Technický popis.

Pohonnou jednotku automobilu tvoří vzduchem chlazený osmiválcový motor původně sestrojený pro model Tatra 603. Na rozdíl od „šestsettrojky“ je však motor modelu JK 2500 uložen v přední části karoserie. Hnací síla je převáděna čtyřstupňovou převodovkou na hřídel a dále na zadní nápravu typu De Dion. Vůz stojí na patnáctipalcových litých kolech originální konstrukce.  Rám automobilu je ručně svařen z bezešvých ocelových trubek. Zadní náprava vlastní konstrukce je odpružena příčnými zkrutnými tyčemi, u přední nápravy (původně z německého KdF) jsou pak použity torzní tyče. Kostra automobilu je zčásti kovová a zčásti dřevěná a na ní je osazena ručně vyrobená karosérie. V zadní části vozu jsou umístěny dvě palivové nádrže, každá o objemu asi 30 litrů.

Historie.

Původní plány na motorizaci vozidla hovořily o motoru z Tatry 603, jeho vývoj však v té době ještě nebyl ukončen a proto byl jako dočasné řešení použit kapalinou chlazený šestiválec Alfa Romeo S6 o výkonu 90 koňských sil. Čtyřstupňovou převodovku, která byla v této verzi použita, vyrobila rovněž Alfa Romeo. Kola, na kterých vůz stál, pocházela z Lancie Aurelia. Ze stejného vozu pocházely také bubnové brzdy.  Konstruktérovi Kubinskému se později podařilo získat osmiválec z Tatry 603, kterým plánoval automobil vybavit již od začátku. Byl to však kus původně používaný v nákladním automobilu Tatra 805 a byl poskládaný z náhradních dílů. Výkon tohoto motoru činil 74 koňských sil. Vzhledem k výšce motoru a nízké konstrukci automobilu, muselo dojít k četným úpravám, aby se motor do karosérie vešel (například byl použit jediný tlačný větrák z Pragy V3S, i když původně měly být dva). Na místo chladičů bylo pak pod kapotu umístěno náhradní kolo.  K prvnímu veřejnému představení vozu došlo v časopise "Svět motorů", který v lednovém čísle roku 1956 zveřejnil článek nazvaný "Také to dovedeme". Roku 1958 byl vůz předveden v Kopřivnici a ze strany tehdejšího ředitele továrny následovala nabídka na výrobu a prodej pěti kusů vozu. Konstruktér Kubinský také dostal nabídku na změnu zaměstnání – z brněnské Karosy měl přejít právě do závodu Tatry. Vůz byl poté dva týdny testován jezdci Aloisem Markem a Adolfem Veřmiřovským. Nakonec se plány na výrobu dalších vozů neuskutečnily, ovšem Kubinský pro svůj vůz získal nový motor V8. Tentokrát se jednalo o motor, který byl nastavený pro použití v osobním voze Tatra 603, měl výkon 140 koňských sil a vůz s ním mohl dosahovat rychlosti až 200 km/h. Vyměněna byla také kola (namísto drátěných dostal vůz patnáctipalcová litá kola originální konstrukce pana Kubinského) a brzdy, které byly vyměněny za účinnější.  Július Kubinský vlastnil svůj automobil celkem 13 let a po celou tuto dobu na něm prováděl další úpravy. Nakonec vůz prodal. V současné době se tento sportovní automobil nachází na neznámém místě.

Tatra JK 2500 je prototyp dvoumístného sportovního kupé. Jedná se o devátý prototyp vyrobený Júliem Kubinským. Vývoj automobilu začal v roce 1951, když Kubinský pracoval v podniku Karosa Brno. Vůz byl dostavěn v roce 1954 a existuje pouze jediný exemplář. Název vozu je tvořen iniciálami konstruktéra Júlia Kubinského, číslo 2500 pak odkazuje na to, že objem motoru v tomto voze byl vždy 2 500 ccm.

The Tatra JK 2500 was a prototype sports car using a Tatra engine, made in 1956. Construction and planning began in 1951. The car is named after the designer, Julius Kubinsky. The car was originally fitted with a 2500 cc Alfa-Romeo engine, but it was later replaced with an air-cooled Tatra V8 from Tatra T603. With the V8 the top speed was . It was used for 13 or 14 years by its designer, however, it has not been seen in several decades.


Důležité osoby deníku.

Kromě autorky Anne Frankové se v deníku vyskytují následující osoby, které se ukrývaly před deportací: Dále Anne psala o následujících osobách, které při ukrývání významně pomáhaly:

Verze deníku.

Anniny zachráněné rukopisy obsahovaly dvě verze deníku. První verzi tvořily různorodé záznamy, některé ve formě dopisů fiktivním osobám – dívčím postavám z románů Cissy van Marxveldtové, některé doplněné vlepenými fotografiemi a jinými ilustracemi. Tyto záznamy si Anne vedla od 12. června 1942 do 1. srpna 1944, ale v zachráněných rukopisech některá období chybí (např. za období 6. prosince 1942 – 21. prosince 1943 byly dostupné pouze později přepracované texty). V této podobě deník nebyl určen ke zveřejnění. Pracovně je označován jako „verze A“.  Od května 1944 svůj deník přepracovávala pro zamýšlené poválečné knižní zveřejnění. Reagovala tak na rozhlasovou výzvu nizozemského exilového ministra školství, aby lidé shromažďovali všechna svědectví o utrpení v dobách okupace. Z původního deníku vybírala podle svého názoru důležité a zajímavé pasáže, některé přepisovala a stylisticky upravovala, v některých případech zpětně dopisovala nové záznamy na základě vzpomínek. Nepodstatné epizody a úvahy, případně intimní pasáže vynechávala. Záznamy převedla do formy dopisů fiktivní přítelkyni Kitty. Osobám zmiňovaným v deníku plánovala přidělit pseudonymy, které sepsala do přiloženého seznamu (sebe např. chtěla pojmenovat Anne Aulis nebo Anne Robin). Tento rukopis chtěla použít pro poválečné knižní vydání s plánovaným názvem "Het Achterhuis". Do nové podoby stihla přepracovat záznamy pouze do 29. března 1944, za pozdější období existuje jen verze A deníku. Přepracované záznamy se pracovně označují jako „verze B“. V červnu 2019 byl tento text vydán v německém překladu poprvé jako samostatná kniha. Otto Frank po válce sestavil pro knižní vydání kompilaci z obou verzí Anniných rukopisů, v níž vynechal např. pasáže s kritickými zmínkami o manželství Frankových, ale zařadil do ní i několik intimních záznamů, které Anne zveřejňovat nechtěla. Rodině Anne ponechal příjmení Frank, pro ostatní osobnosti použil pseudonymy navržené Anne u verze B a v některých případech přidal další. Výsledný text prošel ještě nakladatelskou redakcí, při níž byly vypuštěny např. zmínky o menstruaci a o erotických myšlenkách v souvislosti se spolužačkou Jacque. V této podobě vyšel text knižně a na mnoho let se stal autorizovaným zněním, z nějž vycházely překlady do jiných jazyků. Pracovně se označuje jako „verze C“.  Otto Frank před smrtí (zemřel 19. srpna 1980) odkázal autorská práva k svému i Anninu dílu Fondu Anne Frankové (Anne Frank Fonds) v Basileji, jehož byl zakladatelem. Veškeré Anniny písemnosti odkázal nizozemskému státu a ten svěřil jejich správu Národnímu ústavu pro válečnou dokumentaci (Rijksinstituut voor Oorlogsdocumentatie – RIOD) později přejmenovanému na Nederlands Instituut voor Oorlogsdocumentatie (NIOD). Tato instituce nechala u Nizozemského soudního ústavu (Nederlands Forensisch Instituut) v Haagu provést podrobnou expertízu celé pozůstalosti. Cílem bylo vědecky vyvrátit veškeré pochybnosti a shromáždit argumenty proti opakovanému šíření vylhaných informací a opakovanému zpochybňování pravosti deníku. Výsledkem byla závěrečná zpráva o 250 stranách, která jeho pravost potvrdila. Z podnětu RIOD bylo roku 1986 připraveno kritické vydání deníku, které obsahovalo poprvé všechny tři verze (A, B a C), obsáhlý výtah ze závěrečné zprávy NFI (sestavil H.J.J. Hardy) a další dokumentaci.  Fond Anne Frankové se koncem osmdesátých let 20. století rozhodl připravit novou autorizovanou podobu deníku a přípravou pověřil Mirjam Presslerovou, německou spisovatelku a překladatelku. Presslerová převzala výběr záznamů Otty Franka a rozšířila jej o další záznamy z verzí A a B, takže celkový rozsah textu se zvětšil asi o čtvrtinu. V tomto vydání již většina osob figuruje pod vlastními jmény, pseudonymy zůstaly jen spolubydlícím z úkrytu v zadním domě. Tato podoba deníku se pracovně označuje jako „verze D“. Na konci devadesátých let se objevilo pět dalších listů Annina rukopisu a jejich obsah byl se souhlasem AFF do autorizovaného vydání zařazen.  Roku 2013 vyšlo z iniciativy AFF v Amsterdamu nizozemsky a ve Frankfurtu německy nové autorizované souborné vydání celého Annina díla (deník je zde zveřejněn ve verzích D, A a B) se studiemi odborníků.

Deník jako komiks.

Komiksový životopis Anne Frankové napsali Ernie Colón a Sidney Jacobson a vydali jej pod názvem "Anne Frank : the Anne Frank House Authorized Graphic Biography" roku 2010 v New Yorku (Hill & Wang Inc., ). Kniha vyšla z iniciativy Domu Anne Frankové a byla přeložena do mnoha jazyků.  Komiksovou podobu deníku podle verze D, autorizovanou AFF, vytvořili Ari Folman (scénář) a David Polonsky (ilustrace) v angličtině s tím, že v každé zemi budou použity citace z příslušného překladu. Jako první vyšla nizozemská verze pod názvem "Het achterhuis" roku 2017 v amsterdamském nakladatelství Prometheus ().  Některá další zpracování jsou uvedena v článku Keese Ribbense na blogu NIOD.

Filmová zpracování deníku.

V této části hesla byl použit překlad textu z článku List_of_films_about_Anne_Frank na anglické Wikipedii.  První filmová zpracování vycházela z divadelní hry Frances Goodrichové a Alberta Hacketta a ti napsali i scénář pro Stevensův film z roku 1959.

Monoopera podle deníku.

Grigorij Samujlovič Frid: "Deník Anny Frankové" ("Дневник Анны Франк" 1969). Premiéra 18. května 1972 ve Všesvazovém domě skladatelů (Всесоюзный дом композиторов) v Moskvě. Účinkovaly: Naděžda Jurenjeva (Anne – soprán), Marija Karandašova (klavír).

Ohlasy deníku v literatuře.

Uvedeny jsou jen publikace dostupné v českém překladu.

Deník v češtině.

V překladu knižního vydání od Miroslava Drápala a v některých překladech názvů scénických zpracování byla přezdívka Anne (podle jména Annelies) chybně nahrazena jménem Anna a tato záměna výrazně vstoupila do obecného povědomí. Obdobný problém vznikl i v jiných jazycích (španělština, ruština, ukrajinština, lotyština, litevština atd.).  První české znění vytvořil podle autorizovaného německého překladu verze C Gustav Janouch. Kniha vyšla roku 1956 pod názvem "Deník Anne Frankové 14. června 1942-1. srpna 1944 (Het Achterhuis)" v nakladatelství Svobodné slovo – Melantrich, druhé vydání tamtéž roku 1957 a třetí vydání roku 1966 ve Státním nakladatelství dětské knihy. Další vydání se objevilo až v roce 1992 v nakladatelství Lidové noviny a překlad pro ně pod názvem "Deník Anny Frankové" vytvořil Miroslav Drápal z nizozemského originálu ve verzi D. Na základě tohoto vydání vznikla roku 1994 rozhlasová adaptace v režii Markéty Jahodové a s interpretkou Věrou Slunéčkovou. Nahrávku vydal Radioservis jako audioknihu (2011). Roku 2004 vyšla kniha v nakladatelství Triáda ve verzi D doplněné o nově nalezené stránky a pod názvem "Deník". Překlad mezitím zesnulého Miroslava Drápala doplnila a revidovala Michaela Jacobsenová s přihlédnutím k německému překladu Mirjam Presslerové "Tagebuch". V dalších letech následovalo v Triádě několik revidovaných vydání, roku 2012 i ve formě e-booku. V červnu 2019 vydala Triáda knihu v novém překladu Magdy de Bruin Hüblové pod přeloženým původním názvem "Zadní dům". Překlad vychází z poslední autorizované verze D vydané v rámci souborného vydání "Verzameld werk".  V češtině vyšly i obě komiksové verze deníku. Životopis od Ernie Colóna a Sida Jacobsona vydalo roku 2013 nakladatelství Paseka v překladu Miroslavy Ludvíkové a pod názvem "Anne Franková, komiksový životopis". Komiksový "Deník" Ari Folmana a Davida Polonskyho vydala roku 2017 Triáda v překladu Magdy de Bruin Hüblové (s využitím překladu Miroslava Drápala a Michaely Jacobsenové podle vydání z roku 2014) a pod názvem "Deník Anne Frankové".

Deník v českých divadlech.

V naprosté většině případů u nás byla inscenována dramatizace Frances Goodrichové a Alberta Hacketta v překladu Oty Ornesta pod názvem "Deník Anny Frankové". Československá premiéra se uskutečnila v Ústředním divadle československé armády v Praze dne 21. června  1957 v režii Jana Strejčka a s Jiřinou Jiráskovou v roli Anne. Další inscenace: Severočeské divadlo Liberec (14. listopadu 1957), Divadlo Julia Fučíka Brno (8. února 1958), Vesnické divadlo (29. března 1958), Divadlo pracujících Gottwaldov (21. února 1959), Slezské divadlo Zdeňka Nejedlého Opava (22. ledna 1961), Slovácké divadlo Uherské Hradiště (11. března 1961), Západočeské divadlo Klatovy (24. září 1961), Divadlo DISK Praha (29. ledna 1966), Divadlo Jiřího Wolkra Praha (4. září 1970), Západočeské divadlo Cheb (23. října 1971, jako "Zadní trakt"), Divadlo Vítězného února Hradec Králové (11. března 1972), Divadlo Petra Bezruče Ostrava (24. ledna 1975), Krajské divadlo Kolín (9. dubna 1982), Severomoravské divadlo Šumperk (22. února 1986), Divadlo Mandragora Zlín (5. března 1999).  V roce 2007 uvedla pod názvem "Hlas Anne Frankové" scénickou adaptaci Deníku podle scénáře Miřenky Čechové a Petra Boháče skupina Spitfire Company v pražském Experimentálním prostoru Roxy/NoD (premiéra 4. dubna 2007). O dva roky později vznikla anglická verze inscenace pod názvem "The Voice of Anne Frank" (premiéra 11. března 2009). V roce 2015 inscenovala pod názvem "Deník Anne Frankové" koláž z Deníku režisérka Zoja Mikotová ve Slováckém divadle v Uherském Hradišti (premiéra 28. března 2015). Scénář napsaly režisérka s dramaturgyní Ivou Šulajovou a použily překlad M. Drápala a M. Jacobsenové. V roce 2017 uvedlo vlastní jevištní ztvárnění Deníku brněnské Divadlo Polárka v dramatizaci a režii Ondřeje Elbela podle překladu M. Drápala a M. Jacobsenové (premiéra 10. června 2017).

Monoopera v českém divadle.

Libreto Grigorije Frida přeložil do češtiny Petr Štědroň jako "Deník Anny Frankové".

Deník Anne Frankové jsou rukopisné deníkové záznamy Anne Frankové, dívky z německé židovské rodiny, která před nacisty uprchla do Amsterdamu. Začala je psát v nizozemštině o 13. narozeninách (12. června 1942) a v psaní pokračovala i po celou dobu, kdy se spolu s rodiči, starší sestrou a dalšími čtyřmi lidmi ukrývala (od 6. července 1942 v zadním domě za sídlem původně otcovy firmy) před deportací do koncentračního tábora. Dne 4. srpna 1944 byl jejich úkryt odhalen a všichni obyvatelé byli zatčeni. Anne zemřela pravděpodobně v únoru 1945 v koncentračním táboře Bergen-Belsen. Jejich ochránkyně Miep Giesová a Bep Voskuijlová Anniny rukopisy zachránily a uschovaly. Po válce je předaly Anninu otci Ottovi Frankovi, který jako jediný z rodiny deportaci přežil. Ten z různorodých rukopisů sestavil text určený zpočátku příbuzným a známým. V roce 1947 jej pod názvem "Het Achterhuis. Dagboekbrieven van 14 juni 1942 – 1 augustus 1944" ("Zadní dům. Deník v dopisech 14. června 1942 – 1. srpna 1944") vydal knižně. Kniha byla postupně přeložena do zhruba sedmdesáti jazyků a vyšla odhadem v třiceti milionech výtiscích (2019). Byla mnohokrát zfilmována a stala se podkladem pro různá scénická zpracování. Roku 2009 byl originál deníku Anne Frankové zařazen do seznamu světového dědictví dokumentů UNESCO. V mnoha jazycích včetně češtiny je deník znám i pod názvy upravenými oproti názvu původního nizozemského vydání: "Deník Anne Frankové" ("Tagebuch der Anne Frank", "The Diary of Anne Frank", "Дневник Анны Франк"), "Deník mladé dívky" ("The Diary of a Young Girl") aj.

The Diary of a Young Girl, also known as The Diary of Anne Frank, is a book of the writings from the Dutch language diary kept by Anne Frank while she was in hiding for two years with her family during the Nazi occupation of the Netherlands. The family was apprehended in 1944, and Anne Frank died of typhus in the Bergen-Belsen concentration camp in 1945. The diary was retrieved by Miep Gies, who gave it to Anne's father, Otto Frank, the family's only known survivor, just after the war was over. The diary has since been published in more than 60 languages.  First published under the title Het Achterhuis. Dagboekbrieven 14 Juni 1942 – 1 Augustus 1944 ("The Annex: Diary Notes 14 June 1942 – 1 August 1944") by Contact Publishing in Amsterdam in 1947, the diary received widespread critical and popular attention on the appearance of its English language translation "Anne Frank: The Diary of a Young Girl" by Doubleday & Company (United States) and Vallentine Mitchell (United Kingdom) in 1952. Its popularity inspired the 1955 play "The Diary of Anne Frank" by the screenwriters Frances Goodrich and Albert Hackett, which they adapted for the screen for the 1959 movie version. The book is included in several lists of the top books of the 20th century.  The copyright of the Dutch version of the diary, published in 1947, expired on 1 January 2016, 70 years after the author's death as a result of a general rule in copyright law of the European Union. Following this, the original Dutch version was made available online.


Biografie.

Regenerace.

Regenerace do druhého doktora (původně jen jako "obnova") byla pro fanoušky seriálu velikým překvapením, jelikož něco takového bylo na televizních obrazovkách zcela nové. První Doktor, hraný Williamem Hartnellem, postupně slábnul, zatímco bojoval sKyberlidmi během epizody" Desátá planeta" a nakonec zemřel, zdánlivě kvůli stáří. Jeho tělo samo zregenerovalo do druhého Doktora. Zpočátku byl vztah mezi druhým Doktorem a jeho předchůdcem nejasný. Ve svém prvním příběhu, druhý Doktor odkazoval na svého předchůdce v třetí osobě, jako by byl úplně jiný člověk. Jeho společníci Ben a Polly si nebyli nejprve jisti, jestli je to opravdu Doktor, a uznali to až poté, co ho Dalek jmenoval Doktorem.

Společníci.

Ve druhém příběhu, "Highlanders ", se Jamie McCrimmon připojil k posádce Tardis a zůstal s Druhým Doktorem pro zbytek jeho života ,Ben a Polly opustili Tardis spolu, když TARDIS přistála na Gatwick Airport ve stejný den, kdy původně odešli s prvním Doktorem, poté, co zastavili masovoý únos turistů s tvarem měnícími mimozemštany. Doktor a Jamie se pak stali zapojeni do spiknutí Daleků získat oba "Lidské a Dalekovské faktory". Postupně se Doctor setkává ještě s Vicky, která ho poté opouští, a Zoe, která s ním a Jamiem zůstane až do jeho regenerace. Během své inkarnace se také setkává s Brigadýrem Alistairem Gordonem Lethbridgem-Stewartem, který vede jednotku Unit zabývající se hledáním a potlačováním mimozemských jevů ve Velké Británii a vlastně i v celém světě. Brigadýr Lethbridge-Stewart Doktora provází během klasických sérií ale většinou se objevuje pouze v epizodách, který se vyskytují na Planetě Zemi.

Nepřátelé.

Během své druhé inkarnace se Doktor setkává s řadou známých nepřátel, jako jsou Dalekové a Kyberlidé, stejně jako potkává nové nepřátele jako například Velkou Inteligenci a Ledové Válečníky.

Smrt.

Čas Doktorova konce nadešel tehdy, když TARDIS přistála uprostřed válečné zóny, vytvořené rasou mimozemských válečníků, kteří s pomocí dalšího odpadlíka Pánů času, Náčelníka, postupně unášeli a vymývali mozky lidi, aby se stal vojáky pro ně v naději, že dobijí galaxii. Ačkoli Doktor byl schopný porazit svůj plán, uvědomil si, že by byl schopen vrátit lidi do jejich různých původních bodů v historii Země. Proto kontaktoval Pány času, obětoval svoji vlastní svobodu v procesu, a i přes pokus o útěk byl nucen vrátit se na svou domovskou planetu. Byl pak postaven před soud za porušení zákonů nevměšování se do historie. Navzdory tvrzení Doctora, že by Páni času měli použít své schopnosti k pomáhání druhým, byl odsouzen k vyhnanství na Zemi 20. století, k tomu ještě dostal od Pánů času vynucenou regeneraci do Třetího Doctora. Jamie a Zoe se vrátili do svého vlastního času, s vymazanými vzpomínkami na vše, kromě jejich prvního setkání s Doctorem a tajemství TARDIS.

Star Wars: Síla se probouzí (v anglickém originále Star Wars: The Force Awakens) je sedmý film ze série "Star Wars", jehož premiéra proběhla 17. prosince 2015.  Film natočil režisér J. J. Abrams, který se už osvědčil restartováním ságy "Star Trek". Film produkovalo studio Walt Disney Pictures, které v roce 2012 koupilo práva od George Lucase. George Lucas se na tomto díle podílel pouze v pozici kreativního konzultanta.  Snímek představuje návrat ke kořenům původní ságy, ať už pro návrat původních postav staré trilogie a jistou dávkou nostalgie, tak pro skloubení moderních digitálních efektů s hojně zapojenými efekty praktickými. Příkladem jsou loutky nebo skutečně fungující model astrodroida BB-8.

Star Wars: The Force Awakens (also known as Star Wars: Episode VII – The Force Awakens) is a 2015 American epic space opera film produced, co-written and directed by J. J. Abrams. It is the first installment in the "Star Wars" sequel trilogy, following the story of "Return of the Jedi" (1983), and is the seventh episode of the nine-part "Skywalker saga". It was produced by Lucasfilm and Abrams's production company Bad Robot Productions, and was distributed by Walt Disney Studios Motion Pictures. The film's ensemble cast includes Harrison Ford, Mark Hamill, Carrie Fisher, Adam Driver, Daisy Ridley, John Boyega, Oscar Isaac, Lupita Nyong'o, Andy Serkis, Domhnall Gleeson, Anthony Daniels, Peter Mayhew, and Max von Sydow. Set 30 years after "Return of the Jedi", "The Force Awakens" follows Rey, Finn, Poe Dameron, and Han Solo's search for Luke Skywalker and their fight in the Resistance, led by General Leia Organa and veterans of the Rebel Alliance, against Kylo Ren and the First Order, a successor to the Galactic Empire.  The film was announced after The Walt Disney Company's acquisition of Lucasfilm in October 2012, and was the first "Star Wars" film to not extensively involve franchise creator George Lucas, who only served as a creative consultant in the early stages. The film was produced by Abrams, his longtime collaborator Bryan Burk, and Lucasfilm president Kathleen Kennedy. Abrams and Lawrence Kasdan, co-writer of the original trilogy films "The Empire Strikes Back" (1980) and "Return of the Jedi" (1983), rewrote an initial script by Michael Arndt. John Williams, the composer for the previous six films, returned to compose the film's score. Filming began in April 2014 in Abu Dhabi and Iceland, with principal photography also taking place in Ireland and at Pinewood Studios in England, and wrapped in November 2014.


Pojmenování.

V západních spisech a literatuře byl Músa Keita nejčastěji označován jako Mansá Músa. Také se objevují pojmenování jako Kankou Músa, Kankan Músa a Kanku Músa. 'Kankou' je populární Mandingské jméno, Kankou Músa tedy znamená 'Músa jehož matkou byla Kankou'.

Vzestup na trůn.

Znalosti, které dnes máme o Říši Mali pochází ze spisů Arabských učenců, jako Al-Umari, Abu-sa'id Uthman ad-Dukkali, Ibn Chaldún a Ibn Battuta. Podle Ibn-Khaldunových spisů o Malských králích, Mansá Músa byl vnuk Abu-Bakr Keita (nejedná se ovšem o sahábího Abu Bakra) - bratra Sundiata Keita, zakladatele Říše Mali. Sám Abu-Bakr říši nikdy nevládl a jeho syn, Músův otec, Faga Laye, není pro historii Mali významný.  Mansá Músa Keita byl podle primárních zdrojů určen zástupcem krále Abubakariho Keita II., který se vydal na výpravu s cílem nalézt hranice Atlantského oceánu a nikdy se nevrátil. Arabsko-Egyptský učenec Al-Umari cituje Mánsu Músu:Vládce mně předcházející nevěřil, že je nemožné dosáhnout kraje oceánu, který obklopuje zemi (Atlantského oceánu). Chtěl ho dosáhnout a byl odhodlaný svůj plán uskutečnit. Vyslal na dvě sta lodí plných mužu a spoustu dalších plných zlata, vody a proviantu na několik let. Rozkázal kapitánovi, aby se nevracel, dokud nenarazí na kraj oceánu, nebo dokud nevyčerpají zásoby jídla a vody. Vydali se tedy na svou cestu. Dlouho po nich nevraceli, než jedna loď připlula zpět. Když byl kapitán tázán, opověděl 'Ó princi, pluli jsme dlouho, než jsme uprostřed oceánu spatřili silný proud... Moje loď byla poslední; ostatní byly přede mnou, utopily se v tom velkém víru a zpět se už nedostaly. Plul jsem zpět, abych utekl tomu proudu.' Ale Sultán mu nevěřil. Rozkázal připravit na dva tisíce lodí pro něj a jeho muže a dalších tisíc na zásoby vody a jídla. Zvolil si mě jako svého regenta po dobu jeho nepřítomnosti a odplul se svými muži, aby se už nikdy nevrátil, ni nedal zmínku o svém životě.Músův syn a následovník, Mansá Magha Keita, také vládl jako zástupce po dobu Músovy pouti.

Islám a pouť do Mekky.

Músa byl oddaný Muslim a díky jeho pouti do Mekky (povinnost každého Muslima, pokud mu to jeho zdravotní a hospodářský stav dovoluje) se stal známým po celé severní Africe a Blízkém východě. Pro Músu byl Islám 'branou do kulturního světa Východního Středomoří'.  Věnoval mnoho času podpoře šíření Islámu v jeho říši.  Músa vykonal svou pouť v roce 1324. V jeho procesí šlo údajně 60,000 mužů, včetně 12,000 otroků, z nichž každý nesl čtyři libry ve zlatých cihlách. Músa zajistil vše potřebné pro celé procesí včetně stravy pro všechny muže i zvířata.  Mezi zvířaty bylo i 80 velbloudů, kteří nesli 50-300 liber zlatého prachu. Músa po cestě zlato rozdával chudým. Músa nejen daroval městům, kterými projížděl, včetně Cairo a Mediny, ale také vyměňoval zlato za suvenýry. Bylo také zaznamenáno, že každý pátek nechal vystavět mešitu.  Músova cesta byla zdokumentována několika očitými svědky, které potkal cestou a byli uchváceni bohatstvím a velikostí procesí. Záznamy pocházejí z mnoha zdrojů, včetně deníků a ústně předávaných historek. Jsou také záznamy o Músově návštěvě Mamluka, Sultána Egyptského, Al-Nasir Muhammada, v červenci 1324.  Músova štědrost ale nechtěně zdevastovala ekonomiku regionů, kterými prošel. Ve Káhiře, Medině a Mekce náhlý příliv zlata snížil jeho hodnotu na následující desetiletí. Ceny zboží výrazně vzrostly. Aby trh se zlatem zachránil, půjčil si v Káhiře tolik zlata, kolik jen mohl unést, při vysokém úroku. Toto je jediný známý případ v historii, kdy jeden muž přímo kontroloval cenu zlata ve Středomoří.

Pozdější léta vlády.

Během své dlouhé zpáteční cesty v roce 1325 se k Músovi donesly zprávy, že jeho armáda znovudobyla Gao. Armádu vedl jeden z jeho generálů, Sagmandia. Město Gao bylo součástí říše již před vládou Sakury a bylo důležitým obchodním centrem. Músa tedy město na své zpáteční cestě navštívil. Jako zajatci mu byli předvedeni dva synové Gaoského krále - Ali Kolon a Suleiman Nar. Vzal je s sebou do Niani (hlavního města říše) a vychoval je na svém dvoře. Když se Mansá Músa vrátil, přivedl s sebou zpět mnoho arabských učenců a architektů.

Výstavba v Mali.

Músa se dal do rozsáhlého budování, stavěl mešity a madrasy v Timbuktu a Gao. Za zmínku stojí, že dávné centrum učení Sankore Madrasah (nebo Sankorská Univerzita) bylo založeno v době jeho vlády.  V Niani postavil Músa Aulu - budovu vnitřními dveřmi propojenou s královským palácem. Byl to 'obdivuhodný Monument', z něhož čněla kopule a byl zdoben arabeskami zářivých barev. Dřevěné okenní rámy vrchního patra byly postříbřeny; ty ve spodním patře pozlaceny. Stejně jako Velká Mešita, obrovská stavba postavena ve stejnou dobu v Timbuktu, byla Aula postavena z tesaného kamene.  V tomto období byl městský život ve významných centrech Mali na vysoké úrovni. Sergio Domian, Italský učenec v oblasti umění a architektury o tomto období napsal: 'Tak byly položeny základy městské civilizace. Při vrcholu své moci mělo Mali minimálně 400 měst a oblast delty Nigeru byla velmi hustě osídlena.'

Vliv v Timbuktu.

Mansá Músa připojil Timbuktu k Říši Mali na zpáteční cestě ze své pouti, stejně jako Gao. Od architektů, které si přivedl z Andalusie a Káhiry si nechal postavit velký palác a mešitu Djinguereber, která stojí dodnes.  Z Timbuktu se brzy stalo centrum obchodu, kultury a Islámu; prodávat své zboží sem přicházeli hausští obchodníci, Egypťané a obchodníci z dalších zemí. Byla zde založena univerzita (stejně jako ve městech Djenné a Ségou). Prostřednictvím univerzity a obchodů se šířil Islám a Timbuktu se stalo centrém islámské učenosti. Zprávy o městě bohatství v Říši Mali dorazily i do jižní Evropy a obchodníci z Benátek, Grenady a Genoe si brzy zaznamenali Timbuktu jako město pro prodej hotových produktů za zlato.  Na Univerzitě Sankore v Timbuktu byli za Músovy vlády zaměstnáni právníci, astronomové a matematici. Z univerzity se stalo centrum učenosti a kultury a přitahovalo učence z celé Afriky a blízkého východu do Timbuktu.  Músův palác dnes už nestojí, ale univerzita a mešita v Timbuktu stojí dodnes.

Smrt.

Rok úmrtí Mansá Músy je stále předmětem debat dnešních historiků. Soudě podle doby vlády jeho syna Mansa Maghana (1332 až 1336) je možné, že Músa zemřel v roce 1332. Některé zdroje také ale uvádějí, že měl v úmyslu abdikovat ve prospěch svého syna a podle Ibn-Khalduna byl Mansá Músa živý, když bylo dobyto město Tlemcen v Alžírsku v roce 1337, jelikož poslal do Alžírska své zástupce, aby dobyvatelům pogratuloval k jejich vítězství.

Músa Keita I (cca 1280 - cca 1337) byl desátý Mansá, což lze nejlépe přeložit jako "král králů" nebo "císař", bohaté západoafrické Říše Mali. V době Músova nástupu na trůn se Říše Mali skládala z území dříve patřícího pod Ghanskou říši, dnes Mauritánie, Melle (Mali), a sousedících území. Músovi náleželo mnoho titulů, včetně Mellského emíra, Pána wangarských dolů nebo Dobyvatele Ghanaty.  Během své pouti do Mekky výrazně přispěl k rozšíření islámu v severní Africe a na Blízkém východě. Byl to nejbohatší člověk historie, jeho majetek se odhaduje na 500 miliard dolarů.

Musa I ( – ), or Mansa Musa, was the tenth "Mansa" (which translates to "sultan", "conqueror" or "emperor") of the Mali Empire, an Islamic West African state. He has been described as the wealthiest individual of the Middle Ages.  At the time of Musa's ascension to the throne, Mali in large part consisted of the territory of the former Ghana Empire, which Mali had conquered. The Mali Empire consisted of land that is now part of Mauritania and the modern state of Mali. During his reign, Musa held many titles, such as "Emir of Melle", "Lord of the Mines of Wangara", and "Conqueror of Ghanata".  Musa conquered 24 cities, along with their surrounding districts. During Musa's reign, Mali may have been the largest producer of gold in the world, and Musa has been considered one of the richest people in history. However, modern commentators such as "Time" magazine have concluded that there is no accurate way to quantify Musa's wealth.  Musa is generally referred to as "Mansa Musa" in Western manuscripts and literature. His name also appears as "Kankou Musa", "Kankan Musa", and "Kanku Musa". Other names used for Musa include "Mali-Koy Kankan Musa", "Gonga Musa", and "the Lion of Mali". He helped his empire reach tremendous growth thanks to encouraging the arts, literature and architecture


Geografie.

Rajón zabírá území o rozloze 735 km² a je tak nejmenším rajónem Brjanské oblasti. Hlavními řekami jsou Ipuť, Nětěša a Zlynka.

Historie.

Téměř celé území současného Zlynkovského rajónu bylo až do roku 1919 součástí Novozybkovského újezdu Černigovské gubernie. V roce 1919 bylo převedeno pod správu Homelské gubernie Ruské sovětské federativní socialistické republiky (RSFSR). V roce 1926 bylo území v důsledku rozpuštění Homelského rajónu připojeno k Brjanské gubernii.  V roce 1929, se zavedením nového administrativního členění, byly gubernie a ujezdy zrušeny. Byl vytvořen Zlynkovský rajón, který byl původně součástí Klincovského okruhu Západní oblasti s centrem ve městě Smolensk. V letech 1937—1944 se nacházel pod správou Orlovské oblasti.  Dne 5. července 1944 byla vyhláškou prezidia Nejvyššího sovětu SSSR vytvořena Brjanská oblast, jejíž součástí byl spolu s dalšími i Zlynkovský rajón. V roce 1959 byl rajón zrušen, a v roce 1988 opět obnoven.

Demografie.

V roce 2009 žilo na území rajónu celkem 13 200 lidí, z čehož žilo městském prostředí okolo 8 300 obyvatel (5,5 tisíce v rajónním centru a 2,8 tisíce v obci Vyškov. Na území rajónu se rozkládá celkem 42 osad.

Administrativní členění.

Po reformě z roku 2005 se rajón skládá ze 2 městských a 4 venkovských okresů:

Doprava.

Na území rajónu leží železniční magistrála Brjansk — Homel. V obci Vyškov se nachází železniční stanice Zlynka Moskevských drah. V obci Krasnyj Kameň ve Zlynkovském rajónu se stýkají ruská dálnice federativního významu M13 a běloruská M10.

Zajímavost.

Zlynkovskému rajónu administrativně náleží enkláva Medvežje-Saňkovo, která se nachází uvnitř Dobrušského rajónu v Homelské oblasti Běloruska.

Zlynkovský komunální rajón (rusky Злынковский муниципальный район) je správní jednotkou na jihozápadě Brjanské oblasti v Rusku. Administrativním centrem je město Zlynka.

Zlynkovsky District () is an administrative and municipal district (raion), one of the twenty-seven in Bryansk Oblast, Russia. It is located in the southwest of the oblast. The area of the district is . Its administrative center is the town of Zlynka. Population: 14,056 (2002 Census); The population of Zlynka accounts for 42.6% of the district's total population.


Historie.

Plemeno istrijský krátkosrstý honič je poměrně staré a má původ na území dnešního Chorvatska (některé zdroje uvádějí Slovinsko), uvádí se, že se jedná o nejstaršího honiče z Balkánského poloostrova. Co se týče stáří jednotlivých variant, pak je pravdou, že krátkosrstý honič je starší, než hrubosrstý. Krátkosrstá varianta údajně vznikla křížením loveckých psů z Chorvatska s chrty přivezenými Féničany. Lovečtí psi v této oblasti museli být lehcí, pružní a schopni se pohybovat i křovinami nebo kamenitým terénem, což istrijský krátkosrstý honič skutečně dokáže. První záznamy o tomto plemeni se objevují v roce 1337, další až na freskách v kapli sv. Marie v Beramu (město blízko Pazinu), přičemž ty byly vytvořeny okolo roku 1474. V roce 1719 se o těchto psech zmiňuje i Petr Bakič ve své kronice. V této době ještě nebyl název plemene ustálený, proto nacházíme názvy "ilyrská braka" nebo jej místní lidé brali jako jedno s plemenem bosenský hrubosrstý honič.  První istrijští krátkosrstí honiči byli vystaveni v roce 1886 na výstavě ve Vídni. První zápis do plemenné knihy nastal roku 1924 a zápisy probíhaly i nadále, přestože po první světové válce jejich chov i populace značně klesly. První standard byl sepsán a následně oficiálně schválen roku 1973. Ale pak, v roce 1992, nastal velký problém; rozpad Jugoslávie. Nebylo jasné, která země má být zemí původu, právě proto dnes některé zdroje uvádějí Slovinsko a jiné Chorvatsko. Na čí straně je pravda, to se můžeme jen domnívat. Přesto nakonec FCI uznala jako zemi původu Chorvatsko.  FCI zařazuje istrijského krátkosrstého honiče do skupiny honiči a barváři, do sekce honiči a podsekce střední honiči. Oficiální zkratka je IKH a standard plemene nese číslo 151.

Vzhled.

Istrijský krátkosrstý honič je středně velký, lehký, pružný a pohyblivý pes s ušlechtilým a inteligentním výrazem, který podtrhuje sněhobílé zbarvení. Srst, která pokrývá celé tělo, je na dotek hladká a jemná, s podsadou. Základní barva je vždy sněhobílá, na které je oranžové stříkání. Pravidlem je i oranžové stříkání na uších, které pokračuje až k čumáku, čímž vytváří oranžovou masku. Výjimečně se ale vyskytují i sněhobílí jedinci bez stříkání. Výška se pohybuje mezi 44–56 cm, váha okolo 18 kg u dospělého jedince.  Hlava je dlouhá, úzká a suchá, její délka se pohybuje mezi 20 a 24 cm. Bez vrásek na čele. Stop nevýrazný. Uši jsou pokryté jemnou srstí, zavěšené nad horní linií očí a spadají dolů podél lící. Jsou poměrně dlouhé. Oči jsou oválné, dobře zasazené s tmavě hnědou duhovkou. Orámování očních víček je černé nebo hnědé. Nosní houba je černá s dobře otevřenými nozdrami. Zuby mají nůžkový skus. Hlas tohoto honiče je vytrvalý, pronikavý a v hluboké tónině. Krk je krátký, dobře osvalený, bez laloku nebo záhybů na kůži. Harmonicky přechází v hřbet, který je rovný, široký a svalnatý. Břicho mírně vtažené. Ocas je u kořene silný a směrem ke špičce se zužuje, má šavlovitý tvar.

Povaha.

Povahově je istrijský krátkosrstý honič temperamentní, aktivní, hbitý, rád v centru dění. Je přátelský, milý a přizpůsobivý. Je to dobrý hlídač s výrazným hlasem, který upozorní na cokoliv zvláštního a případného narušitele dokáže rychle sám usměrnit. V případě nutnosti je schopný svoji rodinu i její majetek tvrdě bránit. Vůči majiteli je loajální, oddaný, těžko si zvyká na jeho změnu. Může být mírně dominantní, v tom případě potřebuje jasně daná a neměnná pravidla. Přesto ale není zbytečně agresivní. S výjimkou klidných jedinců se nehodí pro začátečníky. K dětem je přátelský, mnohé jejich hry si nechá líbit. Ale protože má silné ochranářské pudy, je nutné si dávat pozor, třeba v situaci, kdy si dítě, člen psovy rodiny, hraje se svým vrstevníkem, pro psa neznámým člověkem. Některé dětské hry a gesta může pes chápat jako výzvu k boji, proto by mohl zasáhnout. S jinými psy umí vycházet a toleruje je, při lovu s nimi ochotně pracuje. Nehodí se do domácnosti s jinými domácími zvířaty, ať už se jedná o kočku nebo hospodářská zvířata. Má sklony pronásledovat rychle se pohybující předměty, nevyjímaje cyklisty nebo jiná zvířata. Hodí se pro lovecké využití, jako rodinný pes se může chovat jen v případě, že má dostatek pohybu a činnosti.

Istrijský krátkosrstý honič (anglicky: Istrian Shorthaired Hound, slovinsky: Istarski Kratkodlaki Gonič) je slovinské psí plemeno, využívané především jako lovecké. Jedná se o středně velké, lehké a pružné psí plemeno. Krom krátkosrsté varianty existuje i varianta hrubosrstá; istrijský hrubosrstý honič.

The Istrian Short-haired Hound (FCI No. 151, original name is "Istarski Kratkodlaki Gonič") is a breed of dog from Istria in Croatia, descended from a very old type of scenthound. This hound is the slightly smaller counterpart to the longer-coated Istrian Coarse-haired Hound from the same region.


Popis.

Dvojostice jsou jednoleté nebo vytrvalé, přímé nebo plazivé byliny. Listy jsou jednoduché nebo jednoduše až 3x zpeřeně členěné. Některé druhy mají stonek, jiné jen přízemní růžici listů. Květy jsou uspořádány ve vrcholovém hroznu. Kalich je zvonkovitý, zakončený 5 trojúhelníkovitými cípy. Koruna je nejčastěji červená nebo žlutá, nálevkovitá, dvoupyská, na okraji se zaokrouhlenými a rozprostřenými laloky. Tyčinky jsou 4 a nevyčnívají z květů. Semeník je přisedlý a obsahuje 2 komůrky s mnoha vajíčky. Blizna je zploštělá, dvoulaločná. Plodem je tobolka, pukající podélně 2 chlopněmi. Semena jsou drobná, s průsvitnými křídly nebo vlasovitými chlupy.

Rozšíření.

Rod dvojostice zahrnuje asi 16 druhů. Je rozšířen v Asii od Kazachstánu a Afghánistánu po Mongolsko, Čínu a ruský Dálný východ. Centrum rozšíření je v Číně, kde roste 12 druhů, z toho 9 endemických. Je to jeden z mála rodů jinak převážně tropické čeledi trubačovité, rozšířený v mírném pásu.  Dvojostice jsou horské rostliny. Nejčastěji rostou na horských svazích, v křovinách a na travnatých stanovištích, řidčeji i v horských lesích a na jejich okrajích. Některé druhy vystupují do nadmořských výšek přesahujících 4000 metrů, "Incarvillea younghusbandii" dokonce až do 5500 metrů.

Ochrana přírody.

Mnohé druhy dvojostic jsou v přírodě ohrožené. Druhy "I. forrestii" a "I. altissima" dokonce nebyly v posledních 40 letech již nalezeny a mohou být v přírodě vyhynulé, neboť došlo k likvidaci jejich přirozených stanovišť. Druhy lesních lemů jsou ohroženy zejména těžbou dřeva, druhy alpínských luk nadměrnou pastvou dobytka. V rámci Číny je zahrnuto do rezervací pouze několik druhů v Jün-nanu, v ostatních provinciích jsou bez ochrany. V Červeném seznamu ohrožených druhů IUCN není žádný druh dvojostice uveden.

Význam.

Dvojostice mají medicínské využití a jsou pěstovány jako okrasné rostliny a skalničky. Některé druhy jsou pěstovány v českých botanických zahradách, zejména "Incarvillea delavayi" (v různých kultivarech), "I. grandiflora" a "I. sinensis".

Pěstování a množení.

Dvojosticím vyhovuje polostinné stanoviště a propustná půda. Některé preferují chudé půdy, jiné živinami bohatší. Řada druhů se pěstuje ve skalničkovém skleníku.  Dvojostice se množí nejlépe výsevem. Semena se vysévají v únoru až březnu a nezasypávají se, pouze se přitlačí na povrch půdy. Teploty ke klíčení se mají pohybovat mezi 20 až 25 °C, malé semenáčky lze již pěstovat při nižších teplotách.

Dvojostice ("Incarvillea") je rod rostlin z čeledi trubačovité ("Bignoniaceae"). Jsou to vytrvalé byliny s jednoduchými nebo členěnými listy a nápadnými nálevkovitými květy. Vyskytují se v počtu asi 16 druhů v asijských horách od Střední Asie po ruský Dálný východ. Nejvíce druhů roste v Číně. Dvojostice jsou pěstovány jako okrasné rostliny a skalničky a mají též využití v medicíně.

Incarvillea is a genus of about 16 species of flowering plants in the family Bignoniaceae, native to central and eastern Asia, with most of the species growing at high altitudes in the Himalaya and Tibet. The most familiar species is "Incarvillea delavayi", a garden plant commonly known as hardy gloxinia or Chinese trumpet flower. Unlike most other members of Bignoniaceae, which are mainly tropical woody plants, species of "Incarvillea" are herbs from temperate regions.  Genetic analysis supports the division of the genus into five clades: the subgenus "Niedzwedzkia", the subgenus "Amphicome", the subgenus "Incarvillea", the subgenus "Pteroscleris", and the species "I. olgae", which does not fit into a subgenus. It may be given a subgenus of its own in a future study.  "Incarvillea" is named after the French Jesuit missionary and botanist Pierre Nicholas Le Chéron d'Incarville.  Species include:


Děj.

Po katastrofálním zátahu v Tamově bytovém domě se Rama setkává s policejním důstojníkem Bunawarem. Ten přesvědčuje Ramu, aby se přidal k protikorupční jednotce, která se snaží odhalit, že policejní komisař Reza je zkorumpovaný Bengunovým a Gotovým gangem. Rama zpočátku odmítne, ale když zjistí, že mu Bejo zabil bratra Andiho, souhlasí.  Aby se Rama dostal k Bengunovi, musí se senámit s jeho synem, který je právě ve vězení. Rama se proto nechá zavřít. Během vzpoury vězňů Rama, který používá přezdívku Yuda, Ucovi kryje záda. Když Yuda o dva roky později opustí vězení, přijme jej Bangun jako poděkování za pomoc jeho synovi Ucovi. Jako Yuda dokazuje svou cenu pro organizaci, při vybírání peněz. Rama odhaluje skryté vady v Bangunově gangu: Uco je horkokrevný a rozzlobený na svého otce, který žije izolovaný život a přijíma rady jen od Eka a manželka jejich elitního zabijáka Prakosa jej drží pryč od svého syna. Rozpory mezi Ramou a Bunawarem rostou tím, že Ramovi tají informace a podstrčil mu odposlouchávadlo, kvůli kterému ho ohrozil na životě.  Bejo těží na Ucově nespokojenosti a pozve ho k sobě do restaurace na večeři. Sdělí mu zvěsti o japonském spiknutí, že se Reza obrátil proti Bangunovi. Bejo také Ucovi umožňuje, aby zabil údajné Gotovi útočníky. Nová dvojce spiklenců s cílem zahájit válku gangů, která by Bangunovi dokázala, že Uco je zralý na post svého otce a Bejovi pomůže vzestoupit v chaosu. Společně s Ucem vláká Prakosa do pasti, kde je zabit. Uco předstírá, že útok na Prakosa mají na svědomí Japonci a požaduje násilnou odvetu. V průběhu stupňujících se konfliktů je Rama napaden a všechny útočníky zabije. Na jmenovce jednoho z nich zjistí, že šlo o policisty. Když se rodiny sejdou, aby se usmířili, Bangun trvá na smíru. To způsobí, že Uco se začne ohánět na svého otce, který ho následně zbije. Těžce otřesený Rama z toho, že zabil další policisty kontaktuje Bunawara, který mu vysvětlí, že to byli zkorumpovaní policisté komisaře Reza, který je poslal na pomoc při válce gangů.  Eka požaduje po Ramovi, aby vyvedl Uca z kanceláře jeho otce. Bejo se se svým davem stoupenců probojoval až do Bangunovi kanceláře. Uco před zrakem Beja zabije svého otce a Eka střelí do nohy. Rama zasáhne, ale je poražen Bejovým zabijákem, Eka mezitím uniká. Bejo vydává příkazy svým mužům, aby Rama zabili mimo pracoviště. Na dálnici je Rama zachráněn Ekem, který se už vzpamatoval. Dostávají se na opuštěné stanoviště, kde Eka Ramovi prozradí, že zná jeho pravou identitu a prosí Rama, aby neuvěřil řečím, že je zrádce.  Rama informuje Bunawara o Bejově převratu a že válka gangů propukla. Bunawar zase přesvědčuje Ramu, že Eka byl otočen Bangunem a obviňuje ho tím z jeho neschopnosti infiltrovat gang. Rama se dozví, že jeho cílem je setkání Beja, Uca a Reza v Bejově restauraci. Vydává se tedy tam.  Zatímco, Uco a Bejo se setkávají s Rezou k projednání podmínek, Uco objeví ve své peněžence odposlouchávací zařízení, nejistý, kdo jej nasadil. Uco si později všimne, že Bejo má na ruce stejné tetování jako měli ti, které na jejich prvním setkání Uco zabil. Uvědomí si tak, kdo ve skutečnosti stál za rozpoutání války gangů. Mezitím Rama poráží osobní družinu Bejových zabijáků než vtrhne na schůzku. V nastalém chaosu Uco zabije Beja a Reza a poté zaměří na Rama.  Rama nicméně zabije Uca a odkulhá pryč. V garáži se setká s Keiichim a obeznamuje ho o nočních událostech. V tichém dialogu Keiichi (syn Gota) něco Ramovi říká. Zda jde o nabídku nebo varování nelze určit. Rama jen odpoví: „Ne… končím.“

Produkce.

Vývoj.

Po "Cestě bojovníka" režisér Gareth Evans a jeho producenti začali pracovat na projektu s názvem "Berandal" (což je v indonéštině výraz pro zločince). Trailer byl natočen, ale projekt se ukázal být složitější a časově náročnější než očekávali. Po roce a půl Evans a producenti zjistili, že nemají dostatečné prostředky na produkci, takže se film zjednodušil a snížil se rozpočet. Nový projekt nazvali "Serbuan Maut" (zátah), což vedlo k vytvoření prvního filmu.  Ve vývoji prvního dílu "" Evans chtěl propojit nový film s původním projektem "Berandal". Po vydání "Zátahu" bylo potvrzeno, že "Berandal" bude sloužit jako pokračování.

Casting.

V prosinci 2012 bylo oznámeno, že do role Hammer Girl bude obsazena Julie Estelle. Evans také prozradil na svém Twitteru, že se v nemalé roli objeví i mezinárodně uznávaný odborník na silat Cecep Arif Rahman. Ve filmu se také objevili Marsha Timothy, Mathias Muchus, Tio Pakusadewo a Alex Abbad, kteří již dříve s Evansem pracovali na "Cestě bojovníka".  Evans na svém Twitteru také odhalil, že Yayan Ruhian, který hrál v prvním díle "Zátahu" Mad Doga, se v pokračování objeví jako nová postava elitního Bangunova zabijáka Prakosa. Tvrdil, že by nevytvořil film s prvky bojových umění bez toho, aniž by zapojil Ruhiana.

Natáčení.

V lednu 2013 PT Merantau Films a XYZ Films oznámili zahájení výroby. Natáčení trvalo asi 7 měsíců a skončilo v červenci 2013.  Hlavní kameraman Matt Flannery na Twitteru zveřejnil, že při automobilové honičce byly použity nejméně tři kamery společnosti Red Digital Cinema Camera Company. Gareth Evans zase zmínil, že na 95% natáčení byla použita kamera Red Scarlet, na pomalé záběry byla použita kamera Red Epic a na rychlé řezy během automobilové honičky GoPro 3.

Marketing.

Teaser trailer byl propuštěn na stránce Twitch Film 6. listopadu 2013. Časopis The Hollywood Reporter uvedl, že trailer „rozpoutá více akce, než většina hollywoodských trháků“. Delší indonéský trailer byl zveřejněn 31. prosince 2013. Američané se dočkali svého traileru až 21. ledna příštího roku.

Vydání.

Film měl světovou premiéru na filmovém festivalu 21. ledna 2014 na 2014 Sundance Film Festival. Byl také promítán na South by Southwest (10. března) a na ARTE Indonesia Arts Festival (14. března).

Cenzura.

V Malajsii byl "Zátah 2" zakázán. Film měl být na malajsijské obrazovky puštěn 28. března, ale od 1. dubna už nebyl v zemi povolen kvůli nadměrnému násilí.  Americká filmová asociace MPAA udělila filmu sazbu "R" (tzn. že je nevhodný pro mládež do 17 let) za „sekvenci silného krvavého násilí, sexuality a vulgarismu“ průřezem několika snímků grafického násilí. Režisér Evans uvedl, že škrty byly velmi minimální a film je tak podobný svému původnímu obrazu.

Kritika.

Během své světové premiéry na festivalu Sundance "Zátah 2" obdržel ohromující reakce. Mark Olsen z Los Angeles Times uvedl, že „promítání způsobilo explozi vzrušení a nadšení z filmu o sociálních médiích.“  Mnozí chválili film za odpovídající akční sekvence, které dělaly první film tak dobrým, jakož i zlepšením spiknutí a dialogu, za který byl jeho předchůdce kritizován.

Ocenění.

"Zátah 2" získal množství nominací a vítězství domácích i mezinárodních cen.  19. prosince 2014 vyhrál cenu za Nejlepší zahraniční film na Florida Film Critics Circle nad švédským filmem "Vyšší moc" a polskou "Idou". "Zátah 2" také získal dvě nominace na 2014 Phoenix Film Critics Society Awards za Nejlepší kaskadérské kousky a Nejlepší zahraniční film. Po něm se umístil americký film "Na hraně zítřka" a potom "Ida". Další nominace přišla na Chicago Film Critics Association v kategorii za Nejlepší zahraniční film, kterou prohrál s "Vyšší moc" režiséra Rubena Östlunda. Na Houston Film Critics Society obdržel nominaci v kategorii zahraniční film spolu se snímky "Vyšší moc", "Ida", "Leviatan" a "Dva dny, jedna noc".  Film získal 10 nominací na místní 2014 Maya Awards pořádané on-line filmovou komunitou. 20. prosince 2014 získala 4 ze svých 10 nominací: Nejlepší kinematografie pro Matta Flaneryho a Dimase Subona, Nejlepší střih pro Evanse a Andiho Novianta, Nejlepší speciální efekty a Nejlepší vedlejší roli pro Arifina Putru. Byl také nominován za Nejlepší film, Nejlepší originální skóre, Nejnezapomenutelnější výstup pro Julii Estelle (všechny tři prohrál s ""), Nejlepší účes a make-up a Nejlepší zvuk (oba prohrál s "Killers"), další nominace v kategorii Nejlepší vedlejší role pro Oka Antaru (tu prohrál se Arifinem Putrou).

Zátah 2 je indonéský akční film režiséra Garetha Evanse z roku 2014. Navazuje na předchozí "". Film byl vypuštěn 28. března 2014.

The Raid 2 (; ) is a 2014 Indonesian action crime film written, directed and edited by the Welsh filmmaker Gareth Evans. It is the sequel to the 2011 film "The Raid" and stars Iko Uwais, Arifin Putra, Oka Antara, Tio Pakusadewo, Alex Abbad, Julie Estelle, Ryuhei Matsuda, Kenichi Endō, and Kazuki Kitamura. The film was released in the United States and Canada by Sony Pictures Classics on 28 March 2014.  In the story, special forces officer Rama is sent undercover to expose the corrupt police officials colluding with the crime families of Jakarta's criminal underworld. Like Evans' previous films "Merantau" and "The Raid", the fight scenes showcase the Indonesian fighting style of Pencak Silat.


Historie.

Historie plemene je nejistá, ale pravděpodobně vzniklo v první polovině 19. století. Jedna teorie praví, že vzniklo ve Francii. Ta uvádí, že chovatel Duc de Noailles v době velké francouzské revoluce dal chovatelské stanici vévody z Newcastlu své ceněné španěly, což měli býti předci dnešních clumber španělů; alpští španělé. Ti pak byli křížení s pyrenejskými horskými psy a vznikl clumber španěl. Druhá teorie říká, že clumber španělé pocházejí ze starého typu Bleinheimova španěla, který byl později křížen s jinými psími plemeny z Velké Británie a vznikl clumber španěl.  Co je ale jisté, to je vznik jména plemene. Vzniklo od Clumber parku v Nottinghamshire. Místní myslivec a hajný, William Mansell, byl významným šlechtitelem a chovatelem clumber španělů. Milovníkem těchto psů byl i princ Albert, manžel královny Viktorie. Sama královna se o těchto psech zmiňuje ve svém deníku, kde o nich mluví jako o drobných loveckých psech s jemnou srstí, které označuje jako clumber křepeláky.  Až do poloviny 19. století mohla clumber španěly chovat pouze šlechta. Právě v této době se clumber španělé rozmohli i mezi obyčejným lidem. Ale během první světové války chov plemene zaznamenal značný úpadek, stejně jako u mnoha jiných psích plemen. Mimo Evropu se plemeno rozšířilo pravděpodobně již v roce 1844, kdy si několik jedinců plemene přivezl do Severní Ameriky poručík Venables. Přesto byl první oficiální export do Severní Ameriky proveden až v roce 1960.  V současné době plemeno uznává FCI, UKC i AKC.

Chov v Česku.

První clumber španěl, který do dostal do České republiky, byla skoro dvouletá fena z Německa. Importovala ji D. Nováková, majitelka chovatelské stanice Trias. Roku 1922 se jí pak narodil první vrh štěňat, jednalo se o zahraniční krytí. Tato fena se stala základem českého chovu clumber španělů a její potomky najdeme v Česku ještě dnes. Chov v tuzemsku se teprve rozšiřuje a plemeno si pomalu získává oblibu mnoha chovatelů.

Charakteristika.

Vzhled.

Clumber španěl je největší z španělů. Má dlouhý hřbet, mírně zavalitou a těžkopádnou postavu a masivní hlavu s klidným a přátelským výrazem. Výška plemene se pohybuje mezi 48 a 51 cm, přičemž hmotnost je 30 až 36 kg. Tvarově je clumber španěl podobný sussex španělovi. Oči jsou malé, šikmo posazené, mandlového tvaru. Duhovky mívají různé odstíny hnědé a bělmo většinou nebývá vidět. Nosní houba má vždy masovou barvu. Stop je výrazný. Uši jsou středně velké, poměrně těžké, dobře osrstěné a spadající volně podél hlavy. Srst na nich může tvořit krátké volánky. Krk je krátký a silný, harmonicky nasazený na hřbet, který je dlouhý a široký. Ocas dlouhý, s praporem srsti. Nohy jsou středně dlouhé, dobře osvalené, zakončené kulatými tlapkami.

Povaha.

Povahově je clumber španěl jemný, loajální, milující, ale důstojný a rezervovaný vůči cizím lidem. Jedná se o klidné a rozvážně psí plemeno, které si vše důkladně rozmyslí, než něco udělá; což může být malá nevýhoda i co se týče výcviku. Pro některé chovatele a alergiky může být problémem jejich slintání. Stejně jako jiná malá molossoidní plemena, i clumber španěl hodně slintá, obzvláště pokud vidí jídlo. Tito psi jsou inteligentní, hraví a milí. Hodí se k dětem, se kterými dobře vycházejí. Stejně dobře si rozumí i s jinými psy. Avšak chov s jinými domácími zvířaty může být obtížný, protože clumber španěl má sklony pronásledovat a následně dávit jakýkoliv rychle se pohybující předmět, nevyjímaje kočky nebo cyklisty. Má velmi citlivý nos. Přestože to vzhled plemene neprozrazuje, jedná se o plemeno se zachovaným loveckým pudem a dokáže hbitě pronásledovat i bažanty nebo koroptve, právě k tomu byl totiž využíván. V dnešní době jej najdeme spíše jako společenské psí plemeno, vhodné do rodiny nebo i ke starším lidem.

Péče.

Clumber španěl nevyžaduje příliš péče, co se týče jeho srsti. Tu stačí občas vyčesat a pročesat, případné chuchvalce odstranit nůžkami. Voda srsti nevadí a nepoškozuje ji. Naopak před ní dobře chrání pokožku. Nutností je ale zkracovat volánky srsti pod chlopní ucha. V takové srsti se drží bakterie, které se tam dostanou s vodou, a ty pak mohou způsobit zánět zevního zvukovodu.  Tito psi nevyžadují příliš pohybu, ale přivyknou si na životní styl pána. Ve štěněcím věku není vhodné klouby příliš namáhat, to by mohlo později způsobit problémy s nimi; například dysplazii kyčelního kloubu.  Výcvik a výchova clumber španělů nejsou náročné a zvládne je i začátečník. Obecně se nejedná o plemeno agresivní či příliš temperamentní, příležitostné problémy s výcvikem tkví hlavně v klidnosti a rozvážnosti plemene, což někdy může být na obtíž.

Clumber španěl (anglicky: Clumber spaniel) je britské psí plemeno typu španěl. Název plemene má pravděpodobně původ v Clumber parku v Nottinghamshire v Anglii. Jedná se o menší až středně velké psí plemeno trochu zavalité postavy s příjemnou a milou povahou. Chov těchto psů se v Česku teprve rozšiřuje, ale najdeme zde již několik chovatelských stanic. Mezinárodní kynologická federace (FCI) toto plemeno uznává a řadí jej do skupiny slídiči, retrívři a vodní psi. Číslo oficiálního standardu je 109 a oficiální používaná zkratka je CS.

The Clumber Spaniel is a breed of dog of the spaniel type, developed in the United Kingdom. It is the largest of the spaniels, and comes in predominantly white with either lemon or orange markings. The name of the breed is taken from Clumber Park in Nottinghamshire where the breed was first developed. It is a gundog that specialises in hunting in heavy cover. They are gentle and loyal, and can act aloof with strangers. They have several habits which could be considered disadvantages, including a constant shedding of its coat and snoring.  The history of the breed is uncertain prior to the mid-19th century with two theories being prevalent. Clumber Spaniels have been kept and bred by various members of the British Royal Family, including Prince Albert, King Edward VII and King George V. They were introduced into Canada in 1844, and in 1884 became one of the first ten breeds recognised by the American Kennel Club. The breed can suffer from a variety of breed-specific ailments varying in severity from temporary lameness due to bone growth whilst young to hip dysplasia or spinal disc herniation.


Průběh.

Po prvních svobodných volbách na území SR Chorvatsko zvítězilo Chorvatské demokratické společenství s Franjo Tuđmanem v čele. Chorvatští Srbové však měli pro novou vládu jen malé pochopení a vzájemné vztahy mezi chorvatskou většinou a srbskou menšinou v této jugoslávské republice se velmi rychle zhoršily. Situace se zkomplikovala značně v létě 1990 a prvním problematickým bodem se stala Dalmácie. Nedlouho předtím totiž chorvatská vláda zavedla nové státní symboly a nové policejní uniformy. Přestože byla červeno-bílá šachovnice symbolem chorvatské republiky i za dob existence socialistické Jugoslávie, nové symboly i policejní uniformy se nápadně podobaly těm z dob existence NDH.  V polovině července 1990 vyhlásili Srbové v Kninu na lidovém shromáždění za přítomnosti pravoslavné církve a místních politiků "autonomii srbského národa". 31. července padlo rozhodnutí o uspořádání referenda.  Dne 17. srpna 1990 vyhlásila vláda v Záhřebu referendum za nelegální a nařídila policejním jednotkám v oblasti obývané chorvatskými Srby, aby odevzdaly veškeré zbraně. Na tento krok reagovali srbští představitelé okamžitou blokádou silnic. Bariéry hlídaly ozbrojené stráže.  Paralelně s blokádou významných silnic, spojujících jaderské pobřeží s chorvatským a bosenským vnitrozemím, vyhlásila Srbská národní rada referendum o autonomii srbského obyvatelstva v Chorvatsku. Starosta općiny Knin, Milan Martić, ještě téhož dne vyhlásil válečný stav. Do pohotovosti byly uvedeny jak jednotky Jugoslávské lidové armády, tak i policejní síly republiky Chorvatsko. Chorvatská média vykreslila vzpouru jako pokus srbských vzbouřenců, podporovaných z Bělehradu, poškodit turistický průmysl, na kterém byla republika životně závislá. Většina dopravních tahů, která totiž byla blokována, sloužila i pro zahraniční turisty, kteří hojně navštěvovali Jugoslávii.  Jugoslávská lidová armáda situaci sledovala se znepokojením a informovala, že zahájí ozbrojenou operaci v případě, kdy padne první oběť incidentů. Tři helikoptery chorvatské policie, které byly vyslány do oblasti na hlídkování, vyprovodilo z problematického regionu jugoslávské letectvo, které uvedlo do pohotovosti několik stíhaček.  Referendum se uskutečnilo dne 19. srpna 1990. Chorvatská média vykreslovala danou situaci jako značně chaotickou, neznající ani o čem se přesně bude na území općiny Knin a několika dalších hlasovat. Otázka, která stála před účastníky plebiscitu, byla krátká, a to: "Jste-li pro srbskou autonomii?" (srbochorvatsky "Да ли сте за српску аутономију?")

Závěr.

Po zablokování cest nedocházelo až do března 1991 k žádným otevřenějším střetům s výjimkou drobných potyček. V prosinci 1990 nicméně několik většinově srbských obcí v Dalmácii přijalo Statut srbské autonomní oblasti Krajiny, čímž byl učiněn významný krok k vzniku Republiky Srbská Krajina.

Balvanová revoluce (srbochorvatsky Balvan revolucija/Балван револуција) je název pro ozbrojené povstání Srbů v Chorvatsku v oblasti bývalé Vojenské hranice, především v regionu okolo města Knin. Svůj název má díky kládám (srbochorvatsky "balvani/балвани"), které sloužily jako barikády na silnicích spojující několik srbských měst v oblasti se zbytkem Jugoslávie.

The Log Revolution (/Балван револуција) was an insurrection which started on August 17, 1990, in areas of the Republic of Croatia which were populated significantly by ethnic Serbs. A full year of tension, including minor skirmishes, passed before these events would escalate into the Croatian War of Independence.


Historie.

Rodina Lindsayů získala sňatkem panství Edzell, skládající se z tvrze, farního kostela a několika vesnic, v roce 1358. Někdy na počátku 16. století se rozhodl David Lindsay staré sídlo opustit a přibližně 300 m severně od něj začal s výstavbou nového zámku. Stavba probíhala postupně v průběhu celého 16. století a byla završena roku 1604 zřízením zahrady s bohatou sochařskou výzdobou.  Lindsayové se postupně stali předními velmoži ve Skotském království a měli dobré vztahy s panovníky. V srpnu 1562 strávila na Edzellu v rámci své cesty po Skotsku dvě noci královna Marie Stuartovna. V průběhu jejího pobytu zde proběhlo zasedání její tajné rady (privy council). V letech 1580 a 1589 je na Edzellu doložen pobyt krále Jakuba I., syna Marie Stuartovny.  V průběhu 19. století začaly ruiny zámku vzbuzovat pozornost turistů. Majitelé objektu proto od roku 1879 zaměstnali správce, který se o něj staral a návštěvníky v něm provázel. Roku 1901 pro něj a jeho rodinu postavili majitelé domek, dnešní turistické centrum. V roce 1932 převzal stát péči o zahradu, o tři roky později i o budovy. Dnes spravuje objekt stát prostřednictvím svého památkového úřadu Historic Scotland.

Architektura.

Původní tvrz, kde od 12. století sídlila rodina Abbottů, se rozkládala na návrší 300 m jihozápadně od současného zámku. Stojí zde pozůstatek původního kostela sv. Vavřince, přeměněný na hrobku rodiny Lindsayů. Místo bylo ale osídleno mnohem dříve, jak dokládá nález kamenného kříže z 9. století, nalezený roku 1952. Kostel byl zbořený v roce 1818, když byl postavený nový v tehdy založené stávající vesnici Edzell.  Nejstarší částí zámku je jeho čtyřpodlažní, 16 m vysoký věžový palác, postavený kolem roku 1520. Jeho ústřední místností byl sál v prvním patře. Byl osvětlený rozměrnými okny a vybavený velkým krbem. Vlevo od něj se nacházel prevet. Zároveň s věží byla postavena ohradní zeď, vymezující areál, a jižní křídlo. Kolem roku 1550 vzniklo západní křídlo, rovněž navazující na palác. Uprostřed něj byla umístěna brána, nad jejím půlkruhovým obloukem byly umístěny dva erby Lindsayů. V přízemí západního křídla byla kuchyně a sklady, v patře pak dvě místnosti, které rozšiřovaly ubytovací možnosti sídla. Koncem 16. století se započalo se stavbou severního křídla, z něhož byla dokončena jen jeho západní polovina. V něm byla v přízemí další kuchyně a v patře reprezentativní sál, větší než ve věžovém paláci. Nárožní věžovitá stavba severního křídla obsahovala další soukromé prostory majitelů. Stavby východního křídla se dochovaly jen v půdorysu.

Zahrada.

Renesanční zahrada je považována za nejhodnotnější památku Edzellu. Podle nápisu nad vchodem do zahrady byla dokončena v roce 1604. Rozkládá se na ploše 52 x 43,5 m, ohradní zeď je vysoká 3,6 m. Na vnitřní fasádě ohradní zdi jsou umístěny tři cykly kamenných plastik, vždy po sedmi, představující alegorie nebeských božstev (Měsíc, Mekur, Venuše, Slunce, Mars, Jupiter, Saturn), svobodných umění (Gramatika, Rétorika, Dialektika, Aritmetika, Hudba, Geometrie a ctností (Moudrost, Spravedlnost, Udatnost, Umírněnost, Víra, Naděje, Láska). K zahradě přiléhaly dvě budovy. První z nich byl letohrádek. Původní kamenný stůl v přízemí naznačuje, že tato místnost sloužila k menšímu občerstvení. Místnost v patře, do kterého se vchází po spirálovém schodišti, byla vybavena prevetem a zřejmě byla využívána jako letní ložnice. Budova se připisuje architektu Thomasi Leiperovi. V jihovýchodním rohu zahrady byla postavena lázeň, která byla snad v 18. století zbořena. Její základy byly vykopány roku 1885. Při tom bylo zjištěno, že se skládala ze tří místností. Zámek Edzell je ukázkou životního stylu a kulturní úrovně skotského renesančního velmože.

Edzell je zřícenina šlechtického zámku ve Skotsku ležící poblíž stejnojmenné vesnice. Jeho součástí je zrekonstruovaná renesanční zahrada. Nejstarší části zámku byly postaveny kolem roku 1520. V polovině 18. století přestal být obýván a postupně se stal zříceninou.

Edzell Castle is a ruined 16th-century castle, with an early-17th-century walled garden. It is located close to Edzell, and is around north of Brechin, in Angus, Scotland. Edzell Castle was begun around 1520 by David Lindsay, 9th Earl of Crawford, and expanded by his son, Sir David Lindsay, Lord Edzell, who also laid out the garden in 1604. The castle saw little military action, and was, in its design, construction and use, more of a country house than a defensive structure. It was briefly occupied by English troops during Oliver Cromwell's invasion of Scotland in 1651. In 1715 it was sold by the Lindsay family, and eventually came into the ownership of the Earl of Dalhousie. It was given into state care in the 1930s, and is now a visitor attraction run by Historic Environment Scotland (open all year; entrance charge). The castle consists of the original tower house and building ranges around a courtyard. The adjacent Renaissance walled garden, incorporating intricate relief carvings, is unique in Scotland. It was replanted in the 1930s, and is considered to have links to esoteric traditions, including Rosicrucianism and Freemasonry.


Popis.

Zástupci rodu "Adenocalymma" jsou dřevnaté liány a keře. Listy jsou vstřícné, složené ze 3 lístků, prostřední lístek je někdy přeměněn v jednoduchý nebo trojčetný úponek. Lístky jsou často kožovité. Květenství jsou vrcholové nebo úžlabní hrozny, výjimečně thyrsy. Květy jsou pětičetné, dvoustranně souměrné. Kalich je zvonkovitý, zakončený 5 krátkými laloky. Koruna je většinou jasně žlutá, řidčeji bílá nebo červená, trubkovitě nálevkovitá až zvonkovitá, na vnější straně chlupatá. Korunní trubka je rovná. Tyčinky jsou 4, nevyčnívající z květu. Semeník je přisedlý. Tobolky jsou čárkovité až eliptické, zploštělé nebo nafouklé, kožovité až dřevnaté. Semena jsou buď křídlatá nebo korkovitá a bez křídel.

Název.

V některých zdrojích je název rodu uváděn jako "Adelocalymna".

Rozšíření.

"Adenocalymma" je největší rod čeledi trubačovité. Zahrnuje 82 druhů. Vyskytuje se v tropické Americe od Mexika po Paraguay a jihovýchodní Brazílii. Druh "A. marginatum" zasahuje až do Uruguaye a Argentiny. Největší počet druhů roste v Brazílii. Největší areál, sahající od Mexika až po Brazílii, má druh "A. inundatum". V téměř celé tropické Jižní Americe jsou rozšířeny druhy "A. cladotrichum", "A. impressum", "A. purpurascens", "A. flaviforum" aj. Zástupci rodu "Adenocalymna" rostou ve vlhkých i suchých tropických lesích a rovněž i v keřové vegetaci typu cerrado a caatinga.

Význam.

Liány rodu "Adelocalymma" jsou jako okrasné dřeviny pěstovány poměrně zřídka. V tropech je pěstován např. druh "A. comosum", pocházející z Brazílie. Rostlina má jasně žluté květy a vzhledově poněkud připomíná alamandu. Z českých botanických zahrad není žádný druh tohoto rodu uváděn.

Adenocalymma je rod rostlin z čeledi trubačovité. Jsou to úponkaté liány a keře se vstřícnými trojčetnými listy a většinou s nápadnými žlutými květy. Rod zahrnuje asi 80 druhů a je rozšířen v tropické Americe. Brazilský druh "Adenocalymma comosum" je v tropech pěstován jako okrasná liána.

Adenocalymma is a genus of plants in the family Bignoniaceae. This New World genus of lianas contains approximately 50 species.  "Adenocalymma" species are used as food plants by the larva of the hepialid moth "Trichophassus giganteus". The plants are pollinated by a variety of animals including insects, birds and bats.


Hlavní postavy.

Německo, lidským jménem Ludwig Beilschmidt, by se dal popsat jako mladší, avšak všestranně vyspělější bratr Pruska. Jeho bledě modré oči, svalnaté tělo a krátké blonďaté vlasy, obvykle sčesané dozadu, naznačují, že je árijské rasy. Jeho velmi vážná povaha a minulost od něj odpuzuje mnoho lidí, to se však netýká Japonska a Itálie. Jediný, koho se bojí, je Rusko. Jeho koníčkem je venčení jeho mnoha psů.  Severní Itálie (Veneziano), lidským jménem Feliciano Vargas, reprezentuje horní polovinu Apeninského poloostrova, zatímco jeho bratr Romano tu dolní. Vzhledově jsou si bratři velmi podobní; mají hnědé vlasy s dlouhou kudrlinou vyčnívající ven, tmavé oči a ani jeden není zrovna vysoký. Povahově jsou však odlišní jako černá a bílá. Feliciano je vždy veselý a přátelský, což z něj nedělá válečníka, jak od něj jeho děd Řím očekával. Nedbá na svůj zevnějšek, klidně by chodil i nahý. Má spoustu přátel, ale bojí se Anglie a Ruska.  Japonsko, lidským jménem Kiku Honda, se obvykle chová jako tichý a zdvořilý introvert, to však nezabránilo jeho přátelství s Amerikou. Vypadá jako průměrný japonský stereotyp: nižší postava, krátké černé vlasy ostříhané „podle hrnce“ a obvykle nosí kimono. Momentálně nemá žádné nepřátele, drží si však chladný odstup od Ruska a svého bratra Koreje. Jeho činy v druhé světové válce jsou jeho bolavé místo. Velmi si zakládá na svých starých zvycích.  Prusko, dříve též známý jako „Řád německých rytířů“, je v současnosti jen člověk jménem Gilbert Beilschmidt. Gilbert je nezodpovědný starší bratr Německa, který miluje rvačky a pivo. Vypadá jako každý jiný albín: červené oči, krátké bílé vlasy a mírně pohublé tělo. Všude ho doprovází jeho malý přítel z řad ptactva Gilbird. Mezi jeho koníčky patří provokování veškerého okolí, hraní na flétnu (jedna z mála dobrých věcí, které ho naučil Fridrich II) a házení kamenů po Rakousku.  Amerika, lidským jménem Alfred F Jones, se rád nazývá hrdinou, ačkoliv zbytek světa si myslí opak. Nosí hranaté brýle, které zvýrazňují jeho modré oči a světlé vlasy mu padají do čela. Vždy nosí svou leteckou bundu. Jeho permanentně veselá, hlučná a mírně panovačná povaha je některým státům proti srsti. Svou skrytou nenávist k Rusku skrývá pod trpkým úsměvem. Jako správný Američan miluje fastfood. Má všestranné koníčky, od sledování hororových filmů (i když se bojí dívat se sám), přes zúčastňovaní se protestů proti komunismu na nádraží až po vykopávání fosílií.  Anglie, lidským jménem Arthur Kirkland, je v komiksu popsán jako „bývalý pirát, dnes už jen gentleman s nabroušeným jazykem“. Díky jeho nevraživosti moc přátel nemá, ale o žádné nestojí. Za svůj dlouhý život zažil již mnoho nenaplněných očekávání, prvním místem na stupínku zklamání se u něj však může chlubit Amerika. Vzhledově vás na první pohled zaujme jeho husté obočí, zelené oči a krátké, zacuchané špinavě blonďaté vlasy. Je dobrý válečník a stratég, vařečku bych mu však nesvěřovala. Příliš si nerozumí se Španělskem, oba ještě pamatují Armadu. Jako každý Angličan miluje čaj.  Francie, lidským jménem Francis Bonnefoy, představuje zemi lásky. Vyhýbá se smrtelníkům, protože jediná smrtelnice, kterou kdy miloval, zemřela v plamenech. Vzhledově je jistě jeden z nejelegantnějších charakterů v komiksu. Světlé, dlouhé vlnité vlasy si obvykle spíná do ohonu mašlí a jeho levandulově modré oči vyzařují jakýsi smutek. Nosí hezké módní oblečení nebo pobíhá po okolí nahý. Svým veselým, bezstarostným chováním zakrývá svůj žal. Za nejlepšího přítele i nejhoršího nepřítele pokládá Anglii a jako jeden z mála se nebojí Ruska.  Rusko, lidským jménem Ivan Braginsky, je hrozivý chlap s velkým srdcem a problematickou minulostí. Jeho děsivá aura, úsměv, minulost a fakt, že s sebou v kabátě nosí zbraně, od něj ostatní státy odstrašuje. Všechny z nich (kromě Ameriky) však pokládá za své přátele. Je velmi vysoký, má veliký nos, tmavé oči sálající dětskou naivností a krátké kudrnaté vlasy šedé barvy. Vždy nosí šálu maskující jizvy na jeho krku, kabát dlouhý až po lýtka a těžké boty do sněhu. Jelikož tento úbor je schopen nosit i v létě, mnozí si myslí, že je podivín. Miluje vodku a slunečnice a má strach ze své sestry Běloruska.  Čína, lidským jménem Yao Wang, žije již 5000 let. Za tu dobu viděl již mnoho hrozných věcí, které zapříčinily jeho pesimistickou, frustrovanou a sarkastickou povahu. Radost nachází v jídle a roztomilých věcech. Jako průměrný Asiat má tmavé, šikmé oči a delší černé vlasy, vždy stažené do ohonu. Výjimečným ho dělá fakt, že na zádech s sebou vždy táhne koš s živou pandou a kamarádí se s drakem. Je fanoušek Hello Kitty, ale to si raději nechte pro sebe. Není jednoduché ho rozzlobit, pokud se vám to ale podaří, měli byste spát s otevřenýma očima. Přátelí se s Ruskem a nebojí se nikoho a ničeho.

Zajímavosti.

Jeden z charakterů, Severní Korea, měl být původně též součástí příběhu – Hidekaz (autor) byl však pod výhrůžkami smrtí donucen ho odstranit.  Princ Paul, vládce nepříliš známého knížectví Wy, nakreslil portrét Hidekaze Himaruyi jako důkaz vděku za zviditelnění jeho knížectví.  Název komiksu vychází ze dvou slov: 'Hetare' a 'Italia'. Hetare znamená z japonštiny ztřeštěný/pošetilý.

Hetalie ( ヘタリア Axis Powers, "Hetaria Axis Powers") je japonská komediální manga od autora Himaruji Hidekaze, vyprávějící o personifikovaných státech, mikronárodech a regionech, jako je například Hongkong. Státy mají lidskou podobu: od hlučného malého chlapce přes tichou dívku jako vystřiženou z hororu až po zádumčivého silného Afričana. Jejich chování je obvykle založené na chování průměrných občanů státu, jež ztělesňují. Lidské bytosti nejsou, ale jelikož tak vypadají, vymysleli si lidská jména, která bývají nejvíce častá jména ve státu, jež reprezentují, nebo se jmenují po někom významném v jejich historii či mytologii. Když stát, který někdo ztělesňuje, padne, dotyčný se stane smrtelníkem a pomalu umírá na stáří a na důsledky zranění, které nebývaly smrtelné. Vystupují tu i skutečné historické postavy jako Napoleon Bonaparte, Jana z Arku, Marie Terezie, Vladislav Jagellonský nebo císař Nero. Jelikož je autor Japonec, Spojenci jsou tu ti „zlí“. Ale i přes to, že historie je „napsána krví“, tady byla pojata většinou humorně. Název ,Hetalie’ je spojením slov "hetare" (ヘタレ, japonské slovo znamenající „nemožný” či „patetický”) a „Italia" (イタリア Itaria, japonsky „Itálie").  Celý příběh začíná v období začátku první světové války. Německo, vybavený puškou a klackem, se obezřetně plíží neznámým okolím, o kterém ví, že patří obávanému vnukovi Římské říše, Itálii. Jakmile však narazí na vystrašeného Itala, který se skrýval v bedně od rajčat a prohlašoval, že je „rajčatová víla“, věděl, že věci nebudou takové, jaké se zdály být. A v tom se rozhodně nemýlil, ale ani ve snu ho nemohlo napadnout, co se svým novým ztřeštěným kamarádem zažije. Rozhodně ho nemohla napadnout druhá světová válka.

The character roster is large and far from complete, but the main cast is primarily the countries which made up the Axis powers and Allies of World War II—namely Italy (North Italy in particular), (Western) Germany, Japan, United States, United Kingdom, France, Russia, and China. is a portmanteau combining and .  The main storyline's events occur during World War II, but the vast majority of the comics take place during other historical events, modern holidays, or at no specific time whatsoever. The series often uses satire and light-hearted comedy to reinterpret well-known events as well as less common historical and cultural trivia. Historical, political, economic, and military interaction between countries is generally represented in "Hetalia" as social interactions and misunderstandings between the characters.  Himaruya originally created "Hetalia" as an online webcomic, and so far six "tankōbon" have been published by Gentosha Comics, the first on March 28, 2008, the second on December 10, 2008, the third on May 20, 2010, the fourth on June 30, 2011, and the fifth on July 31, 2012. English translations of the first two volumes have been published by Tokyopop in the United States, the United Kingdom and Canada. Both printed volumes published so far have topped "The New York Times" manga best seller list. As of May 2012 the English-language version of the manga was published by Tokyopop via Right Stuf Inc.. The series was later adapted into drama CDs, and an anime series created by Studio Deen has also begun streaming online. As of January 8, 2010, the anime series' international distribution is being handled by Funimation.


Mládí.

Toler měl v posledním ročníku vysoké školy Northwestern High School v Hyattsville několik nabídek na stipendium, ale neměl potřebně dobré známky, aby se na některou z univerzit dostal. Začal tedy pracovat v místním skladu a mezitím hrál poloprofesionální soutěž amerického fotbalu NAFL za tým DC Explosion. Zde si ho všiml trenér, který pracoval pro Saint Paul's College. Toler nakonec na této škole stipendium dostal a odehrál za místní fotbalový klub poslední dva ročníky studia.

Profesionální kariéra.

Arizona Cardinals.

Toler byl považován za jednoho z nejzajímavějších hráčů z "malých" univerzit, kteří se v Draftu NFL 2009 objevili a nakonec byl vybrán jako sedmý ze všech Cornerbacků. Byl vybrán ve čtvrtém kole Draftu jako 131. hráč v pořadí týmem Arizona Cardinals. Stal se tak prvním hráčem ze Saint Paul's College, který kdy byl draftován týmem NFL.  Hned v první sezóně 2009 nastoupil do třinácti utkání, ale průlomová pro něj byla až sezóna 2010, ve které zaznamenal 90 tacklů (8 asistovaných), sack, 9 zblokovaných přihrávek, 2 interceptiony a 2 forced fumbly. Bohužel kvůli přetrženému přednímu zkříženému vazu musel vynechat celý ročník 2011. V sezóně 2012 sice odehrál jedenáct utkání, ale pouze dvě jako startující hráč a na konci ročníku ho Cardinals propustili.

Indianapolis Colts.

Toler podepsal 12. března 2013 smlouvu s Indianapolis Colts. V první sezóně nastoupil do devíti utkání (z toho sedmkrát jako startující hráč) a zaznamenal 23 tacklů (6 asistovaných), 6 zblokovaných přihrávek a 1 interception. Od začátku sezóny 2014 se stal startujícím hráčem na pozici levého Cornerbacka a v patnácti zápasech nasbíral 57 tacklů (8 asistovaných), jeden sack, 10 zblokovaných přihrávek, 2 interceptiony a forced fumble.

Washington Redskins.

13. dzbna 2016 podepsal Toler jednoletý kontrakt s Washington Redskins, po jehož skončení ukončil kariéru.

Greg Toler (* 2. ledna 1985 ve Washingtonu) je bývalý hráč amerického fotbalu, který nastupoval na pozici Cornerbacka v National Football League. Univerzitní fotbal hrál za Saint Paul's College, poté byl vybrán ve čtvrtém kole Draftu NFL 2009 týmem Arizona Cardinals.

Greg Toler (born January 2, 1985) is a former American football cornerback. He was drafted by the Arizona Cardinals in the fourth round of the 2009 NFL Draft. Toler was the first and last player from Saint Paul's College, a defunct Division II historically black college in Lawrenceville, Virginia, to be drafted into the NFL.


Výskyt.

Rod patisovec byl v prehistorických dobách hojně rozšířen, jeho třetihorní fosilní pozůstatky se nacházejí v Evropě i Severní Americe. V současnosti v Číně, kde se v minulosti v některých oblastech běžně vyskytoval, již ve volné přírodě neroste. Na severu Vietnamu roste ve třech lokalitách asi 150 stromů a v Laosu na šesti místech méně než 100 stromů.  V jižní Číně je nyní ojediněle vysazován okolo kanálů a řek, odkud je pak těžen pro dřevo. Ve Vietnamu se vysazuje do větrolamů na čajových plantážích nebo proti půdní erozi, stanoviště s nízkou hladinou spodní vody ale stromům nesvědčí.

Ekologie.

Strom požaduje dostatek vláhy, potřebuje mít stále k dispozici podzemní vodu. Přirozeně roste v močálech a na březích vodních toků a vodních ploch, tradičně je vysazován u rýžových polí. Rostlina je poměrně teplomilná, mrazivé středoevropské zimy by nepřežila. Potrpí si na dostatek slunečního svitu, na zastíněném stanovišti neroste. Největší změřený jedinec je v botanické zahradě v Christchurchu na Novém Zélandu, je vysoký 25,2 m a průměr kmene má 102 cm.

Popis.

Patisovec převislý je jednodomý, poloopadavý strom vysoký 20 až 25 m, který vyrůstá z mohutných kořenů uzpůsobených pro růst v mokru. Z kořenů po stranách rostou do šíře až 6 m od kmene vzduchové kořeny, které pomáhají stromu dýchat v bahnité půdě. Kmen o průměru do 1 m má tlustou, hnědou nebo šedohnědou kůru podélně rozpraskanou do nepravidelných pásů. Koruna je kuželovitá, spodní větve rostou do šířky a poklesávají, horní jsou více vztyčené, letorosty jsou dvojaké, kratší a bez pupenů pro odbočky (jednoleté) a dlouhé (trvalé). Na větvičkách mladých rostlin jsou listy ve dvou řadách, ploché, čárkovité, tenké a přitisknuté na větvičce. Na neopadavých větvičkách a starém dřevu jsou do šroubovice uspořádané šupinovité listy, které přetrvávají dva nebo tři roky. Na opadavých větvičkách starých stromů jsou listy jehlicovité, asi 10 mm dlouhé, srpovitě zahnuté a na konci hrotité.  Kuželovité, vztyčené samčí šištice s pylem vyrůstají na koncích kratších větviček, jsou složené z 15 až 20 tyčinek s krátkými nitkami s prašníky s několika pylovými pouzdry. Hruškovité samičí šištice sedí na koncích postranních větviček, jsou asi 15 mm dlouhé a jejich spirálovitě uspořádané šupiny se střechovitě překrývají. Plodní šupiny mají po dvou vajíčkách která dozrávající v podlouhlá, mírně zploštělá, elipsoidní, 5 mm velká, hnědá semena se 4 mm křídlem. K opylení dochází od ledna do března, semena vypadávají ze šišek až následujícím rokem. Ploidie rodu je 2n = 22.

Ohrožení.

Patisovec převislý se vyskytuje pouze v počtu několika stovek jedinců na roztroušených lokalitách, kde jsou tyto dřeviny dále ohrožovány změnou přírodního prostředí nebo lidskou populací. Navíc, jen velmi řídce produkují životaschopná semena, která by se mohla využít k založení nové výsadby. Proto je podle Mezinárodního svazu ochrany přírody (IUCN) patisovec převislý hodnocen jako kriticky ohrožený druh.

Patisovec převislý ("Glyptostrobus pensilis") je kriticky ohrožený endemický strom z východní Asie, jediný druh z monotypického rodu patisovec příslušejícího do čeledě cypřišovitých. Jeho nejbližší příbuzný je rod tisovec vyskytující se v Severní Americe, oba mají podobné vlastnosti a vzhledově se liší hlavně tvarem šišek.

Glyptostrobus pensilis, also known as Chinese swamp cypress, is the sole living species in the genus "Glyptostrobus". It is native to subtropical southeastern China, from Fujian west to southeast Yunnan, and also very locally in northern Vietnam and Laos.  It is a medium-sized to large tree, reaching tall and with a trunk diameter of up to , possibly more. The leaves are deciduous, spirally arranged but twisted at the base to lie in two horizontal ranks, long and broad, but long and scale-like on shoots in the upper crown. The cones are green maturing yellow-brown, pear-shaped, long and diameter, broadest near the apex. They open when mature to release the small, long, winged seeds.  It typically grows in river banks, ponds and swamps, growing in water up to deep. Like the related genus "Taxodium", it produces 'cypress knees', or pneumatophores, when growing in water, thought to help transport oxygen to the roots.  The species is nearly extinct in the wild due to overcutting for its valuable decay-resistant, scented wood, but it is also fairly widely planted along the banks of rice paddies where its roots help to stabilise the banks by reducing soil erosion. There appear to be no remaining wild plants in China and few of those in Vietnam are seed-bearing. A population of Chinese swamp cypress was recently discovered in central Laos. The species is found in several botanical gardens around the world. It was previously reported that there were four specimens of this tree growing in Bank Hall Gardens, Lancashire, United Kingdom, but it has now been confirmed that they are in fact the Swamp or Bald Cypress from south-eastern USA, "Taxodium distichum".


Geografie.

Ostrov je tvořen výhradně písčitými dunami, které se nahromadily na kontinentálním šelfu v důsledku pohybů Laurentidského ledovce před zhruba dvaceti tisíci lety. Název ostrova pochází z francouzského výrazu pro písek "sable". Terén je plochý a porostlý kamýšem, pokusy o výsadbu stromů nebyly úspěšné. Na ostrově se nachází několik pramenů s pitnou vodou a brakické jezero Lake Wallace. Podnebí je typicky oceánské, se srážkami přes 1500 mm ročně a průměrnou teplotou 7,5 °C, přičemž v létě teplota jen zřídka překračuje 20 °C a v zimě se pohybuje okolo bodu mrazu. Časté jsou mlhy a vichřice. Faunu tvoří především zvláštní rasa zakrslých koní, zdivočelých potomků koní dovezených na ostrov v polovině 18. století z Akádie, odkud Britové vyhnali původní francouzsky mluvící obyvatelstvo. Počet kusů se odhaduje na zhruba čtyři stovky. Na pobřeží žije tuleň kuželozubý, izolovaný kousek pevniny využívají také k hnízdění mořští ptáci, mezi nimiž převažuje rybák dlouhoocasý.

Historie.

Za objevitele ostrova je pokládán Portugalec João Álvares Fagundes roku 1521. V roce 1598 založili Francouzi na Sable osadu, která však do pěti let zanikla. Kvůli zrádným okolním mělčinám a častým bouřím se ostrov stal známým hřbitovem lodí: jejich počet se vzhledem k poloze ostrova na frekventované námořní trase odhaduje na tři sta padesát, k poslednímu ztroskotání došlo v roce 1947. Množství tragických událostí vedlo v roce 1801 k vybudování majáku a záchranné stanice, která fungovala do roku 1958, kdy byl také provoz majáku zautomatizován. V současnosti je jedinými lidmi na ostrově personál vědecké stanice otevřené roku 1871, sloužící k předpovídání počasí a výzkumu atmosféry. Spojení s pevninou zajišťuje místní heliport, návštěva je možná pouze na zvláštní povolení. V roce 1999 byla v moři okolo ostrova Sable zahájena těžba zemního plynu. V roce 2013 byl ostrov zařazen mezi národní parky v Kanadě.

V kultuře.

Sebastian Junger zasadil do okolí Sable děj své knihy "Dokonalá bouře", inspirované velkým hurikánem z října 1991, kterou roku 2000 zfilmoval Wolfgang Petersen s Georgem Clooneym v hlavní roli. Fotograf Roberto Dutesco vydal knihu snímků ostrova a místních divokých koní, kteří se objevili také na kanadských poštovních známkách a pamětních mincích. Námořní muzeum v Halifaxu věnovalo ostrovu velkou expozici, jejíž součástí jsou také zbytky zde nalezených lodních vraků.

Sable ("Sable Island") je ostrov v Atlantském oceánu, nacházející se 175 km od pobřeží poloostrova Nové Skotsko a náležející Kanadě. Ostrov má tvar protáhlého srpku, je dlouhý 42 km a maximální šířka činí 1,5 km. V důsledku eroze ostrov mění tvar i polohu, posouvá se k východu tempem asi 200 metrů ročně.

Sable Island (), literally "island of sand", is a small Canadian island situated southeast of Halifax, Nova Scotia, and about southeast of the closest point of mainland Nova Scotia in the Atlantic Ocean. The island is staffed year round by four federal government staff, rising during summer months when research projects and tourism increase. Notable for its role in early Canadian history and the Sable Island horse, the island is protected and managed by Parks Canada, which must grant permission prior to any visit. Sable Island is part of District 7 of the Halifax Regional Municipality in Nova Scotia. However, the Constitution of Canada specifically names the island as being under the authority of the federal government. The island is also a protected National Park Reserve.


Vznik a filozofie výstavby.

V roce 1930 se v Bratislavě, v souvislosti s novým zákonem o bytové výstavbě, odhodlali řešit nedostatek bytů výstavbou velkého komplexu městských bytů pro sociálně slabé vrstvy. F. Weinwurm s I. Vécseiem navrhli řadovou zástavbu, která sestávala ze sedmi dlouhých pavlačových domů. Idea volné zástavby v zeleni byla pro bratislavské městské reprezentanty novinkou. Jako vedoucí příslušného městského oddělení působil v té době architekt Eugen Barta, příznivec novinek i obou architektů. Díky jeho podpoře se na bratislavské poměry revoluční Unitas (1932, Šancová 21-63) podařilo postavit.

Koncepce.

Je zde sedm domů v řadové zástavbě kolmé na ulici. Řadová zástavba byla funkcionalistickou reakcí na nehygieničnost těsné blokové zástavby s temnými dvory. Unitas je její nejvýraznějším příkladem na Slovensku. Jednotlivé domy mají strohý vzhled. Na hladké fasádě pouze tmavočervené pásy jako by naznačovaly, kde je pod omítkou skrytý skelet budovy. Komplex byl ojedinělým příkladem funkcionalistických pavlačových domů a odrážel moderní představy o úsporném bydlení.

Dispoziční řešení.

Šestipodlažní domy skládají ze tří sekcí se samostatnými schodišti. Vstupy do jednotlivých bytů jsou umístěny na společných pavlačích na severní straně. Byty měly lokální vytápění. Na koncích bloků jsou dvoupokojové byty (celkem 50), uprostřed jednopokojové (240). Malé byty mají racionální dispozici založenou na obývacím pokoji s kuchyňskou nikou a příslušenstvím. Architekti původně navrhli do bytů vestavěný nábytek a lehký mobiliář z ocelových trubek. Svědčí o tom perspektivní kresby interiéru navrhovaných bytů. V souvislosti s možným předražením stavby se však nakonec navržený nábytek nerealizoval. Přesto dům upoutal pozornost klíčové osobnosti české avantgardy Karla Teigeho. Zabýval se jím v publikaci Nejmenší byt a tvrdil, že "byl nejprve myšlen jako kolektivizované bydlení, ale bylo nutné od toho upustit a zařídit tamní byty jako malé domácnosti s kuchyněmi."

Protichůdné názory kritiků.

Domácí scéna byla k projektu kritická. "Formalistické prvky přece jen neodpadly úplně a určitě šly na úkor funkčnosti a důslednosti sociální (například pavlače organizované od symetrického středu, a ne jen od východu)" vyčítal Weinwurmovi historik umění a kritik architektury působící v Bratislavě Antonín Hořejš. "Weinwurm usiloval o kulturnost výrazu. Snažil se o to zejména v této konkrétní roli, při stavbě sídliště pro sociálně slabé vrstvy, "brání Weinwurmovu koncepci Unitasu L. Foltyn a dále zdůvodňuje jeho postup zejména snahou přiblížit se" obecně srozumitelnými estetickými komponentami architektonické řeči "vkusu budoucích obyvatel domů.

Unitas je skupina pavlačových domů s malými byty patřící mezi obytné soubory, které stavělo město Bratislava pro sociálně slabé obyvatelstvo na počátku 30. let 20. století. Nachází se na ulici Šancová v Bratislavě a autory jsou Fridrich Weinwurm (1885–1942) a Ignác Vécsei.

Housing complex Unitas are open gallery–type apartment complex designed by architects Fridrich Weinwurm and Ignác Vécsei. Built in the beginning of the thirties by the city of Bratislava for the underprivileged. It comprises seven objects in a row estate, with austere architectural forms, so characteristic of Weinwurm's puristic work. Initially, it was planned as collective housing project, but the idea of collective kitchen and other shared space was abandoned.  Each dwelling is accessible from a balcony oriented to the north - at end of each are the tworoom dwellings (50 of them altogether), the oneroom being in the middle (240). Each of the houses has two staircases. The architects have formerly devised built-in furniture and light interior accessories made of steel pipes. Yet, this plan hasn't been carried out. At the time of its creation, this complex was a rare example of functionalist principles applied to a housing project in Slovakia.


Volby do zastupitelstev krajů v Česku 2016

Přehled kandidátních listin.

Losování čísel pro označení hlasovacích lístků provedla Státní volební komise dne 23. srpna 2016.

Primární volby.

Stranické primárky proběhly v těchto stranách: SPR-RSČ Miroslava Sládka, ANO, ČSSD, KDU-ČSL, ODS, Piráti, Svobodní a TOP 09. Formu primárek si určuje každá strana sama a mají proto rozdílný průběh. ODS a KDU-ČSL volí formou delegátského systému, ČSSD a Piráti formou hlasování celé členské základny, u Svobodných mohou hlasovat členové i registrovaní příznivci.

Debaty v České televizi.

Česká televize oznámila 5. září 2016 konání předvolebních debat v jednotlivých krajích. Klíčem k pozvání představitelů hnutí, stran a koalic do debaty byl průzkum veřejného mínění společnosti Median a STEM/MARK konaný od 8. srpna do 3. září 2016, z nichž bylo vybráno vždy osm nejvýše umístěných. Debaty proběhly od 15. září do 4. října.  O několik dní později Česká pirátská strana podala stížnost na Českou televizi u Rady pro rozhlasové a televizní vysílání kvůli výběru zástupců stran do plánované superdebaty, kdy klíčem neměl být průzkum veřejného mínění jako u 13 předešlých debat, ale přítomnost politické strany nebo hnutí v Poslanecké sněmovně Parlamentu ČR. Stejně kriticky se 9. září na Internetu vyjádřil člen Rady České televize Vratislav Dostál. 13. září se ke stížnosti přidala i Strana zelených.  Česká televize nakonec ještě během září klíč pro výběr účastníků Superdebaty změnila tak, že se jí účastnili zástupci těch stran a hnutí, které se objevily v nejméně dvou předešlých krajských debatách, což zvýhodnilo Piráty a Zelené na úkor Úsvitu. Nicméně koalice Svobodných a Soukromníků, která se účastnila dvou krajských debat, do Superdebaty nebyla pozvána, neboť pravidla České televize pro účast na Superdebatě stanovila koalicím hranici nejméně tří účastí v jednotlivých krajských debatách.

Studentské volby.

Organizace Člověk v tísni ve dnech 20. a 21. září opět zorganizovala studentské volby, kterých se zúčastnilo celkem 254 českých středních škol. Absolutním vítězem se stala Česká pirátská strana, která zvítězila v osmi krajích, ve třech krajích vyhrálo ANO 2011, v Karlovarském kraji uspělo hnutí PRO Zdraví a Sport a ve Zlínském kraji zvítězila samostatná kandidátka hnutí Svoboda a přímá demokracie. Studentské volby se oproti regulérním konaly též v Praze, kde nejvíce hlasů obdržela TOP 09.

Středočeský kraj.

Kandidátky.

Bylo podáno celkem 20 kandidátních listin.

Jihočeský kraj.

Kandidátky.

Bylo podáno celkem 23 kandidátních listin.

Plzeňský kraj.

Kandidátky.

Bylo podáno celkem 17 kandidátních listin.

Karlovarský kraj.

Kandidátky.

Ústecký kraj.

Kandidátky.

Výsledky.

ANO 2011 vyhrálo se ziskem 23,24% hlasů a 20 mandátů. Dosavadní členové krajské koalice KSČM a ČSSD ztratily dosavadní nadpoloviční počet mandátů, ODS obhájila všech 7 mandátů a do zastupitelstva zasedlo nově 5 zástupců koalice SPD–SPO. Naopak se do zastupitelstva nedostalo hnutí PRO!kraj, a nekandidovalo ani hnutí Severočeši.cz, jejichž zmocněnkyně nechala týden před volbami odvolat kompletní kandidátku.  Ve hře byly dvě varianty krajské koalice. První, ANO 2011 a KSČM, by zajišťovala pohodlnou většinu 33 křesel. Druhá, KSČM, ČSSD a SPD–SPO, by dala dohromady těsnou většinu 28 mandátů. Po měsíci vyjednávání se krajský výbor KSČM rozhodl pro „křehčí“ variantu s ČSSD a SPD–SPO.  KSČM má v jedenáctičlenné radě šest zástupců, ČSSD čtyři a koalice SPD–SPO jednoho. Hejtmanem byl na ustavující schůzi podruhé zvolen Oldřich Bubeníček. Místo statutárního zástupce získala ČSSD.

Liberecký kraj.

Kandidátky.

Královéhradecký kraj.

Kandidátky.

Pardubický kraj.

Kandidátky.

Bylo podáno celkem 22 kandidátních listin.

Kraj Vysočina.

Kandidátky.

Výsledky.

V Kraji Vysočina se v krajských volbách hlasovalo celkem v 1137 okrscích, celkem mohlo volit 413 171 voličů, z nich přišlo celkem 154 270 osob, volební účast tak byla 37,34 %. Kraj Vysočina tak byl druhým krajem s nejvyšší volební účastí. Zvoleny bylo šest subjektů, byly to: ČSSD, ANO, KDU-ČSL, ODS, Starostové PRO VYSOČINU, Koalice Svoboda a přímá demokracie Tomio Okamura a Strana Práv občanů, celkem kandidovalo 21 subjektů.  Zvítězila Česká strana sociálně demokratická (19,37 %), další v pořadí byly strany ANO 2011 (17,04 %), KDU-ČSL (13,41 %), Komunistická strana Čech a Moravy (11,4 %), Občanská demokratická strana (9,1 %), Starostové PRO VYSOČINU (6,84 %) a Koalice Svoboda a přímá demokracie Tomio Okamura a Strana Práv občanů (6,4 %).  Ustavující zastupitelstvo se konalo 1. listopadu 2016, hejtmanem byl zvolen opět MUDr. Jiří Běhounek, prvním náměstkem hejtmana se stal Pavel Franěk (ANO), dalšími náměstky byli zvoleni Josef Pavlík (ANO), Pavel Pacal (Starostové PRO VYSOČINU) a Jan Hyliš (ČSSD).

Jihomoravský kraj.

Kandidátky.

Olomoucký kraj.

Kandidátky.

Bylo podáno celkem 21 kandidátních listin. (v závorce je uvedeno číslo hlasovacího lístku)

Zlínský kraj.

Kandidátky.

Moravskoslezský kraj.

Předvolební průzkumy.

Není-li uvedeno jinak, jedná se o volební preference.

Výsledky v obcích.

Nejjednoznačněji se rozhodovali občané ve městěch Hrádek nad Nisou (68,99 % hlasů pro SLK, Chrastava (63,37 % také pro Starosty) a Nová Bystřice (57,22 % pro ČSSD).

Volby do zastupitelstev krajů v roce 2016 se konaly 7. a 8. října 2016. O datu jejich konání rozhodl prezident Miloš Zeman 21. dubna 2016. Volili se krajští zastupitelé ve 13 krajích mimo hlavní město Prahu, kde má pravomoci obdobné krajskému zastupitelství zastupitelstvo hlavního města Prahy zvolené v roce 2018. Volby proběhly ve třetině volebních obvodů souběžně s volbami do Senátu a v deseti městech a obcích souběžně s místními referendy (z nichž největší bylo referendum o poloze hlavního nádraží v Brně).  Strany a hnutí mohly předkládat své kandidátní listiny příslušnému krajskému úřadu do 2. srpna 2016, losování čísel hlasovacích lístků proběhlo 23. srpna 2016.

Elections to regional councils in the Czech Republic in 13 regions (except Prague) were held on 7 and 8 October 2016.  In one third of constituencies, the elections were combined with Czech Senate elections. Also, several municipal referendums were held, notably in Brno its Central station referendum.


Mládí.

Vjačeslavovým otcem byl Vsevolod Ivanov, jeden z nejvýznamnějších sovětských spisovatelů, jeho matka byla herečka pracující v divadle Vsevoloda Mejercholda. Jeho dětství byla poznamenáno nemocí a válkou, kterou strávil evakuován v Taškentu. Vystudoval Moskevskou univerzitu (1955) a pracoval na ní do roku 1958, kdy byl pro své sympatie s Borisem Pasternakem a Romanem Jakobsonem, vyhozen. V této době významně přispěl k indoevropským studiím a stal se jednou z hlavních autorit v oboru chetitštiny. Po propuštění z univerzity pracoval v Institutu přesné mechaniky a výpočetní techniky a předsedal lingvistické sekci vědecké rady pro kybernetiku Akademie věd, od roku 1961 pracoval v Institutu slavistiky Akademie věd.

Kariéra.

Během raných 60. let se Ivanov stal jedním z prvních sovětských badatelů s vážným zájmem o vývoj sémiotiky. S Vladímírem Toporovem pracoval na několika lingvistických monografiích, zahrnujících přehled sanskrtu. V roce 1962 se připojil k Toporovovi a Jurijovi Lotmanovi v založení tartusko-moskevské sémiotické školy.  V 80. letech pracoval s Tamazem Gamkrelidze na nové teorii indoevropských migrací, kterou vyložil v díle "Indoevropský jazyk a Indoevropané: Rekonstrukce a historicko-typologická analýza prajazyka a protokultury" () z roku 1985. V letech 1989 až 1993 vedl Všesvazovou státní knihovnu zahraniční literatury, byl i členem Nejvyššího sovětu Ruské sovětské federativní socialistické republiky. Zároveň roku 1992 založil a poté vedl Institut světové kultury. Od pozdních 90. let se pohyboval mezi Moskvou, kde vyučoval na Ruské státní humanitní univerzitě a od roku 2003 řídil Ruskou antropologickou školu, a Los Angeles, kde vedl kurzy na Kalifornské univerzitě. Byl také profesorem na Stanfordově a Yaleově univerzitě. Od roku 2000 byl řádným členem Ruské akademie věd.

Vjačeslav Vsevolodovič Ivanov (rusky "Вячесла́в Все́володович Ива́нов"; 21. srpna 1929, Moskva – 7. října 2017) byl významný ruský filolog a indoevropeista, známý zejména svou glottalickou teorií indoevropských souhlásek a umístěním indoevropské pravlasti do oblasti Arménské vysočiny a Urmijského jezera.

Vyacheslav Vsevolodovich Ivanov (, 21 August 1929 – 7 October 2017) was a prominent Soviet/Russian philologist, semiotician and Indo-Europeanist probably best known for his glottalic theory of Indo-European consonantism and for placing the Indo-European urheimat in the area of the Armenian Highlands and Lake Urmia.