebersdorf, západně Harmannsdorf a severozápadně Ulrichskirchen-Schleinbach.

Vývoj počtu obyvatel.

Podle sčítání lidu žilo zde v roce 1971 4.669 obyvatel, v roce 1981 5.062, v roce 1991 mělo město 5.696 a v roce 2001 zde žilo 6.191 obyvatel.

Historie.

První, avšak sporná zmínka o Wolkersdorfu je z roku 1170, ta připomínala výročí místa. V darovací smlouvě z roku 1186 a v dalších desetiletích je v mnoha dokladech zmíněna existence Wolkersdorfu. Podle pověsti dostal "Wolkersdorf" název podle jména šlechtice jménem Wolfger, který postavil "pevnost Wolfgersdorf". Toto z počátku historií přijaté pojmenování je dnes velmi zpochybňováno. Pravděpodobnější se jeví, že název Wolkersdorf přinesli na stávající místo Frankové. To vysvětluje, že také pojmenovali okolní místa jmény Wolkersdorf, Mistelbach, Falkenstein, Drosendorf, Retz a Retzbach. K tomu jsou místa úzce propojená s existujícími Franky, zejména s purkrabím z Norimberku, který po delší dobu držel lénem Wolkersdorf.  Zámek ("Pevnost Wolfgersdorf") byl postaven jako vodní obranná věž a po staletích několikrát změnil majitele i jeho funkci. Krátkou dobu sloužil také jako lovecký zámek. Dnes je ve vlastnictví města Wolkersdorf.  Dnešní "Kellergasse" byla dříve součástí císařské cesty (Kaiserstraße). Po tisíciletí to byla jediná spojovací cesta mezi Baltem a Jadranem. Byla nejen koridorem mezi Pobaltím a Středozemním mořem, ale spojovala císařské hlavní město Vídeň a Čechy. V tomto úseku cesty byla důležitá přeprava pošty, doprava potřeb jako sukna, soli a lněného zboží ale především sloužila obchodu s vínem. Víno z Wolkersdorfu se dováželo až na ruský carský dvůr.  Ludwig Anzengruber napsal svou vesnickou komedii "Der G'wissenswurm" roku 1874 v dřívějším zdejším hostinci "Zum goldenen Strauß".  Revolucionář Ernst Franz Salvator von Violand žil od roku 1848 na útěku ve Wolkersdorfu.

Doprava.

Železnice.

Z nádraží Wolkersdorf na východní dráze se dostaneme rychlodráhou linky S9 a S15 v intervalu 4x v hodině do Vídně. Také s linkou S2 2x v hodině do okresního města Mistelbachu a do termálních lázní Laa an der Thaya. Další nádraží na východní dráze je v katastrálním území Obersdorfu. Zde končí Stammersdorferská místní dráha. Přes nádraží v Oberdorfu jezdí také rychlodráha. S vlaky místní dráhy se dosáhne 2x v hodině do Groß-Schweinbarthu, jako i jednou za hodinu do Sulz im Weinviertelu.  Kromě toho jezdí několik autobusových linek, které spojují Vídeň o okolní obce. Do konce roku 2008 jezdil mimo to autotaxi v rámci města Wolkersdorfu.

Silnice.

Wolkersdorf leží přímo na brněnské silnici B7. Také je tu nájezd na severní dálnici A5 na jihu Wolkersdorfu je dosažitelný "Ulrichskirchen" a "Wolkersdorf-sever."

Hospodářství.

Ve Wolkersdorfu je průmyslová zóna "Industriezentrum NÖ Nord", které zahrnuje "Wolkersdorf Ost", "Wolkersdorf West" jakož i Eco Plus-prùmyslový park. Sídlí zde známé firmy "Manner", "Kotányi" nebo tu mají i svá ústředí. Další podniky tu mají své pobočky: Akkutron, Beltec, CE Services, Herz Austria, Kramess, Malik, Ölz, Papier Mettler, Regber, Schwölberger a Luwa-Dessous.  Nezemědělských pracovišť bylo v roce 2001 330. Zemědělských a lesních pracovních míst zde bylo v roce 2001 121. Počet výdělečně činných osob v bydlišti bylo podle sčítání obyvatel v roce 2001 2.888, co představuje 47,6 %.

Město Wolkersdorf im Weinviertel v Dolním Rakousku leží na jihu okresu Mistelbach, nedaleko spolkového hlavního města Vídně a je známo také jako brána k Weinviertelu. Žije zde obyvatel.

Wolkersdorf im Weinviertel is a town in the district of Mistelbach in the Austrian state of Lower Austria. It is situated in the Weinviertel, about 15 km north of Vienna, on the main road from Vienna to Brno (European route E461). The municipality consists of the subdivisions Wolkersdorf, Riedenthal, Pfösing, Obersdorf and Münichsthal. It was elevated to town status in 1969.


Přehled dílů.

Poznámka: Zcela první vysílání seriálu proběhlo ve Spojeném království 18. září 2008.

Výroba.

Vývoj.

Dne 4. února 2008, bylo oznámeno, že Disney Channel vytvořil nové moderní pokračování sitcomu od Disney Channel "Sladký život Zacka & Codyho". Oznámení provedl Gary Marsh, prezident společnosti Disney Channel. On řekl, „Naše publikum nám jasně ukázalo, že po 88 dílech, "Sladkého života Zacka a Codyho" zůstal jedním z jejich oblíbených situačních komedií vůbec. Tak jsme se rozhodli najít nový způsob, jak vrátit Zacka, Codyho, London a pana Mosebyho žít nový „Sladký život“ v novém prostředí - tentokrát na palubě luxusní výletní lodi.“ Původních tvůrců Danny Kallise byl vyzvána k práci na pokračování. Prvky z původního seriál zůstávají stejné, i když místo je zcela jiné.  V prosinci 2008, bylo ohlášeno, že se seriál vrátí ve třináctidílné druhé řadě. Dne 11. května 2009, Disney vydal tiskovou zprávu, že druhá řada byla rozšířena o další díly. Gary Marsh, prezident Disney Channel Worldwide řekl, „S prodloužením druhé řadě se stane obsazení a celá řada Sladkého života nejdelším seriál v historii Disney Channelu s 138 půlhodinovými díly. Jsme nadšeni za ně a za jejich brilantní produkční tým, který tento seriál umožnil.“  Od roku 2011 drží řada "Sladký život" rekord (162 dílů) s nejdéle vysílaným seriál a s nejdéle vysílaný seriál se stejnými postavami.

O seriálu.

Seriál se odehrává na palubě lodi S.S. Tipton, toho času majetku pana Tiptona. Novým manažerem lodi se stává známý Marion Moseby (Phill Lewis). Na lodi se chystá jedinečný projekt „Škola Sedmi moří“, do kterého pan Tipton přihlásí svou přihlouplou dceru London Tiptonovou (Brenda Song). Jenže také Carey Martinová (Kim Rhodes) se rozhodne, že svá patnáctiletá dítka-dvojčata Zacka (Dylan Sprouse) a Codyho (Cole Sprouse) přihlásí do stejného projektu, z čehož pan Moseby rozhodně radost nemá. Přichází také nová postava do děje Bailey Pickettová (Debby Ryanová), která se vydává nejprve za chlapce. Později se zjistí, že Bailey je dívka, a z prvního okamžiku se do ní Cody zamiluje. Hned v prvním díle také dojde k ubytování: Zack získává soukromý pokoj, Cody ke své nelibosti získává obtloustlého spolubydlícího Woodyho Finka (Matthew Timmons). London zdrcená tím, že nezískala nadstandardní kajutu nakonec přijímá jako spolubydlící Bailey. Ve druhé řadě přibude spolubydlící i Zackovi, když přijde Marcus Little (Doc Shaw).

S.S. Tipton.

S.S. Tipton je výletní loď patřící otci London Tipton. Loď se poprvé zmínila v díle „Let Us Entertain You“ seriále "Sladký život Zacka a Codyho". Na rozdíl od ostatních výletních lodí zahrnuje také školu - Škola Sedmi moří, což je běžné místo na lodi, jako je také horní paluba, lobby, chodby mimo učebny a pokoje studentů. Ve třetí řadě se ještě přidal Vodní sál, nově zrekonstruovaný prostor na lodi, což hned nahradilo hlavní palubu při setkávání studentů (i když se horní paluba dále normálně používá). Existují i další místa na "S.S. Tipton", které byly zmíněny, ale nikdy nebyly viděny, jako jsou další paluby, golfové hřiště, kde kapitán tráví většinu času. V crossover díle se seriálem "Kouzelníci z Waverly", v díle „Blízké setkání“ pan Moseby sám řekl, že loď váží přibližně 87 tisíc tun. Po událostech v díle „Maturita na lodi“ byla loď S.S. Tipton prodaná a později byla demontována.

Film.

Dne 20. září 2010, oznámil Disney Channel, že je ve výrobě film na motivy seriálů "Sladký život Zacka a Codyho" a "Sladký život na moři". Film "The Suite Life Movie" měl premiéru ve Spojených státech amerických a Kanadě 25. března 2011.

Crossover.

Sladký život na moři měl jediný crossover s názvem "Kouzelníci na moři s Hannah Montanou", který měl v Americe premiéru 17. července 2009 na Disney Channel. Premiéru sledovalo 10,6 milionů diváků v USA. U nás měl speciální díl premiéru 22. října 2011. Premiéra zbylých dvou související dílů není známa.  Zack a Cody společně s panem Mosebym si zahráli v crossover díle se seriálem "Jsem v kapele" s názvem Rockeři na moři, kde se skupina Iron Weasel dostanou na loď a požádají o pomoc Zacka a Codyho, když se je snaží chytit pan Moseby.

Vztahy.

Bailey a Cody.

Od první chvíle, kdy Cody zjistí, že Bailey je dívka, se do ní zamiluje. Vytvoří tzv. šestiměsíční plán, díky kterému se do něj má Bailey zamilovat také. Na konci první řady se to konečně povede, když Cody sežene lístky na beznadějně vyprodaný koncert Hannah Montany a Bailey mu věnuje polibek. Ve druhé řadě vztah neustále překonává různé překážky: jednou to jsou „lži“, poté dolézavost Zacka, Codyho flirtovací úlety nebo jeho neschopnost. Oba ale vše překonají a s nadšením se chystají na oslavu svého ročního výročí v Paříži. Shodou špatných náhod a několika nedorozumění místo romantiky vznikne obrovská hádka a nakonec se rozejdou. V první polovině třetí řady oba trpí ze ztráty toho druhého. Bailey odjíždí do Kettlecornu, kam později odjíždí i Cody, kde se jí snaží vyznat lásku a přimět jí, aby se k němu vrátila. Nakonec se mu to povede a s Baileným „Nikdy jsem tě nepřestala milovat," se vrací zpět na S.S. Tipton, opět jako pár. V posledním díle seriálu se Cody dozví, že nebyl přijat na Yale, Bailey ale přijali. Ta nejprve nikam bez Codyho nechce, protože je pro ní důležitější než Yale, nakonec jí Cody přemluví, se slovy „To není sbohem,“ se rozloučí a žijí si dál svůj sladký život. V patnáctém díle třetí řady „Vánoční koleda“, kde se London dostane do budoucnosti můžeme vidět, že Cody a Bailey spolu zestárnou.

Zack a Maya.

Na loď přijíždí nová dívka, Maya. Zackovi se hned začne líbit, pozve jí na rande, ale ona ho odmítne. Ať chce či nechce, musí si přiznat, že se do Mayi zamiloval a na Codyho radu se stává jejím kamarádem. Pořád si ale přeje být něčím víc. Poté, co jim v Londonině ponorce dochází vzduch a zbývá jim jen pár minut života, Maya konečně přiznává, že se jí Zack líbí. Vše dobře dopadne a Zack s Mayou jsou pár. Vše vypadá skvěle, Zack je pořád naprosto zamilovaný, ale i on poprvé zjistí, jaké to je, když vám někdo zlomí srdce.

Pan Moseby a slečna Tutweillerová.

Již od začátku je vidět, že pan Moseby má o slečnu T. zájem. Ani jeden z nich nemá v lásce příliš štěstí. Zatímco slečna si stále hledá nové partnery a vždy doufá, že je to ten pravý, Moseby už jakékoliv vztahy vzdal. Během seriálu se z nich stanou dobří přátelé. V epizodě „Myslíte, že umíte randit?“ je vidět, že v teenagerském věku oba patřili mezi „nuly“. V tomto díle také dojde k hádce, která je později ještě více sblíží. V díle „Divadelní hra“ Zack zjistí, že se Mosebymu Emma líbí snaží se mu na oko pomoci ji okouzlit, ve skutečnosti ho zesměšňuje. Na konci dílu se však pan Moseby postaví současnému příteli slečny, který jí ublíží. V poslední epizodě požádá Marion Moseby Emmu Tutweillerovou o ruku.

Sladký život na moři nebo též Sladký život na palubě (v anglickém originále The Suite Life on Deck) je americký televizní seriál, který vysílal Disney Channel od 26. září 2008 do 6. května 2011 v USA a od 4. října 2010 do 15. prosince 2013 byl vysílán v Česku. Je to sequel/spin-off ze seriálu z dílny Disney Channel "Sladký život Zacka a Codyho". Seriál sleduje život dvojčat Zacka a Codyho Martinových a hotelové dědičky London Tiptonové v novém prostředí lodě S.S. Tipton, kde navštěvují školu sedmi moří společně s Bailey Pickettovou, zatímco pan Moseby spravuje loď. Loď cestuje po celém světě se zastávkami v zemích jako je Itálie, Řecko, Indie, Švédsko, Francie a Spojené království, kde postavy zažívají různé dobrodružství a situace.  Hlavní koncept seriálu byl vytvořen Dannym Kallisem a Pamelou Eellsou O'Conellovou. O'Conellová společně s Irene Dreayerovou byly výkonnými producenty; Kallise byl také výkonným producentem, ale během druhého období seriál opustil a Jim Geoghan byl výkonný producent pro první dvě řady. Seriál vyráběla společnost It's a Laugh Productions a Bon Mot Productions (společnost založena a vedená O'Conellovou) ve spolupráci s Disney Channel. Dylan a Cole Sprouseovi v seriálu představují dvě hlavní mužské role, zatímco Brenda Song představuje hlavní ženskou roli. V seriálu také hraje Debby Ryanová jako vesnická holka Bailey Pickettová a Phill Lewis jako pan Moseby. Nové postavy hrají Matthew Timmons a Erin Cardillová (jako vedlejší postavy). Doc Shaw se v seriál objevil jako hlavní postava během druhé řady, ale ve třetí řadě odešel kvůli jeho roli v seriál od Disney XD "Královská dvojčata".  Dne 25. března 2011 měl v USA film na motivy seriálu "Sladký život na moři" s názvem "The Suite Life Movie" na Disney Channel. Seriál měl 40minutový finálový díl s názvem „Graduation on Deck (Maturita na lodi)“ vysílaný 6. května 2011 v USA, kdy seriál oficiálně skončil. Opakování však probíhá do dnešní doby a to na stanicích Disney Channel a Disney XD.  Od 1. září 2015 seriál uvedla také dětská stanice .

The Suite Life on Deck is an American teen sitcom that aired on Disney Channel from September 26, 2008 to May 6, 2011. It is a sequel/spin-off of the Disney Channel Original Series "The Suite Life of Zack & Cody". The series follows twin brothers Zack and Cody Martin and hotel heiress London Tipton in a new setting, the SS "Tipton", where they attend classes at Seven Seas High School and meet Bailey Pickett while Mr. Moseby manages the ship. The ship travels around the world to nations such as Italy, France, Greece, India, Sweden and the United Kingdom where the characters experience different cultures, adventures, and situations.  The series' pilot aired in the UK on September 19, 2008, and in U.S. markets on September 26, 2008. The series premiere on the Disney Channel in the U.S. drew 5.7 million viewers, and it became the most watched series premiere in Canada on the Family Channel. The show was also TV's No. 1 series in Kids 6–11 and No. 1 scripted series in tweens 9–14 in 2008, outpacing veteran series "Hannah Montana" and "Wizards of Waverly Place" in the ratings.<ref name="Disney Channel/DisneyChannel.com Highlights For 2008"></ref> On October 19, 2009, it was announced that the series had been renewed for a third season, which began production in January 2010 and debuted on July 2, 2010. The series was also 2009's top rated scripted series in the children and tween demographic (6–14).  The series has been broadcast in more than 30 countries worldwide, and was shot at Hollywood Center Studios in Los Angeles (as was the original series). The series was taped in front of a live studio audience, though a laugh track is used for some scenes. The series is the second spin-off of a Disney Channel series (after the short-lived "That's So Raven" spinoff "Cory in the House"); as well as the last Disney Channel series to debut broadcasting exclusively in standard definition, and the first of three Disney Channel shows to transition from standard definition to high definition, which occurred on August 7, 2009 with the season 2 premiere, "The Spy Who Shoved Me," and the third multi-camera comedy (after "Sonny with a Chance" and "Jonas") to utilize a filmized appearance instead of the Filmlook appearance that was used in the first season.


Etnonymum.

V dobách imperiálního Ruska se pro celou skupinu nepříbuzných národů žijících v oblasti kolem řek Obu a Jeniseje používalo označení "Osťáci", turkické slovo označující cizince. Později začali být rozlišováni na "obské Osťáky", dnes známé jako Chanty, a "jenisejské Osťáky", tedy Kety. Samotné jméno "Ket", v ketštině prostě „člověk“, vstoupilo v oficiální platnost v 30. letech 20. století, kdy se v Sovětském svazu začala hojněji užívat autoetnonyma, tedy označení národů v jejich vlastním jazyce.

Dějiny.

Dnešní Ketové jsou posledními přežívajícími příslušníky kdysi rozsáhlé skupiny národů obývajících rozsáhlé území na jihu střední Sibiře. Ostatní, jižněji žijící národy této skupiny byly asimilovány okolními (Rusy, Evenky, Chakasy) v průběhu 17.–19. století.  Předci Ketů doputovali do dnešního území z jižněji ležících oblastí. Legendy vypráví o dávném útěku před „horskými lidmi“ ("Tystad") přes vysoké pohoří na sever do tajgy; nejpravděpodobnějším místem konání této události jsou Sajany na rusko-mongolské hranici. O jižním původu svědčí také celá řada starých místních názvů na jihu Sibiře; většina hydronym (jména řek) v této oblasti pochází právě z ketského jazyka. Dalším zajímavým argumentem je tradiční ketský oděv, na rozdíl od okolních kmenů v tajze nosili Ketové volné kaftany, teprve později dodatečně přizpůsobené drsnému severskému podnebí.  Počátkem 17. století dobyli oblast ruští kozáci a uvalili na Kety povinnost platit daně. Marně se stavěli na odpor, jejich luky a šípy nemohly ruským zbraním konkurovat. Aby se okupanti pojistili proti hromadným vzpourám, proběhly rozsáhlé deportace, které narušily tradiční vysoce organizovanou strukturu společnosti.  Za každého člověka bylo nutné ročně odevzdat úřadům 5–12 sobolích, veverčích nebo jiných kožešin. Protože výše odváděných dávek závisela jen na libovůli úředníků, upadlo brzy mnoho Ketů do dluhů. Mnoho z nich zahynulo hladem, jiní na následky nemocí přivezených z Evropy (neštovice, břišní tyfus, chřipka), které se šířily formou epidemie. V 19. století byl národ natolik zdecimován, že již nebyl schopný samostatné existence nezávislé na ruském zásobování.  Příchod sovětské éry znamenal konec nomádského způsobu života. Ketové byli nuceni se usadit v trvalých sídlech budovaných po sovětském vzoru. Vznikaly zde kolchozy, kde se chovali sobi a dobytek a pěstovala zelenina; staleté stravovací návyky byly vytlačované ruskými, lidé si zvykli kupovat potraviny v obchodech. Stejně tak i ostatní ruská kultura (například odívání, hygiena) byla předkládána jako pokroková. Děti začaly chodit do škol, na nižším stupni probíhala výuka nejdříve v ketštině, od 50. let výhradně rusky. Rusifikace proběhla prakticky ve všech oblastech denního, kulturního i společenského života.  Podle sčítání lidu v roce 2002 žilo v Rusku 1494 lidí ketské národnosti (pro srovnání: v roce 1989 se ke své národnosti přihlásilo 1113 Ketů). Ketštinu jako svůj jazyk uvedlo 485 z nich, což je patrně značně nadhodnocený odhad. Sociolingivistické průzkumy probíhající v letech 1999–2005 ukazují, že ketsky mluví dohromady necelých 150 obyvatel, z toho zdaleka ne všichni plynule.

Jazyk.

Ketština, tradiční jazyk Ketů, je posledním přežívajícím členem jenisejské jazykové rodiny, u níž byla prokázána příbuznost se severoamerickou jazykovou rodinou Na-Dené. Podle současných znalostí tak ketština zůstává jediným jazykem dokládajícím pleistocénní migraci člověka z Asie do Ameriky. Zejména v průběhu 20. století však proběhla výrazná asimilace ketského obyvatelstva Rusy a ketštinu tak dnes ovládá jen několik desítek lidí, převážně starší generace.

Náboženství.

Podobně jako u většiny domorodých sibiřských kmenů byl hlavním kmenovým náboženstvím šamanismus. Šaman zastával jak funkci kněze, tak i léčitele. Za účasti svých pomocných duchů zprostředkovával spojení světa živých se světem duchů a předků. Duch "Es’" představoval nebe, mužský princip a dobro, zatímco jeho žena "Hosedam" ("Qosedam") ztělesňovala zemi, ženský princip a zlo a připisoval se jí původ všech nemocí a neštěstí. Mezi Kety panoval po Sibiři rozšířený kult uctívání medvěda, kromě toho měla každá menší skupina své posvátné zvíře, které bylo zakázáno zabíjet.

Tradiční styl života.

Hlavním způsobem obživy Ketů byl lov zvěře, rybolov a obchodování s kožešinami. Svou kořist (zejména divoké kachny, veverky) lovili dřevěnými šípy s otrávenými hroty, jako jed používali zkažený rybí olej. Ve srovnání s okolními národy tajgy (zejména Samojedy) probíhal chov sobů jen v omezené míře a vždy pouze jako doplněk k primárnímu lovu a sběru.  Tradičním ketským letním obydlím byly obytné lodě s plochým dnem zvané "ilimka" (na obrázku) a čumy, kryté plstí nebo pláty kůry, zvané "qus". Zimu přečkávali v zemnicích zvaných "banggus"; ženy s dětmi zůstávaly uvnitř, zatímco muži chodili na lov.

Ketové (ketsky "Ostygan", rusky "Кеты") jsou sibiřský národ v současnosti obývající malé území v Krasnojarském kraji podél středního toku Jeniseje. Dříve než byli rozpoznáni jako samostatný národ, používalo se pro ně a některá další etnika společné označení "Osťáci", pro samotné Kety pak jenisejští Osťáci.

Kets (; Ket: Ostygan) are a Yeniseian people in Siberia. In the Russian Empire, they were called Ostyaks, without differentiating them from several other Siberian peoples. Later they became known as "Yenisey ostyaks", because they lived in the middle and lower basin of the Yenisei River in the Krasnoyarsk Krai district of Russia. The modern Kets lived along the eastern middle stretch of the river before being assimilated politically into Russia between the 17th and 19th centuries. According to the 2010 census, there were 1,220 Kets in Russia.


Pozadí vzniku.

Neokonfucianismus se vyvinul z učení konfucianismu, jehož počátky sahají do 6. století př. n. l. do dob Konfucia. Po Konfuciově smrti je jeho učení dále rozvíjelo s těšilo se výsadnímu postavení u prostých obyvatel Číny i čínského císařského dvora. S příchodem mahájánového buddhismu do Číny počátkem našeho letopočtu začal konfucianismus na svém postavení ztrácet – buddhismus oproti konfucianismu totiž nabízel svým stoupencům jednak možnost příštího zrození a tudíž život po smrti, a jednak umožňoval vstup do mnišského stavu ženám a mladším synům, kteří by se jinak nemohli vymanit z pevně dané společenské hierarchie založené na Konfuciově učení. Vedle buddhismu se v prvních stoletích našeho letopočtu začal masově šířit i taoismus a konfucianismus tak na čas ustoupil do pozadí.  Proti masovému rozšíření buddhismu se však brzy začal stavět část úřednictva, která se obávala dalšího oslabování pozic konfucianismu (a tím i narušení výsadního postavení úřednického aparátu). Koncem 40. let 9. století přitom nastal vrchol těchto snah. zejména díky konfuciánskému úředníku Chan Jüovi začal být buddhismus a taoismus tvrdě potlačován. I díky tomuto silnému oslabení pozic taoismu a buddhismu byla připravena živná půda pro opětovný návrat konfucianismu k moci.

Ču Si.

John K. Fairbank vidí počátek neokonfuciánství v době, kdy Džurčeni svrhli Severní Sungy. V této době totiž působili a svá díla napsali jedni z hlavních učenců neokonfuciánství, kterým se však dostalo širší pozornosti a uznání v době, kdy na scénu nastupuje Ču Si. Ču Si, rodák z dnešní provincie Fu-ťien, byl za své radikální výstupy proti neschopné úřednické aparatuře několikrát trestán, mimo jiné ho stihlo i vyhnanství. Stal se významným učencem tehdejší doby, dle Josepha S. Wua byl Ču Si nejvýznamnější učenec čínského filozofického myšlení od dob Konfucia. Své učení zaznamenal do množství spisů, k nejvýznamnějším patří "Čtyři knihy"; tento spis obsahuje texty a rozsáhlé analytické komentáře spisů "Velké učení", "Učení středu", Konfuciových "Hovorů" a "Meng-c"'.

Učení.

Ču Si ve své nauce spojil jednak různorodé proudy neokonfuciánských myšlenek a jednak k nauce tradičního konfucianismu „přidal“ některé další prvky buddhismus a taoismu. Základní princip neokonfucianismu tvoří nauka o li, čchi a tchaj-ťi. Zatímco čchi je materiální princip všech věcí (i živých bytostí), li je podstata, idea, která existenci těchto věcí provází. Zatímco čchi má každá věc jedinečné (např. každý strom je jiný – jeden větší, další menší apod.), li je pro jednotlivé druhy věcí totožné (např. li stromu bude stejné i pro další strom). Zatímco li určuje ráz, povahu věci, čchi dává každé věci jedinečnou formu. Pojem tchaj-ťi (většinou překládáno jako „nejvyšší nejzazší“) pak dotváří obraz makrokosmu – jedná se o všeprostupující princip řídící celý vesmír. Koncept tchaj-ťi je blízký konceptu tao v taoismu.  Čchi většiny lidí je natolik temné, že zastiňuje jejich li. Řečeno přeneseně, materiální a fyzické potřeby většiny lidí jsou natolik silné, že překrývají jejich inteligenční potenciál a rozvoj ducha, který je ukryt v li. Člověk se podle Ču Siho proto musí snažit odbourat své temné čchi pomocí meditací, studií a úvah o konfuciánských principech, aby tak dosáhl harmonie s přírodou, rodinou i společností.

Neokonfucianismus (zjednodušená čínština: 宋明理学; tradiční čínština: 宋明理學; pinyin: "songmingLǐxué", často zkráceno na 理學, li-süe, doslova „učení o li“) je termín používaný pro různorodé proudy konfucianismu, které se ve snaze o obrodu konfuciánské filosofie formovaly od poloviny 9. století. V první fázi dosáhly tyto snahy vrcholu v 11. století za dob Severních Sungů v podobě učení Ču Siho. Ču Siho škole konkuruje především škola Wang Jang-minga z dob dynastie Ming a škola Tai Čena z mandžuských dob.

Neo-Confucianism (, often shortened to "lixue" 理學) is a moral, ethical, and metaphysical Chinese philosophy influenced by Confucianism, and originated with Han Yu and Li Ao (772–841) in the Tang Dynasty, and became prominent during the Song and Ming dynasties.  Neo-Confucianism could have been an attempt to create a more rationalist and secular form of Confucianism by rejecting superstitious and mystical elements of Taoism and Buddhism that had influenced Confucianism during and after the Han Dynasty. Although the neo-Confucianists were critical of Taoism and Buddhism, the two did have an influence on the philosophy, and the neo-Confucianists borrowed terms and concepts. However, unlike the Buddhists and Taoists, who saw metaphysics as a catalyst for spiritual development, religious enlightenment, and immortality, the neo-Confucianists used metaphysics as a guide for developing a rationalist ethical philosophy.


Život.

Boleslav se narodil 21. června 1226 jako syn Leška Bílého Jméno dostal po svém předku Boleslavu Křivoústém.  Již 24. listopadu 1227 byl Lešek I. zavražděn na sjezdu piastovských knížat, zřejmě na rozkaz vévody Svatopluka II. Pomořského, jehož se snažil Lešek dostat pod svůj vliv. Do Malopolska se vrátil Vladislav III. Tenkonohý, který prosazoval svůj nárok na trůn v Krakově na základě dohod o vzájemném následnictví, které s Leškem Bílým podepsali v roce 1217. Lešek sice zanechal syna, ale tomu v té době byl zhruba jeden rok, takže vládu musel převzít někdo jiný. V této době se v Malopolsku objevil i Leškův mladší bratr Konrád I. Mazovský, který také vznesl své nároky na krakovský trůn.  Formální volba nového knížete-seniora proběhla 5. května 1228. Kandidatura Konráda Mazovského byla zamítnuta ve prospěch Vladislava III. V roce 1229 ale přece jen titul knížete-seniora získal Konrád. V roce 1232 se stal poručníkem krakovského knížete Boleslava V. Stydlivého a tím i polským seniorem Jindřich I. Bradatý. Teprve po smrti jeho nástupce Jindřicha II. v roce 1241 se v Krakově znovu dostal k moci Konrád Mazovský. O dva roky později se ovšem musel podvolit nárokům na krakovský trůn Boleslava V.  V roce 1253 se jako spojenec uherského krále Bély IV. v jeho boji proti českému králi Přemyslovi Otakaru II. zúčastnil spolu s opolským knížetem Vladislavem I., haličským knížetem Danielem a jeho synem Lvem vpádu na Opavsko.  Města Opava a Hlubčice však odolala nepřátelskému obléhání, a tak se rusko-polská vojska spokojila s popleněním kraje a odtáhla s nepořízenou.  Během Boleslavovy vlády bylo obnoveno město Krakov, zničené v roce 1241 během mongolské invaze do Polska. Usídlili se zde v rámci "Ostsiedlung" především němečtí imigranti. V roce 1259 proběhl druhý tatarský vpád do Polska a Sandoměř, Krakov a další města byla plundrována. Boleslav se navíc musel vypořádat s nároky svého příbuzného Vladislava Opolského, což v roce 1273 vyústilo v ozbrojený konflikt. Vladislav byl poražen, ale prestiž titulu knížete-seniora silně utrpěla.  Boleslav neměl vlastní potomky, a tak si za nástupce zvolil Leška Černého, syna svého bratrance Kazimíra I. Kujavského.

Boleslav V. Stydlivý (polsky "Bolesław V Wstydliwy"; 21. června 1226, Stary Korczyn – 7. prosince 1279, Krakov) byl kníže krakovský (od 1243) a sandoměřský (od 1232), poslední představitel malopolské linie Piastovců.  Přídomek Stydlivý (lat. "Pudicus") dostal od svých poddaných vzhledem ke slibu čistoty, který složil spolu se svou ženou sv. Kingou (Kunhutou). Vzhledem k tomu jejich manželství nikdy nebylo naplněno a pár tak zůstal bezdětný. Manželská čistota a absence manželského soužití vyplývaly z mimořádné Boleslavovy pobožnosti a umrtvování tělesných žádostí. K tomu přistupovala i úcta k matce a k ženám z jeho nejbližšího okolí. Církev blahoslavila jeho ženu Kunhutu, švagrovou Jolantu a sestru Salomenu.

Bolesław V the Chaste (; 21 June 1226 – 7 December 1279) was Duke of Sandomierz in Lesser Poland from 1232 and High Duke of Poland from 1243 until his death, as the last male representative of the Lesser Polish branch of Piasts.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 179 metrů v údolí řeky Jordán v Horní Galileji. Je situována na svazích cca 3 kilometry severně od břehů Galilejského jezera.  Vesnice se nachází cca 13 kilometrů severně od města Tiberias, cca 118 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 53 kilometrů severovýchodně od centra Haify. Korazim obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je ryze židovské. Výjimkou je město Tuba-Zangarija cca 7 kilometrů severovýchodním směrem, které obývají izraelští Arabové, respektive Beduíni.  Korazim je na dopravní síť napojen pomocí dálnice číslo 90. Z ní nedaleko odtud odbočuje dálnice číslo 85 ve směru Akko. Spojení s dalšími vesnice při severním břehu jezera zajišťuje lokální silnice číslo 8277.

Dějiny.

Korazim byl založen v roce 1983. Podle jiného pramene ale vesnice vznikla už roku 1979 jako soukromá iniciativa skupiny farmářů. Roku 1991 se obec sloučila se sousední obcí Ma'of (מעוף). Původně šlo o kolektivní vesnici typu mošav, ale po fúzi s vesnicí Ma'of se změnila na individuální společnou osadu.  Ekonomika obce je založena na turistickém ruchu (ubytování pro turisty). Velká část obyvatel dojíždí za prací mimo obec. Nedaleko od vesnice se nachází lokalita Chorazin zmiňovaná v Novém zákoně, kde byly objeveny pozůstatky synagogy z počátku letopočtu a další artefakty. Místo navštívil během své návštěvy Izraele na přelomu 20. a 21. století papež Jan Pavel II.  V obci funguje zařízení předškolní péče o děti. Základní škola je v komplexu Ramat Korazim poblíž vesnice Elifelet, střední školy v jiných obcí v tomto regionu. V obci je k dispozici zdravotní ordinace a sportovní areály.

Demografie.

Obyvatelstvo Korazim je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Korazim Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 371 lidí. Během roku 2014 populace klesla o 0,5 %.

Korazim ( כּוֹרָזִים, Korazim) je vesnice typu společná osada (tedy bez kolektivního hospodaření) v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě Mevo'ot ha-Chermon.

Korazim () is a community settlement in northern Israel. Located on the Korazim plateau to the north of the Sea of Galilee, it falls under the jurisdiction of Mevo'ot HaHermon Regional Council. In it had a population of .


Osobní život.

Narodila se v Mississaugue kanadskému otci a britské matce. Kromě mladší sestry Nicole, která taktéž patřila do skupiny All Saints, má Natalie ještě dvě starší sestry Lori a Lee. Během dětství žila v Torontu, New Yorku a Londýně.  V roce 1990 se seznámila se svým budoucím manželem, striptérem Carlem Robinsonem. Roku 1992 mu porodila dceru Rachel a rok později se za něj v New Yorku provdala. Manželství však skončilo roku 1995 rozvodem. V roce 2002 se ve Francii provdala za Liama Howletta, člena The Prodigy a o dva roky později se jim narodil syn Ace Billy.

Kariéra.

Proslavila se jako členka skupiny All Saints, jedné z nejúspěšnějších britských popových skupin 90. let. Kromě Natalie ve skupině působila její sestra Nicole Appleton, dále Melanie Blatt a Shazney Lewis. Skupina vznikla roku 1996 a vydala dvě úspěšné desky All Saints a Saints a Sinners, než se v roce 2001 rozpadla kvůli sporům mezi Natalií a Shazney.  V roce 2002 vytvořily Natalie a Nicole duo Appleton a vydaly svůj první singl Fantasy. Deska s názvem Everything´s Eventual následovala o rok později. K propagaci desky natočily dokument "Appleton on Appleton", který ukazoval soukromý život sester.  Roku 2006 skupina All Saints ohlásila comeback, vydala desku "Studio 1", ale o rok později se opět rozpadla.  V roce 2000 se Natalie, Nicole a Melanie objevily v krimi komedii "Honest", která však divácky propadla a roku 2004 účinkovala v britské verzi reality show "I'm a Celebrity... Get Me Out of Here!".

Natalie Jane Appleton (* 14. května 1973 Mississauga, Ontario, Kanada) je kanadská zpěvačka, která se proslavila účinkováním v britské skupině All Saints.

Natalie Jane Appleton Howlett (born 14 May 1973 in Mississauga, Ontario) is an English-Canadian singer, songwriter and actress, who is a member of the group All Saints.  Appleton joined All Saints in 1996, becoming the fourth and final member of the group, but five years later they split up amid group in-fighting. She went on to form a duo with her younger sister Nicole under the name Appleton. Since then, she has reunited to release three more albums with All Saints, in 2006, 2016 and 2018.


Životopis.

Dean se narodil v části Bronxu v New Yorku. Produkci začal dělat ve svých 16 letech. Ve 20 letech prodal beat rapperovi DMXovi, z kterého vznikl track „Ruff Ryders Anthem“, jenž se stal okamžitě hitem. Začal spolupracovat s labely Ruff Ryders, Roc-A-Fella Records, Elektra Records, Epic Records, Def Jam Recordings a Bad Boy Entertainment.  V roce 2002 vydal Swizz své debutové album nazvané "Presents G.H.E.T.T.O. Stories", z kterého vyšly 2 singly „Guilty“ a „Bigger Business“.  Swizz Beatz má hudební vydavatelství Full Surface Records, s jeho vznikem mu pomáhal rapper Cassidy.  V současné době pracuje Swizz Beatz na albech interpretů: Cassidy, Jay-Z, 2 Much, 50 Cent, Drag-On, Papoose, Busta Rhymes, Ruff Ryders, Whitney Houston, Eve, T.I., Lil Wayne, Bow Wow, Bone Thugs-n-Harmony, Lil Jon a Ludacris. Dále pomáhá svému blízkému příteli DMXovi s jeho dvěma alby "Walk with Me" a "You'll Fly with Me Later". Bylo také potvrzeno, že bude pracovat s Jennifer Lopez.  21. srpna 2007 vydal Swizz album s názvem "One Man Band Man", kterého se v prvním týdnu prodalo 45 000 kusů. Z alba vyšly 2 singly „It's Me Bitches“ a „Money in the Bank“.  V roce 2009 produkoval Swizz Beatz mnoho populárních singlů např. „Nasty Girl“ od Ludacris feat. Plies, „Who's Real“ od Jadakiss feat. OJ da Juiceman, „Million Bucks“ od Maino, „Million Dollar Bill“ od Whitney Houston, „I Can Transform Ya“ od Chris Brown feat. Lil Wayne a „On to the Next One“ od Jay-Z.

Osobní život.

Dean byl ženatý s R&B zpěvačkou Mashondou, se kterou se rozvedl v roce 2009. V tomtéž roce oznámil, že se zasnoubili s Aliciou Keys.

Ocenění.

Urban Music Awards

Kasseem Dean (* 3. srpna 1978), známější pod svým uměleckým jménem Swizz Beatz, je americký hudební producent, DJ a rapper.

Kasseem Dean (born September 13, 1978), known professionally as Swizz Beatz, is an American hip hop recording artist, DJ, record producer, art collector, and entrepreneur from New York City. Born and raised in The Bronx, Dean began his musical career as a disc jockey (DJ). At the age of 18, he gained recognition in the hip hop industry through his friendship and work with East Coast rapper DMX and his family's Ruff Ryders Entertainment record label. Dean later found a protégé in Philadelphia-based rapper Cassidy, whose success helped the launch of his own label imprint, Full Surface Records in 1999. He went on to sign multiple artists to the label, including Eve, Mashonda, and Bone Thugs-n-Harmony. Dean also released two albums under the label; the first was a compilation, titled "Swizz Beatz Presents G.H.E.T.T.O. Stories", released in 2002, and later his debut studio album, "One Man Band Man" in 2007. In November 2018, Dean released his second studio album, "Poison", featuring collaborations with multiple hip hop artists.  Dean has produced many hit singles for a number of prominent artists across different music genres, such as hip hop, pop, soul and R&B. With a career spanning two decades, his catalog includes "Ruff Ryders' Anthem" and "Party Up (Up in Here)" (DMX), "Gotta Man" (Eve), "Jigga My Nigga" and "Girl's Best Friend" (Jay-Z), "Upgrade U", "Check on It" and "Ring the Alarm" (Beyoncé), "Good Times" (Styles P), "Bring 'Em Out" and "Swing Ya Rag" (T.I.), "Hotel" and "I'm a Hustla" (Cassidy), "Touch It" (Busta Rhymes) and "Ultralight Beam" (Kanye West), among others.  Dean was named the first "Producer in Residence" at New York University, for the 2010–11 academic year. About.com ranked him number 27 on its list of the "Top 50 Greatest Hip-Hop Producers," and "The Source" included him on its list of the "20 greatest producers" in the magazine's 20-year history. Fellow American rapper and producer Kanye West called Dean "the best rap producer of all time." Aside from music, Dean has also added multiple entrepreneurial endeavors to his repertoire, including fashion design, art collecting, and board directing. He's been a member of trustees at the Brooklyn Museum since 2015, and a creative director for the companies Monster Cable and Reebok. Dean is married to American musician Alicia Keys, with whom he has two children. The two were featured in their first cover shoot in 2018 for "Cultured Magazine".


Život.

Raná léta.

Ludvík se narodil ve francouzské obci Montfort-sur-Meu. Pocházel z početné rodiny a byl nejstarším dítětem, které se dožilo dospělosti. Jak jeho otec Jean-Baptiste Grignion, který byl notářem, tak jeho matka Jeanne Robert byli známí svou hlubokou katolickou vírou. Většinu svého dětství strávil Ludvik v Iffedicu několik kilometrů od Montfortu, kde jeho otec koupil statek. Ve 12 letech vstoupil na jezuitskou kolej svatého Tomáše Becketa v Rennes.  Ještě během těchto studií pocítil Ludvík povolání ke kněžství. Po zakončení řádného studia tak začal navíc studovat i filosfii a teologii – stále u sv. Tomáše v Rennes. Ovlivněn vyprávěními místního kněze Juliena Belliera o jeho potulném misionářském životě, zatoužil Ludvík podobně kázat mezi chudými. Na radu některých dalších kněží pak začal rozvíjet svou velikou úctu k Panně Marii.  Těsně před koncem roku 1693 se mu díky jednomu mecenáši naskytla příležitost jít studovat do Paříže do nově obnoveného semináře u Saint-Sulpice. Když však přijel, zjistilo se, že jeho mecenáš pro něj nezajistil dostatek peněz, a Ludvík tak byl nucen bydlet v různých ubytovnách ve velmi chudém prostředí, do semináře se dostal až o dva roky později. Mezitím navštěvoval na Sorbonně hodiny teologie. Po méně než dvou letech v tomto prostředí však vážně onemocněl a byl hospitalizován. Jak hospitalizaci samotnou, tak i pouštění žilou, které bylo součástí tehdejší léčby, však přežil.  Po propuštění z nemocnice ke svému překvapení našel rezervované místo v Saint-Sulpice, kam v červenci 1695 nastoupil. Byla mu přidělena práce knihovníka, a tak měl Ludvík vynikající příležitost prostudovat nejvýznamnější díla o spiritualitě, zejména pak té mariánské a její úloze v životě křesťana.

Kněz a kazatel.

Po vysvěcení na kněze v červnu 1700 byl poslán do Nantes. Jeho dopisy z této doby ukazují, že byl nešťastný z nedostatku příležitosti kázat tak, jak se k tomu cítil být povolán. Zkoušel všechno možné, dokonce se stát poustevníkem, nicméně jeho přesvědčení že byl povolán k misiím mezi chudými vzrůstalo.

Misionář chudých.

Zpočátku Ludvík chodil s různými misijními skupinkami a vykonával službu v chudobinci v Poitiers i v pařížském Generálním špitále. Uvažoval však o tom, zda jeho poslání nespočívá v něčem větším. Znepokojen místními biskupy, vykonal Ludvík pouť do Říma za papežem Klementem XI., aby se dotázal přímo jeho. Ten okamžitě rozpoznal jeho nadání, zamítl jeho nabídku týkající se vzdálených misií, jmenoval jej apoštolským misionářem a poslal zpět do Francie obnovit tamější církev, v které byl ve všech vrstvách hojně rozšířen jansenismus.  Ludvík se vrátil pěšky do Poitiers a započal svoji činnost. Vstoupil do třetího řádu svatého Dominika a kromě šíření modlitby růžence žádal také o svolení zakládat růžencová bratrstva. V Poitiers se také poprvé setkal s blahoslavenou Marií Louisou Trichet, což byl začátek její 34leté služby chudým. Společně taktéž založili kongregaci Dcer Moudrosti.  Ludvík vykonal v západní Francii na 200 misií a exercicií a jeho reputace jako velkého misionáře rostla. Mluvilo se o něm jako o „dobrém otci z Montfortu“. Nicméně Ludvík měl i mnoho nepřátel, a to i mezi klérem, často zastávajícím jansenistické myšlenky. V některých oblastech mu tak jeho činnost byla znemožňována, zavírali před ním dveře kostelů a far, někteří biskupové mu ve svých diecézích dokonce zakázali kázat. Některé pohoršovalo i jeho ztotožnění se s chudými a péče o ně. Ludvík nosil pouze v tašce přes rameno bibli a poznámkový blok. Když někdy na ulici našel špinavého a nemocného žebráka, vzal ho do nejbližšího řeholního domu s voláním „otevřete Ježíši Kristu“.  Ludvíkovi úspěchy se staly trnem v oku duchovenstvu prosáklému jansenismem. To mu pak kladlo v jeho činnosti všelijaké překážky. Jednou Ludvík při misii v Pontchateau spolu s tisíci lidmi postavil Kalvárii a zbývalo ji už jen nechat posvětit biskupem, aby se stala poutním místem. V den, kdy k posvěcení mělo dojít, však biskup pod vlivem jansenistů nařídil kalvárii zrušit. Tisícům lidí očekávajících posvěcení pak Ludvík řekl: „Doufali jsme, že zde budeme mít Kalvárii, vybudujme ji však ve svých srdcích! Tam bude Kristův kříž stát lépe než na kterémkoli jiném místě.“

Zakládání společenství.

Kromě "Dcer Moudrosti" založil Ludvík ještě další společenství. V roce 1713 kongregaci Misionářů Tovaryšstva Mariina, kněžskou společnost známou jako Montfortovi misionáři, z které se po Ludvíkově smrti stala Montfortská Mariina společnost (SMM). Roku 1715 pak Učitelský řád Bratří sv. Gabriela, který měl sloužit k výuce katechismu mezi chudými.

Závěr života.

Ludvík byl neustále zaměstnán kázáním a pěším obcházením misií. To se neblaze projevilo na jeho zdravotním stavu a následkem vyčerpání ve svých 43 letech vážně onemocněl. V dubnu 1716 přišel na svou poslední misii do Saint-Laurent-sur-Sèvre, kde 28. téhož měsíce zemřel.  Na jeho pohřeb se dostavilo tisíce lidí a velmi brzy se začaly šířit zprávy o zázracích dějících se u jeho hrobu. Přesně o 43 let později – 28. dubna 1759 taktéž v Saint-Laurent-sur-Sèvre zemřela i blahoslavená Marie Louise Trichet a byla pohřbena vedle Ludvíka. Za ctihodného jej roku 1838 prohlásil papež Řehoř XVI.

Učení.

Učení Ludvíka z Montfortu se nachází v jeho spisech, které psal během své misionářské činnosti. Jedná se zejména o díla O pravé mariánské úctě, Tajemství Marie, Tajemství růžence a stanovy společenství, která zakládal. Později se začaly vydávat i některé jeho sebrané spisy. Tak vzniklo dílo Bůh sám, což bylo zároveň Ludvíkovo heslo.  Učil o cestě "skrze Marii k Ježíši". Čím je duše více odevzdána Marii, tím více se taktéž odevzdává Ježíšovi. Velmi hájil mariánské pobožnosti a vyvracel protestantské námitky proti mariánské úctě.  Kromě naučných spisů skládal Ludvík ještě různé hymny, dohromady činících asi 20 000 veršů. Většina z nich byla zaměřena na jejich zpívání ve vesnických kostelech a v domovech chudých. Byly tedy zaměřeny na lid a jejich motiv byl především misionářský.

Papežové ovlivněni učením Ludvíka z Montfortu.

Lev XIII..

Papež Lev XIII. (1878–1903) ve své době čelil sekulárním pokusům o dechristianizaci společnosti. Destrukce etického řádu dle jeho názoru vedla lidstvo vstříc katastrofě a válce. Jakoukoliv rechristianizaci, která by však opomíjela Pannu Marii, viděl jako nemožnou. Sám vydal 12 encyklik o růženci a získal přízvisko "růžencový papež". V duchu Ludvíka z Montfortu a v návaznosti na Tomáše Akvinského také vyzdvihoval Mariinu úlohu při spáse lidstva a označoval ji tituly Prostřednice a Spoluvykupitelka.  Lev XIII. pak Ludvíku projevil zvlášť osobní úctu, neboť jej v roce 1888 beatifikoval přesně v den 50. výročí svého kněžského svěcení.

Pius X..

Klíčová mariánská encyklika Pia X. "Ad diem illum", v které dal zřetelně najevo svoji mariánskou úctu, velmi čerpá z učení Ludvíka z Montfortu, zejména z jeho díla "O pravé mariánské úctě". O encyklice se říká, že nebyla jen inspirována, nýbrž doslova proniknuta Ludvíkovou mariologií.  Pius X. si spisu "O pravé mariánské úctě" zvlášť cenil a dokonce udělil apoštolské požehnání každému, kdo ho bude číst.

Pius XII..

Papež Pius XII. byl ohromen knihou "Bůh sám" a 27. června 1947 Ludvíka prohlásil za svatého. Při té příležitosti vyzval věřící slovy: „Zůstaňte věrní vzácnému dědictví, které vám tento veliký světec zanechal.“

Jan Pavel II..

Papež Jan Pavel II. vzpomínal, jak jako mladý seminarista „četl stále znova a znova s velkým duchovních propěchem“ díla Ludvíka a že poté „pochopil, že nemůže vyřadit Matku Páně ze svého života bez toho, aniž by odporoval vůli Nejsvětější trojice“.  Ve svém apoštolském listě Rosarium Virginis Mariae se zmínil, že heslo svého pontifikátu "Totus Tuus" (tzn. Celý Tvůj) bylo inspirováno učením Ludvíka o výjimečnosti úcty k Panně Marii a úplného odevzdání se jí. Jedna z modliteb Ludvíka zni: „Jsem celý Tvůj a všechno, co mám, je Tvé, můj milý Ježíši, skrze Marii, Tvou svatou Matku.“ Papež pak cituje přímo Ludvíka: „Celá naše dokonalost spočívá v přizpůsobení, sjednocení a zasvěcení Ježíši Kristu. Z toho důvodu nejlepším druhem zbožnosti je nepochybně ten, který nás nejdokonaleji přizpůsobuje, sjednocuje a zasvěcuje Kristu. A nyní jestliže právě Maria je to stvoření, které je nejvíce oddáno Ježíši Kristu, vyplývá z toho, že mezi všemi druhy zbožnosti ta, která nejvíce přizpůsobuje a zasvěcuje duši Pánu, je zbožnost k Marii, jeho svaté Matce. A čím více je duše zasvěcená jí, tím více bude zasvěcená i Ježíši Kristu.“  Myšlenky, spisy a příklad sv. Ludvíka z Montfortu, jako součást francouzské duchovní školy, zmínil Jan Pavel II. také v encyklice "Redemptoris Mater", kde je označil za význačné svědectví mariánské spirituality v katolické tradici. Čtení díla "O pravé mariánské úctě" označil Jan Pavel II. taktéž za jeden z rozhodujících okamžiků svého života.

Odkazy.

Literatura.

Česky vyšlo:

Svatý Ludvík z Montfortu, celým jménem Ludvík Maria Grignion de Montfort (31. ledna 1673–28. dubna 1716) byl francouzský katolický kněz a známý kazatel. Proslavil se taktéž svoji horlivou mariánskou úctou a svými spisy významně přispěl k rozvoji katolické mariologie. V této oblasti na něj odkazovalo mnoho papežů posledních 150 let – např. Lev XIII., svatý Pius X., Pius XII. či Jan Pavel II. Je také kandidátem na získání titulu učitel církve.

Louis-Marie Grignion de Montfort (31 January 1673 – 28 April 1716) was a French Roman Catholic priest and Confessor. He was known in his time as a preacher and was made a missionary apostolic by Pope Clement XI.  As well as preaching, Montfort found time to write a number of books which went on to become classic Catholic titles and influenced several popes. Montfort is known for his particular devotion to the Blessed Virgin Mary and the practice of praying the Rosary.  Montfort is considered as one of the early writers in the field of Mariology. His most notable works regarding Marian devotions are contained in "Secret of the Rosary" and "True Devotion to Mary".  The Roman Catholic Church, under the pontificate of Pope Pius XII, canonized Montfort on July 20, 1947. A "founders statue" created by Giacomo Parisini is located in an upper niche of the south nave of St. Peter's Basilica.