Sibiřský regionalismus na konci 19. století.

Myšlenka sibiřského regionalismu, chápajícího Sibiř jako specifický region v rámci Ruského impéria pochází z padesátých let 19. století. Na konci 19. století se zformovalo hnutí sibiřského regionalismu, tzv. "oblastniků", jehož hlavními představiteli byli Nikolaj Michajlovič Jadrincev a etnograf Grigorij Nikolajevič Potanin. Hnutí bylo inspirováno prácemi historika Afanasije Ščapova, který upozorňoval na necitlivý průběh ruské kolonizace Sibiře, a požadovalo autonomější postavení regionu a místních národů. Významnějším dílem na toto téma se stala Jadrincevova kniha "Sibiř jako kolonie" (1882), v níž byly popsané hlavní rysy vztahu tehdejší Sibiře a centra carské moci: region nemohl rozhodovat o využití vlastní půdy a přírodního bohatství, byl znevýhodňován při vývozu obilí, využíval se jako trestanecká kolonie a byl zde omezen rozvoj vědy a kultury, stejně jako uplatňování některých občanských práv. Potanin naproti tomu poukázal například na paralely mezi sibiřským a americkým obyvatelstvem, kdy podle něj mentalita místního obyvatelstva byla podobnější spíše americkým kolonizátorům než zbytku Ruska. Povahové rozdíly mezi obyvateli Sibiře a ostatních částí země potvrzovali i někteří další současníci, včetně anarchisty Petra Kropotkina nebo dramatika Antona Pavloviče Čechova.  V důsledku dlouhodobých regionalistických snah byla v roce 1917 ustavena Sibiřská republika. Dne 5. března 1917 se v Petrohradě uskutečnila schůzka "Svazu sibiřských regionalistů" a dne 11. března se v Novosibirsku (tehdejší Novonikolajevsk) sešli členové "Svazu nezávislých socialistických federalistů". V květnu 1917 byla v Tomsku poprvé použita bílo-zelená vlajka autonomní Sibiře. Dne 4. července 1918 byla v Omsku dokonce podepsána „Deklarace státní suverenity Sibiře“, nicméně sibiřský svaz rozpustil již 3. listopadu 1918 admirál Kolčak, jedna z hlavních postav ruské občanské války.

Neoregionalismus po roce 2000.

Myšlenka sibiřského regionalismu začala získávat na popularitě, jako výsledek snahy občanských aktivistů, znovu někdy před rokem 2010, a to zejména mezi etnickými Rusy. V tomto období proběhla dokonce virtuální kampaň, propagující samostatnou sibiřskou národnost, jež měla pravděpodobně za následek, že při sčítání lidu v roce 2010 celkem 4 100 občanů označilo sebe sama za „Sibiřany“. Zároveň došlo k zásadnímu nárůstu sebeidentifikace některých zdejších občanů coby „Sibiřanů“; to platilo zejména pro oblasti obývané etnickými Rusy, zatímco obyvatelé autonomních republik se hlásili spíše k tradičním národnostem.  V říjnu 2011 se v největším sibiřském městě Novosibirsku konala první větší (nepovolená) demonstrace pod heslem „Přestaňme krmit Moskvu“; akce byla motivována zejména výrazným dlouhodobým hospodářským zaostáváním regionu za zbytkem země a nejasným využitím vysokých daní z těžebního průmyslu, odváděných ze Sibiře do ruského státního rozpočtu, z nichž region profituje jen neúměrně málo. Ve stejné době se tématu chopili někteří ruští blogeři a během povolebních protestů v letech 2011–2013 bylo dokonce zaregistrováno použití plakátů v barvách sibiřské vlajky.  V květnu 2012 byla vytvořena obchodní značka „Jsem Sibiřan“ se sídlem v Novokuzněcku, prostřednictvím které její vlastníci začali nabízet různé předměty (například trička, mikiny, pasy) s tímto sloganem. Ve stejném roce byl natočen dokument upozorňující na bohatství přírodních zdrojů Sibiře a jejich přínos pro ruský stát v kontrastu s nedostatkem místních investic, v němž vystupovaly i místní sibiřské autority. V roce 2013 se v Novosibirsku konala kontroverzní výstava s názvem „Spojené státy Sibiř“.

Demonstrace v roce 2014.

V roce 2014 zveřejnil performanční umělec a aktivista Arťom Loskutov záměr zorganizovat dne 17. srpna 2014 v Novosibirsku demonstraci s názvem „Pochod za federalizaci Sibiře“ a s ústředním heslem odkazujícím na dřívější protesty „Přestaňme krmit Moskvu“. Demonstrace byla odůvodněna stejnými důvody jako dřívější akce (nízká životní úroveň, nejasné využití sibiřských daní) a její součástí byl i (částečně provokativní) úmysl ustavit sibiřskou autonomii – konkrétně se jednalo o založení Sibiřské republiky na území Ruské federace, podle vzoru separatismu na východní Ukrajině.  Novosibirská radnice pochod zakázala a ruské úřady v reakci na Loskutovova vystoupení zablokovaly stránku akce na ruské sociální síti VKontaktě (společně s ostatními stránkami, které o akci informovaly) a prostřednictvím agentury Roskomnadzor požádaly s odvoláním se na zákon proti „vyvolávání masových nepokojů, extrémistických aktivit a účasti na ilegálních veřejných projevech“ a pod pohrůžkou zablokování 14 různých médií o stažení rozhovoru s Loskutovem. Všechna média (například agentura RIA Novosti nebo deník "Kommersant") žádosti vyhověla, kromě ruské služby BBC, která ji původně odmítla.

Sibiřský regionalismus (někdy sibiřský separatismus, ) je myšlenka zvláštního postavení regionu Sibiře v rámci Ruska, jehož součástí je od 17. století. Snahy o změnu postavení tohoto rozsáhlého a málo zalidněného území byly od poloviny 19. století cílem několika politických hnutí a lišily se svou mírou, od vytvoření autonomního území až po separatistické tendence. Největšího rozmachu dosáhly v období vojenských aktivit admirála Alexandra Vasiljeviče Kolčaka a Viktora Nikolajeviče Pepeljajeva během ruské občanské války po bolševické revoluci. Také v současnosti existuje na Sibiři několik relativně malých občanských uskupení zabývajících se tématy sibiřského regionalismu.

Siberian regionalism () was a political movement to form an autonomous Siberian polity. It originated in the mid-19th century and reached a high tide with the military activities of Aleksandr Kolchak and Viktor Pepelyayev during the Russian Civil War.


Dějiny.

První písemná zmínka.

První písemná zmínka pochází z roku 1612. Chrám je upomínán v souvislosti s bitvou mezi ruskými vojenskými dobrovolnickými sbory a vojsky polsko-litevského krále Jana Karola Chodkiewicze. 24. dubna 1612 pod opevněným chrámem propukly boje mezi kozáky, bránicími pevnost, a pěchotou hejtmana Chodkiewicze. Polsko-litevská vojska pevnost krátce dobyla, ašak ruským dobrovolníkům pod vedením sv. Avraamije Palicyna se nakonec podařilo hejtmanova vojska vytlačit a chrám ubránit. Svědectví o bojích podává sám sv. Avraamij ve svých spisech.

Proměny chrámu.

První kamenný chrám na tomto místě je datován do roku 1657. V roce 1667 diakon Alexandr Stěpanovič Durov přestavěl chrám na tři přídělky – Proměnění páně, Znamení přesvaté Bohorodice a sv. Mikuláše.  Chrám byl přestavěn a znovu vysvěcen roku 1720, později, v letech 1756-1758 byl doplněn o refektář a zvonici. V roce 1762 získali věřící povolení k demolici většiny starého objektu. Na jeho místě stanul roku 1769 pětihlavý barokní chrám, jež byl vystavěn na náklady kupce K.M. Matvejeva. V této podobě se stavba zachovala dodnes.  Autor nové budovy není znám, nejspíš ji postavil I. J. Jakovlev podle projektu Petra Antonia Treziniho. Dle rukopisu „Slovo o chrámu sv. Klementa v Zamoskořečí“ věnoval na výstavbu chrámu značnou sumu 70 000 rublů generál-polní maršál A. Bestužev, jehož sídlo se nacházelo nedaleko.  V své knize vzpomínek vyjadřuje básník 19. století, Apollon Grigorjev, obdiv nad tím, jak vévodil chrám zamoskvořeckému panoramatu v dobách jeho dětství:  „"Ovšem není to chrám sv. Praskověji, který ohromuje a svádí váše oči, když pomalu brázdíte pohledem moskevský obzor z jiho-východu na jih. Tím je chrám sv. Klementa, papeže římského. Před ním se zastvíte a procházejíc se po Pjatnické vás ohromí přísností a okázalostí svého stylu, dokonalou harmonií svých částí... Ten obzvláště vyniká mezi nepřeberným množstvím zdobených chrámů a zvonic, které již z dáli uchvacují svou originalitou a živopisností, a jimiž se vyznačuje jiho-východní část Zamoskvořečí"...”

Sovětská doba.

V roce 1929 byl chrám uzavřen a roku od roku 1934  byly jeho prostory využívány jako archiv Knihovny V.I.Lenina. Architektonické změny provedl roku 1932 architekt C.F. Kulagin.

Současnost.

V roce 2008 byla budova chrámu, jejíž exteriér i interiér zůstaly do jisté míry neporušeny, předána pravoslavné církvi. Knihy byly odvezeny. V průběhu několika následujících let se bohoslužby konaly pouze v severním přídělku. Díky finanční podpoře moskevské administrace byla provedena rozsáhlá restaurace objektu. Práce skončily v roce 2014. 27. září byl chrám znovu vysvěcen patriarchou Kirillem.  Současným správcem chrámu je protojerej Leonid Kalinin.

Pravoslavný Chrám svatého mučedníka a papeže Klementa I., který se nachází na křižovatce ulic Pjatnickaya a Klimentovskij pereulok, spadá pod správu Moskevské městské eparchie a je největším chrámem ve svém rajónu.  Druhým oficiálním názvem stavby je Chrám Proměnění páně, podle zasvěcení hlavního oltáře.

St. Clement's Church (Храм Священномученика Климента, Папы Римского) is one of the two Orthodox churches in Moscow dedicated to a Roman Pope, St. Clement I. The massive five-domed two-storey church used to dominate the skyline of Zamoskvorechye. It was built between 1762 and 1769 on the site of a church erected in 1720.  The church is considered a major example of Elizabethan Baroque, but the architect is unknown. It has been often attributed to Pietro Antonio Trezzini, the architect of St Sampson's Cathedral in St. Petersburg. The belfry and refectory were designed by Dmitry Ukhtomsky and built in 1756—1758.  The church is renowned for its glittering Baroque interior and iconostasis, as well as a set of gilded 18th-century railings. The parish was disbanded in 1934 and the original free-standing gate was demolished. The Lenin State Library stored its books in the building throughout the Soviet period. It was not until 2008 that the building reverted to the Russian Orthodox Church.


Obsah.

Prózu uvádí krátký komentář autora, který poukazuje na to, že postavy a děj jsou sice vymyšlené, ale nejenže mohou, ale přímo se musí v současné společnosti vyskytovat.  Vlastní text je rozdělen do dvou stylově velmi odlišných částí: první („Podzemí“) má charakter eseje, druhá („Mokrý sníh“) vypráví souvislý příběh a je někdy považována za samostatnou novelu.  Protagonistou a vypravěčem je přibližně čtyřicetiletý bývalý úředník, jehož jméno není uvedeno. O jeho životě je odhaleno pouze to, že opustil státní službu, bydlí sám v suterénním bytě na okraji Petrohradu a žije z malého dědictví. První část "Zápisků" je koncipována jako přepis jeho myšlenek, a to jak o společnosti, tak o jeho vlastní osobě. Sám sebe popisuje jako zlého, zpustlého a šeredného; hlavním cílem jeho polemik a ostrých analýz je „moderní člověk“ a jím vytvořená společnost, kterou stíhá hořkými a cynickými komentáři a proti které vystupuje agresivně a pomstychtivě. Svůj vlastní úpadek považuje za přirozený a nutný. I když vypravěč tvrdí, že zápisky píše jen pro sebe, obrací se opakovaně na blíže neurčené publikum, jehož otázky zkouší předvídat.  Ve druhé části vypravěč popisuje několik minulých epizod ze svého života, svá selhání v úřadě, kde pracoval, i v mezilidských vztazích a v milostném životě. Jedna epizoda popisuje setkání se starými spolužáky, kteří na rozdíl od něj mají zajištěné postavení a chovají se k němu blahosklonně. Navazuje epizoda s chudou prostitutkou.

Vznik.

Dostojevskij napsal "Zápisky" v první polovině roku 1864 v Moskvě. V té době silně trpěl epilepsií a dalšími chronickými nemocemi a jeho finanční situace byla špatná. V tomto roce také zemřela Dostojevskému žena Maria (15. dubna) i bratr Michail (22. července).  První zmínka o Zápiscích z podzemí je známa z dopisu, který napsal Fjodor Dostojevskij 9. října 1859 svému bratru Michailovi. Dostojevskij plánoval napsat celkem tři části, které by zobrazily odlišná údobí života hlavního hrdiny. Výsledná kniha by měla mít název "Исповедь" ("Zpověď"). Na první části pracoval autor od ledna do února 1864, na druhé od března do května 1864. Po vydání druhé části se Dostojevskij rozhodl pod tíhou osobních problémů v díle nepokračovat. Podobu částí, které vyšly v Epoše, výrazně přepracoval tak, aby text tvořil dokončené dílo bez odkazů na další pokračování. Zápisky z podzemí vyšly v celistvosti v roce 1865.  Časopis "Epocha", ve kterém se nakonec "Zápisky" objevily, vydával od března 1864 Dostojevského bratr Michail. Vzhledem k tomu, že časopis byl méně liberálně zaměřen než jeho předchůdce "Vremja", trpěl úbytkem čtenářů. Zveřejnění textu, který obsahoval nepopulární názory a otevřeně se obracel proti ideám předloženým v Černyševského románu "Co dělat?", ohrožovalo samotnou existenci časopisu. Dostojevskij byl ale o kvalitě "Zápisků" přesvědčen.

Přijetí.

"Zápisky" byly nejprve chápány především jako psychologická studie. Jedním z prvních obdivovatelů díla byl Friedrich Nietzsche, který je označil jako „opravdový dar psychologii“ a zahájil tím rozsáhlou recepci v německy mluvících zemích. Pro Nietzscheho byly "Zápisky" (které četl ve francouzském překladu) prvním setkáním s Dostojevským. Vedle toho byly "Zápisky" vnímány jako útok na Černyševského román "Co dělat?", publikovaný v roce 1863. Tento román, který předkládal optimistickou představu revoluční přeměny společnosti, byl v té době velmi oblíbený mezi socialisty a revolucionáři v celé Evropě. Historické pozadí pro tuto představu představovala víra v pokrok, odvozená ze současných úspěchů v oblasti vědy a techniky a přenesená na společenské procesy. Tento způsob uvažování se stal terčem cynické kritiky bezejmenného vypravěče "Zápisků", což přinejmenším v době jejich vydání nebylo oportunní.  Někteří kritici se pokoušeli text alespoň částečně číst autobiograficky, což obhajovali argumentem, že Dostojevskij sám měl velmi podobné názory jako vypravěč a některé podobné formulace dokonce použil ve svých dopisech. Tento přístup je ale sporný, protože v románu lze najít vyslovené mnohé názory, které jsou formulovány „na míru“ charakteru fiktivního protagonisty. V literární vědě byly opakované pokusy nacházet paralely mezi postavami "Zápisků" a postavami Dostojevského pozdějších románů, Např. prostitutka Líza by mohla být považována za předobraz postavy Soni v "Zločinu a trestu". Sám vypravěč se svou povahou, myšlenkovými experimenty a úvahami o morálce podobá Raskolnikovovi ze "Zločinu a trestu" nebo Nikolaji Stavroginovi z "Běsů".

Zápisky z podzemí (rusky , "Zapiski iz podpolʹja") je novela Fjodorа Michajloviče Dostojevského, která poprvé vyšla v roce 1864 v časopise "Epocha". Toto relativně krátké dílo předchází řadě románů, považovaných za vrchol Dostojevského díla. Bylo chrakterizováno jako „předehra k existencialismu“.

Notes from Underground (pre-reform Russian: ; post-reform ), also translated as Notes from the Underground or Letters from the Underworld, is an 1864 novella by Fyodor Dostoevsky. "Notes" is considered by many to be one of the first existentialist novels. It presents itself as an excerpt from the rambling memoirs of a bitter, isolated, unnamed narrator (generally referred to by critics as the Underground Man), who is a retired civil servant living in St. Petersburg. The first part of the story is told in monologue form, or the underground man's diary, and attacks emerging Western philosophy, especially Nikolay Chernyshevsky's "What Is to Be Done?" The second part of the book is called "Apropos of the Wet Snow" and describes certain events that appear to be destroying and sometimes renewing the underground man, who acts as a first person, unreliable narrator and anti-hero.


Děj.

Hlavní postavou knihy je slezský šlechtic, lékař a mág Reinmar z Bělavy známý též jako Reynevan. Kvůli odhalení jeho milostného románku s provdanou šlechtičnou Adélou von Sterza je Reinmar hned v úvodu knihy donucen prchnout před pomstou milenčiných příbuzných z Olešnice.  Při svém útěku na jih se Reynevan zaplétá do mnoha nejrůznějších dobrodružství. Postupně je tak kromě rodu Šterců pronásledován najatými vrahy i vícero tlupami loupeživých rytířů a po udání jeho milenky Adély jej kvůli jeho lékařským knihám začne hledat také inkvizice. Reinmar navíc není v bezpečí ani před tajemnými černými rytíři, kteří zavraždí jeho bratra Petra.  Slezskem se Reynevanovi daří prchat jen díky pomoci přátel, jež během své cesty získá. Jeho nejvěrnějšími druhy se stanou demerita Šarlej a záhadný hromotluk Samson zvaný Medák. Ve Frankenštejnu je však nakonec přece Reinmar se Šarlejem uvězněn a má dojít k jejich mučení, neboť inkvizitoři se domnívají, že jsou zapleteni v husitském spiknutí, jež podporoval i zesnulý Reinmarův bratr Petr. Z Narrenturm čili Věže bláznů, kde jsou před výslechem dlouhou dobu drženi, je v poslední chvíli vysvobodí až husitští vojáci, kteří při své rejse vypálí předměstí Frankenštejnu. Reinmar i jeho přátelé jsou pak nuceni přidat se k sirotčímu vojsku a jsou přítomni vypálení měst Radkov a Varta i menší bitvy s oddílem slezských rytířů. V závěru knihy opouští Reynevan spolu se sirotky území Slezska a přes Broumov zamíří do Čech.

Historické pozadí.

Děj románu se odehrává v roce 1425, v době husitských válek, kdy se slezská knížata připravují na křížovou výpravu proti husitským Čechám. Ve vedlejších rolích vystupuje v knize "Narrenturm" množství skutečných historických postav. Reynevan se při svém putování setkává mimo jiné i s vratislavským biskupem Konrádem, kladským hejtmanem Půtou z Častolovic, mladým Janem Gutenbergem, knížetem Janem Minsterberským či husitským knězem Ambrožem z Hradce. V knize jsou zmíněni též římský král Zikmund Lucemburský, husitský hejtman Jan Žižka a mnoho dalších známých postav.

Narrenturm je historický fantasy román polského spisovatele Andrzeje Sapkowského, který vypráví příběh slezského rytíře Reinmara z Bělavy. Spolu s následujícími dvěma díly, "Boží bojovníci" a "Lux Perpetua" tvoří tento román tzv. Husitskou trilogii, která je známá též jako Sága o Reinmarovi z Bělavy. V knize, jejíž děj se odehrává ve 20. letech 15. století, se mísí prvky historického románu a fantasy.

The Tower of Fools (Polish title: "Narrenturm") is a 2002 novel written by the Polish fantasy writer Andrzej Sapkowski, part of the "Hussite Trilogy". It tells the story of Reinmar of Bielawa, also called Reynevan von Bielau. The action takes place in Silesia in 1425, at the time of the Hussite Wars.  The setting is mostly historical, with some historical characters and descriptions of particular locations. Fantasy elements include occasional magical feats, artifacts, and non-human characters. The German word "Narrenturm" means "The Tower of Fools", a tower in which, in Middle Ages, people suffering from rare and mental diseases were isolated.  "The Tower of Fools" has been translated to Czech, Slovak, Russian, German, Ukrainian and Spanish. Rights to the English translation of the trilogy have been acquired, and it will be published in 2020 by Orbit in the US, and Gollancz in the UK, with the translator being David French, translator of several Sapkowski's "Witcher" books.


Klubová kariéra.

Svoji fotbalovou kariéru začal v týmu JFC Skonto, kde prošel všemi mládežnickými kategoriemi.

JFK Olimps/RFS.

V roce 2008 přestoupil do mužstva JFK Olimps, kde působil do roku 2009. Celkem za tým nastoupil k 18 střetnutím, ve kterých se 10x gólově prosadil.

Skonto Riga.

Před sezonou 2009 se vrátil do Skonta, kde ve zmíněném ročníku získal s týmem mistrovský titul. Na podzim 2010 hostoval v ukrajinském FK Dněpr Dněpropetrovsk, odkud se v zimě 2010/11 vrátil do svého mateřského klubu, se kterým získal ve druhé polovině ročníku Lotyšský fotbalový pohár. Následoval další hostování, tentokrát v jiném lotyšském klubu FB Gulbene. V sezoně 2013 se stal se 16 brankami společně s Andrejsem Kovaļovsem (tehdy FC Daugava) nejlepším střelcem Virslīgy. Tento úspěch mu pomohl k následnému angažmá v Rusku, kde hostoval v FK Rubinu Kazani. Po podzimu 2015 stráveném opět ve Skontu, zamířil v lednu 2016 hostovat do polského Piastu Gliwice. Na konci dubna 2016 se vrátil zpět do svého mateřského klubu.

FK Dněpr Dněpropetrovsk (hostování).

Před sezonou 2010/11 zamířil na hostování do klubu FK Dněpr Dněpropetrovsk. Za tým vstřelil dva góly v deseti zápasech.

FB Gulbene (hostování).

V létě 2012 se stal novou posilou FB Gulbene, kam odešel na půl roku hostovat. Odehrál zde 15 střetnutí, v nichž 1x rozvnil síť.

FK Rubin Kazaň (hostování).

Před jarní částí ročníku 2013/14 odešel na hostování do Ruska, do klubu FK Rubin Kazaň. Působil zde půl roku, ale během této doby nenaskočil do žádného soutěžního utkání.

Piast Gliwice (hostování).

V lednu 2016 zamířil na půlroční hostování s opcí na přestup do Piastu Gliwice, tou dobou vedoucího týmu polské Ekstraklasy. V Ekstraklase za Piast debutoval v ligovém utkání 26. kola (4. 3. 2016) proti Wisłe Kraków (remíza 1:1), když v 85. minutě vystřídal Pawła Moskwika. Na konci dubna 2016 mu bylo předčasně ukončeno hostování a vrátil se zpět do Skonta. Celkem za tým během jarní části ročníku odehrál 2 zápasy, gól v nich nedal.

FC Wil.

V srpnu 2016 se stal novou posilou švýcarského týmu FC Wil, kde podepsal kontrakt do léta 2019.

Reprezentační kariéra.

Artūrs Karašausks je bývalým mládežnickým reprezentantem Lotyšska. Nastupoval postupně za výběry U17, U19 a U21.  V A-mužstvu Lotyšska debutoval 5. 6. 2010 v přátelském utkání v anglickém městě Milton Keynes proti reprezentaci Ghany (prohra 0:1).

Artūrs Karašausks (* 29. ledna 1992, Riga) je lotyšský fotbalový útočník, od srpna 2016 působící v klubu FC Wil. Mimo Lotyšsko působil na klubové úrovni v Rusku, Polsku a na Ukrajině. Je bývalým mládežnickým a současným seniorským reprezentantem Lotyšska.

Artūrs Karašausks (born 29 January 1992 in Riga) is a Latvian footballer, who plays for Riga FC in the Latvian Higher League on loan from Pafos FC.


Hratelnost.

Hráč je vybaven dvěma meči. Ocelový meč slouží pro boj s lidmi a zvířaty, zatímco speciální zaklínačský stříbrný meč pro boj s příšerami. Do hráčovy výbavy patří také kuše, kterou získá v první lokaci. Vedle zbraní používá Geralt také znamení, jakýsi druh magie. Zná jich celkem pět – Aard, Axii, Igni, Quen a Yrden. Aard vyvolá telekinetickou vlnu, Axii slouží k ovlivňování mysli nepřátel a civilistů, Igni vyvolá zážeh ohně, Quen vytvoří ochranný štít kolem zaklínače a Yrden zpomaluje nepřátelé v oblasti. Jako další podpora slouží nejrůznější bomby, pochutiny a lektvary, které si Geralt může sám vytvářet skrze užití alchymie.  Při následování příběhu třetího "Zaklínače" se hráč také na pár chvil vtělí do Ciri a prožívá s ní tak některé události. Při hraní za Ciri však nemůže používat inventář či znamení, při boji má k dispozici pouze ocelový meč. Mise za Ciri jsou také striktně lineární.

Vývoj.

Vývoj hry stál 81 miliónů USD.

Rozšíření.

K základní hře vyšla dvě zásadní rozšíření "Srdce z kamene" (') a "O víně a krvi" (') a dalších 16 menších DLC nabízených zdarma. První dvojice DLC byla uvolněna již v den vydání 19. května 2015. Jednalo se o sadu temerského brnění a alternativní vousy a vlasy pro Geralta. Další DLC měla být uvolňovány vždy po dvou po jednom týdnu. Druhou dvojicí se stal bonusový úkol zabývající se ztracenými horníky a alternativní vzhled čarodějky Yennefer.

Přijetí.

Kritika a prodeje.

Na českém webu "Hrej.cz" získala v recenzi Tomáše Krajči hodnocení 5/5: „"Spojení desítky hodin dlouhé hlavní příběhové linky a obrovského množství dalšího zajímavého obsahu dělá ze Zaklínače 3 jednu z her s aktuálně nejlepším poměrem „cena/výkon.“"“  Další český web "Games.cz" udělil skrze recenzi Miloše Bohoňka hodnocení 10/10.  Za šest týdnů od uvedení na trh se prodalo přibližně 6 miliónů kopií.

Ocenění.

Na udílení videoherních cen "The Game Awards" pro rok 2015 vyhrál Zaklínač 3 v kategoriích Hra roku a Nejlepší RPG a její vývojáři ze studia CD Projekt RED byli vyhlášeni Vývojáři roku. V anketě INVAZE 2015 na českém webu "Hrej.cz" získala prvenství v hráči volených kategoriích Nejlepší RPG (62,90 % hlasů) a Absolutně nejlepší hra (41,61 % hlasů), DLC "Srdce z kamene" pak první místo v kategorii Nejlepší rozšíření (47,31 % hlasů). Ve skupině, ve které vybírala vítěze redakce webu, se umístila na třetím místě v kategoriích Nejlepší design a Nejlepší grafika. Nejlepším RPG roku byla vyhlášena v redakční části soutěže Best of 2015 na "Games.cz". V čtenářském hlasování obsadilo Geraltovo dobrodružství jednoznačné první místo v sekcích Hra roku a Nejlepší RPG, DLC Srdce z kamene pak taktéž první místo v kategorii Nejlepší DLC – datadisk, a to jak v redakční, tak i ve čtenářské části.  Rozšíření O víně a krvi se objevilo mezi pěticí nominovaných her v kategorii Nejlepší RPG na "The Game Awards" za rok 2016 a tuto kategorii nakonec vyhrálo.

Zaklínač 3: Divoký hon ( ', ') je RPG videohra s otevřeným světem, uzavření videoherní trilogie ze ságy o Zaklínači. Hru vyvinula a vydala společnost CD Projekt RED dne 19. května 2015 na platformy Microsoft Windows, PlayStation 4 a Xbox One. Hra je od 15. října 2019 dostupná i na Nintendo Switch.

The Witcher 3: Wild Hunt is a 2015 action role-playing game developed and published by Polish developer CD Projekt and is based on "The Witcher" series of fantasy novels by Andrzej Sapkowski. It is the sequel to the 2011 game "" and the third main installment in the "The Witcher"'s video game series, played in an open world with a third-person perspective.  Players control protagonist Geralt of Rivia, a monster slayer (known as a Witcher) who is looking for his missing adopted daughter on the run from the Wild Hunt, an otherworldly force determined to capture her and use her powers. Players battle the game's many dangers with weapons and magic, interact with non-player characters, and complete main-story and side quests to acquire experience points and gold, which are used to increase Geralt's abilities and purchase equipment. Its central story has several endings, determined by the player's choices at certain points in the game.  Development began in 2011 and lasted for three and a half years. Voice recording took more than two and a half years. The writing was infused with realistic aspects such as moral ambiguity in an attempt to avoid simplification, impart authenticity, and reflect Sapkowski's novels. Central and Northern European cultures formed the basis of the game's world. REDengine 3 enabled the developer to create a complex story without compromising the game's open world. The music was composed by Marcin Przybyłowicz and performed by the Brandenburg State Orchestra.  "The Witcher 3: Wild Hunt" was released for Microsoft Windows, PlayStation 4, and Xbox One in May 2015, with a Nintendo Switch version released in October 2019. The game received critical acclaim, with praise for its gameplay, narrative, world design, combat, and visuals, although it received minor criticism due to technical issues. It received numerous Game of the Year awards and has been cited as one of the best video games ever made. Two expansions were also released to critical acclaim: "" and "". A Game of the Year edition was released in August 2016, with the base game, expansions, and all downloadable content. It was a commercial success, with the game and its expansions shipping over 28 million copies.


Rozšíření.

Je rozšířena po všech kontinentech, v přímořských státech se vyskytuje častěji než ve vnitrozemských. Je hojnější na jižní polokouli, málo se vyskytuje ve studených vodách.  Na území ČR je velmi vzácná, prokazatelně roste pouze v přírodní památce Trkmanec-Rybníčky poblíž obce Rakvice v okrese Břeclav a u rybníka Nesyt v národní přírodní rezervaci Lednické rybníky u obce Sedlec v okrese Břeclav. Dále se pravděpodobně po mnoholeté nepřítomnosti opět vrátila do přírodní památky Netřebská slaniska u obce Úžice v okrese Mělník.

Ekologie.

Roste na zasolených loukách, slaných bažinách, při ústí řek a nejvíce v poloslané brakické vodě. Pokud má dostatek spodní vláhy, poroste i pokvete též na vysychajících stanovištích. Je málo schopná konkurovat jiných rostlinám a obsazuje hlavně stanoviště na obnažených půdách. Vyskytuje se na málo výživných, vápnitých nebo kyselých půdách, které jsou hlavně jílovité, případně i písčité.  Dokáže růst i dlouhodobě ponořená pod hladinou, květy se však vytvářejí a semena dozrávají jen nad hladinou. V přímořských oblastech dobře roste i mimo vodní prostředí, stačí dostatečná vzdušná vlhkost a občasná vodní sprška. Přestože snese zasolenou půdu i brakickou vodu, v mořské vodě dlouho nepřežije.  Je to velmi specializovaný druh, její populace jsou často nestálé a kolonizují malá a jen přechodně vhodná stanoviště, ta se často mění s posunem vodní hladiny. Rostliny někdy vykvetou jen jednou a uhynou, častěji však rostou a kvetou po několik let.

Popis.

Krátce vytrvalá, stálezená bylina s přímou lodyhou, která vyrůstá z listové růžice a bývá vysoká od 10 do 50 cm. Lodyha je lysá nebo roztroušeně chlupatá a bývá někdy v horní části větvená. Řapíkaté listy v růžici mají čepele 2 až 6 cm dlouhé, téměř okrouhlé, celokrajné a na koncích zaoblené. Menší a směrem vzhůru se zmenšující lodyžní listy vyrůstají střídavě, jsou slabě masité a krátce řapíkaté až přisedlé, vejčité a na koncích zašpičatělé.  Na konci lodyh se vytvářejí 8 až 20 cm dlouhá, přetrhávaná, hroznovitá květenství, která jsou tvořená 10 až 20 květy. Oboupohlavné, pětičetné květy mají prohnuté stopky 1 až 2,5 cm dlouhé a uprostřed stopek vyrůstají kopinaté listeny. Zvonkovitý, vytrvalý kalich má pět trojúhelníkovitých laloků do třetiny srostlých, v době květu je asi 1 mm velký a za plodu se dvojnásobně zvětší. Bílá, kolovitá koruna 3 mm velká má pět vejčitých laloků a trubku stejně dlouhou jako kalich. V květu je pět tyčinek přirostlých ke koruně a mezi nimi je střídavě pět drobných, neplodných patyčinek. Semeník je polospodní a nese kratičkou čnělku s kulatou bliznou. Květy jsou drobné, nenápadné a bez nektaru, jsou proto hmyzem jen málo navštěvované a opyluji se nejčastěji samosprašně. Ploidie druhu je 2n = 26.  Plod je kulovitá, 3 mm velká tobolka srostlá s vytrvalým kalichem, která ve zralosti puká na vrcholu pěti chlopněmi. Obsahuje hnědá, hranatá semena velká 0,5 mm, která klíčí pouze na světle a podržují si schopnost vyklíčit i více než 5 let.

Ohrožení.

Přestože solenka Valerandova není celosvětově ohrožena, v České republice i dalších evropských vnitrozemských státech je většinou ohrožená vyhynutím nebo již vyhynula. Je to způsobeno hlavně likvidaci vhodných stanovišť. V ČR je proto chráněna zákonem, ve vyhlášce „Ministerstva životního prostředí ČR č. 395/1992 Sb. ve znění vyhl. č. 175/2006 Sb. je jako kriticky ohrožený druh“ zařazena pod (§1) a stejně je hodnocena i v „Červeném seznamu cévnatých rostlin České republiky (C1t)“.

Externí odkazy.

Solenka Valerandova ("Samolus valerandi") je drobná, bíle kvetoucí, slanomilná, bažinná bylina s přízemní růžici listů. Je jediným druhem rodu solenka, který se v evropské přírodě vyskytuje; může růst emerzně i submerzně.

Samolus valerandi is a species of water pimpernel native to a very wide area across Europe, Africa, Asia, Australia, and the Americas. Common names include seaside brookweed, brookweed, thin-leaf brookweed, water cabbage, and water rose.


Historie.

Stejně jako azavak, sloughi, saluki, afghánský chrt nebo tazi, je taigan jedním z rodiny východních chrtů, které lze nalézt od severní Afriky až po střední Asii. Po většinu času byli Kyrgyzové převážně kočovný národ cestující od Sibiře až po střední Asii. I proto je taigan směsicí různých místních plemen, která již pravděpodobně vymřela, nebo jsou jejich populace velmi malé. Nicméně, Kyrgyzové přirozeným křížením dostali psa uzpůsobeného k jejich potřebám; nenáročného, rychlého, schopného lovit i hlídat majetek. Často je využívali společně také s cvičeným dravcem.  V roce 1930 sovětští kynologové začali registrovat tyto psy v Kyrgyzské SSR, ale tuto práci museli zastavit po německé invazi do SSSR v roce 1941. V roce 1964 byl v SSSR stanoven první standard plemene. V té době se taigani krom lovu v odlehlých oblastech chovali spíše pro coursing, ve kterém ale byla jedna odlišnost oproti evropskému coursingu; bylo možné využívat živou návnadu, většinou králíka nebo lišku. Poté, co se Kyrgyzstán v roce 1991 osamostatnil, plemeno prošlo značnými změnami. Mnoho Kyrgyzů se vrátilo ke kočovnému životu, pro některé se lov opět stal povoláním, které jim pomáhalo, vydělat si na živobytí. Tyto změny většinou měly na chov taiganů dobrý vliv, především se jejich populace zvětšovala pro potřeby lovců. V roce 1995 byl organizací "Rada Cinologist z Kyrgyzské republiky" přijat nový standard plemene.  V listopadu roku 2003, během státní návštěvy Norska, dal tehdejší prezident Askar Akajev dvě štěňata plemene taigan jako dárek králi Haraldu V. a premiérovi Kjellovi Bondevikovi. To způsobilo zmatek, jelikož norské dovozní předpisy vyžadují karanténu po dobu čtyř měsíců pro psy vstupující do Norska z neevropské země. Ani sám král a premiér neměli o štěňata valný zájem. Aby se předešlo vrácení štěňat do země původu a ostudě, vzala si k sobě štěňata starostka města Trondheim, Rita Otterviková. Od roku 2005 oficiálně v Kyrgyzstánu existuje národní Kennel Club, který podléhá FCI, takže stát již může požádat o mezinárodní uznání plemene, avšak zatím se tak nestalo. Nicméně, členské kluby FCI v Rusku, na Ukrajině, v Bělorusku, Kazachstánu, Uzbekistánu, Estonsku, Lotyšsku, Litvě, Maďarsku, Polsku a Německu již plemeno taigan oficiálně uznaly.

Charakteristika.

Taigan je plemeno chrta střední až velké velikosti. Minimální výška pro psy (samce) činí 65 cm, u fen je to pouze 60 cm. Horní hranice není stanovená. Srst taiganů je středně dlouhá, vlnitá, hustá a na dotek hebká. V zimě tvoří podsadu. Může mít několik zbarvení, avšak nejčastěji viděné je černé s bílým pálením na nohách, hrudi, ocase a hlavě. Další možné zbarvení je jednolité černé, bílé, šedé, nebo hnědé se žlutým pálením. Tělo taiganů je, stejně jako u ostatních plemen chrtů atletické, svalnaté, se silně vtaženým břichem. Uši svěšené, srst na nich tvoří volánky. Nejcharakterističtějším znakem taiganů je ale jejich ocas. V něm jsou obratle tvořeny tak, že jej nelze jinak ohnout nebo zaúhlit, proto jej pes v každé situaci nosí stále svěšený. To může například znamenat problém při komunikaci s jinými psy, jelikož ocas je častým prostředkem dorozumívání; pokud s ním pes mává, tak vítá nového psa, pokud jej má strnule mezi nohama, bojí se. To může vést k mylnému pochopení pocitů taigana ze strany druhého psa. Typickým faktorem pro taigany, přestože není zvenku vidět, jsou mimořádně objemné plíce.

Povaha.

Povahově je taigan skutečný chrt; nezávislý, odtažitý, ostražitý, sebevědomý a samostatný. Přestože může být na svého majitele citově fixován, nedává to na sobě znát. Změny prostředí nebo majitele nenese příliš dobře, jedná se o věrné psy. Má dobře vyvinutý lovecký i ochranářský pud. Stejně jako ostatní chrti, i tento takzvaně „loví očima“. To znamená, že se při lovu příliš neřídí sluchem, ale zrakem. Pokud uvidí něco neobvyklého nebo zajímavého, prostě se za tím poběží podívat. A s rychlostí až 50 kilometrů za hodinu je člověkem nedostižitelný. Obzvláště od lovu je těžké taigana odvolat, proto se doporučuje jej v neoploceném areálu vždy mít na vodítku. Čichem a sluchem se řídí sekundárně, avšak i tyto smysly má dobré. Jiné psy ignoruje a jejich vztah je harmonický většinou jen do té doby, dokud se cizí pes nad taigana nezačne povyšovat. V takové chvíli umí být taigan nepředvídatelný. K dětem má dobrý vztah, je trpělivý a pokud je mu něco nepříjemné, prostě uteče. Ke kousnutí se uchýlí, jen pokud je ve skutečném nebezpečí on nebo majitel. Přestože má dobře vyvinutý ochranářský pud, málo štěká. Pokud se ale na jeho teritoriu objeví nezvaný host, neváhá ho s vrčením a pomocí kousání zase vyprovodit.

Taigan neboli kyrgyzský chrt (kyrgyzsky: "Тайган") je psí plemeno typu chrt původem z Kyrgyzstánu. Je to plemeno, které není uznané žádnou kynologickou federací včetně Mezinárodní kynologickou federací (FCI). Plemeno uznává pouze několik členských klubů FCI, například německý klub "Verband für das Deutsche Hundewesen". Jedinci plemene taigan jsou středně velcí psi, kteří se stavbou těla podobají jiným chrtům (například anglickému chrtovi) a mají vlnité, středně dlouhé chlupy.

The Taigan (), and also known as Kyrgyzdyn Taighany (Kyrgyzskaya Borzaya Taigan in Russian), is a breed of sighthound from Kyrgyzstan. The Taigan is found in the alpine Tian Shan region of Kyrgyzstan on the border with China, it is closely related to the Tazy and the Afghan hound.  As a sighthound the Taigan predominantly uses it sight and speed to overcome its prey, it is known for its extraordinary stamina at altitude, but the breed is known for its versatlity whilst hunting, they can follow scent trails and also have a reputation for retrieving game, they are often used to hunt in combination with trained bird of prey, especially the golden eagle. The Taigan is used to hunt a wide range game including marmot, hare, fox, badger, wildcat, hoofed game such as the ibex and roe deer as well as the wolf.  The Taigan has medium-length and slightly curly hair, it has a wide range of colours ranging from white and shades of fawn through to greys and black examples. Since the breakup of the Soviet Union the Taigan's numbers have significantly declined, but the Russian Kennel Club has made concerted efforts to ensure the breed's survival, recognising it along with the Tasy, and trying to find good breeding stock of both breeds.


Situace před Vestfálským mírem.

Středověk.

Systém středověké Evropy byl postaven na převážně agrárně orientovaných politických celcích, významné slovo měly také městské státy či samostatná svobodná města. Mezi vlivné spolky patřily i rytířské řády, na druhé straně jedním z nejvýznamnějších aktérů byl papež, monastické sítě a církev jako instituce obecně.

Augšpurský mír.

Předchůdcem Vestfálské suverenity byl Augšpurský mír přijatý císařem Karlem V. a říšskými knížaty v Augšpurku 25. září 1555, kterým bylo ukončeno první období křesťanských válek ve Svaté říši římské. Nejdůležitější je však uznaná náboženská svoboda: cuius regio, eius religio (čí země, toho náboženství).

Třicetiletá válka.

V dalších letech na různých místech Evropy probíhaly mocenské (šlechta/panovník) a náboženské (katolíci/protestanti) spory, které v Čechách 23. května 1618 vyústily do 3. pražské defenestrace. Tím započala česká protihabsburská revoluce, která později přerostla v Třicetiletou válku. Už během ní bylo evidentní, že se obraz středověké Evropy definitivně mění. Boje sice neprobíhaly neustále ve všech místech najednou, v praxi to vypadalo jako série lokálních konfliktů, válkou byla však poznamenaná celá Evropa. Válka tak měla zásadní dopad na další vývoj v Evropě. Znatelné to bylo na velkém úbytku obyvatelstva. Důvodem byly nemoci, které se v době hladomoru, nedostatku základních potravin a hygieny šířily velkou rychlostí. A pak také samotné boje. Panovníci si začali uvědomovat, že vojenskou silou svého cíle nedosáhnou, tudíž se rozhodli vydat se diplomatickou cestou.

Vestfálský mír.

Mírová konference.

V roce 1644 po komplikacích konečně začalo v Münsteru a Osnabrücku vyjednávání o míru. Ve vestfálském Münsteru se sešli zástupci katolické strany, druhé vestfálské město pak hostilo zástupce protestantských mocností. Jednání se celkem účastnilo 194 říšských knížat a stavovských osob a 176 diplomatů. Samotný mír byl podepsán dne 24. října 1648 v „Mírovém sále“ a přinesl sebou propracovaný rámec pravidel pro nové uspořádání Evropy. Potvrdil mír, který byl podepsán v Augšpurku a definitivně postavil politicko-diplomatickou sféru před náboženské zájmy, které se postupně dostávaly do pozadí. Uzavřený mír se navíc stal jakýmsi symbolickým mezníkem, který nastolil éru nového moderního systému. Tento nový druh systému se stal mezinárodním a vytvářel systém jednotek, u kterých byla uznána legitimita vzájemných hranic a vnitřní suverenita.

Mocenské a církevní změny.

V té době se Francie stala vedoucí mocností, Nizozemí a Švýcarsko obdržely samostatnost. Osud válkou zpustošených německých knížectví byl do jisté míry určován jinými národy, konkrétně šlo o Francii, Švédsko a Rakousko. Za úspěch německých knížat se dá považovat oslabení moci císaře Svaté říše římské. Byla zrovnoprávněna katolická, luteránská a kalvinistická náboženství, proto papež Inocenc X. smlouvě silně odporoval a prohlásil ji za neplatnou. Jednotlivcům sice ještě náboženská svoboda poskytnuta nebyla, ale o krok se přiblížila.

Myšlenka mezinárodního práva.

V tomto období vzniklo mezinárodní právo v moderní slova smyslu. Za duchovního otce je považován nizozemský učenec Hugo Grotius (1583-1645). Bylo to jeho dílo Tři knihy o právu válečném a mírovém (1625), které se dočkalo mimořádného mezinárodního ohlasu. Přebíralo přirozeněprávní tradici středověkých teologů a provádělo její sekularizaci. V době náboženských válek nebylo možné se řídit Božím zákonem, protože Evropa byla co do představ o Bohu rozdělena. Do dalších let se evropský systém měl řídit přirozeným právem na základě dedukce lidského rozumu v konsenzu s antickými a křesťanskými autory. Kromě toho vzniklo na základě vůle a dohody států právo vytvořené.

Výsledky mírové smlouvy.

Do vestfálské mírové smlouvy byla začleněna zásada státní svrchovanosti. To pro všechny zúčastněné strany znamenalo souhlas s tím, že budou navzájem respektovat svá územní práva a nebudou se vměšovat do vnitrostátních záležitostí. Vznikl decentralizovaný systém suverénních států bez nadřazené autority, která by rozhodovala o fungování vztahů a systému (anarchie v mezinárodních vztazích), narostl počet komunikačních kanálů, vznikla oficiální diplomacie a došlo k propojování ekonomických systémů (liberalizace obchodu). Tím se zrodila novodobá Evropa jakožto kontinent svrchovaných států.

Vývoj v Evropě 1648-1914.

V těchto letech narostl počet komunikačních kanálů a rostl rozvoj transportních systémů. To vedlo k rychlejšímu přenosu informací, obchodu a hospodářství. Ovládnutí moře přineslo možnost lepšího transportu osob, což bylo klíčem ke kolonizaci ostatních kontinentů. Průmyslová revoluce zefektivnila hlavně pozemní dopravu a ve 20. století přišla revoluce v podobě vzdušné dopravy. Zásadním se stala stále intenzivnější kolonizace ostatních kontinentů. Díky této expanzi se vestfálský systém šířil i do mimoevropských zemí a vznikl systém, kterému dominoval evropský styl politiky.  Výsledkem Vestfálského systému byl prostor pro růst diplomatických aktivit i na neformální úrovni. Nové uspořádání mezinárodních vztahů pomohlo ke vzniku a vývoji nestátních aktérů. Vytvořily se první mezinárodní, mezivládní a nevládní organizace, které dohlížely na jednání moderních států a přinesly snahu o řešení problémů, jakými byly lidská práva nebo životního prostředí.

Vývoj ve 20. století.

Dvacáté století přišlo s takzvanou Nadnárodní korporací (Transnational Corporations), IGO (International Governmental Organizations) a INGO (International Non-Governmental Organizations). Postupná transformace vestfálského systému nastolila systém nový. Díky neustále rostoucí rychlosti vývoje, 20. století změnilo některé základní aspekty vestfálského systému ze 17. století. K moci se dostaly nové státy a éra evropské světové politiky skončila. Došlo k prudkému nárůstu počtu obyvatel a struktura systému států se postupně změnila. Aktéři podlehli světovým trendům, vše bylo propojeno, což vedlo k rostoucí vzájemné závislosti. Nový trendem se stala globalizace, postupně zrušila rozdíly mezi jednotlivými kulturami a přinesla rozsáhlé migrační vlny. Díky těmto procesům se změnila struktura celého systému.

Postvestfálský systém.

V novém prostředí nemohou státy činit nezávislá ekonomická rozhodnutí, protože jsou ve stále vyšší míře ovlivňovány fungováním globálních trhů. Stát proto již celou řadu procesů neumí kontrolovat, a jeho úlohu potlačují jiní aktéři, kteří v důsledku globalizace přebírají do určité míry moc a autoritu, původně zakotvenou v teritoriálně suverénním státě. V důsledku procesu globalizace se tak mění původní systém mezinárodních vztahů založený na teritoriální suverenitě a nadřazenosti státu v teritoriálně rozčleněný systém charakterizovaný růstem "nadúzemních" vztahů mezi lidmi.  Politické a ekonomické uspořádání mezinárodních vztahů, které vychází z potlačení národní suverenity státu, je tedy označováno za postvestfálský systém. Mezi koncepce, které takové uspořádání odrážejí, patří např. koncepce hyperglobalizace čí nového medievalismu.

Vestfálská suverenita je pojetí státní svrchovanosti, které v Evropě vzniklo po vestfálské mírové smlouvě z roku 1648. Koncept svrchovanosti je základním kamenem původně evropského a později globálního systému států, který se formoval od 16. století, aby byl normativně zakotven vestfálským mírem po Třicetileté válce. Suverenita má ve vestfálském systému dvojí obsah: na jedné straně je suverenita definována dovnitř, když státu zajišťuje výlučný výkon moci nad jeho územím a obyvatelstvem. Na druhé straně je suverenita definována z vnějšku jako autonomie v zahraniční politice. Formálně neexistuje žádná vnější moc, jíž by se státy musely zpovídat ze svého chování v mezinárodních vztazích, a proto jsou si formálně všechny státy rovné. Tento systém mezinárodních vztahů je označován jako anarchický, tj. bez vlády (an-arché). Platí, že mezinárodní anarchie je zrcadlovým obrazem plné suverenity.

Westphalian sovereignty, or state sovereignty, is a principle in international law that each state has exclusive sovereignty over its territory. The principle underlies the modern international system of sovereign states and is enshrined in the United Nations Charter, which states that "nothing should authorise intervention in matters essentially within the domestic jurisdiction of any state." According to the idea, every state, no matter how large or small, has an equal right to sovereignty. Political scientists have traced the concept to the Peace of Westphalia (1648), which ended the Thirty Years' War. The principle of non-interference was further developed in the 18th century. The Westphalian system reached its peak in the 19th and 20th centuries, but it has faced recent challenges from advocates of humanitarian intervention.


Počátky kariéry.

V počátku skupiny byl jejím hlavním iniciátorem John (zpěv, kytara). Scott obstarával doprovodný zpěv a hrál na baskytaru. Třetím členem byl tehdy bubeník Al Schneider. V této formaci vydali první singl „Pretty Girls Everywhere“ (Church/Williams), který ovšem prošel bez valného zájmu. Koncem roku 1964 se potkali s Gary Leedsem, který působil jako bubeník na britském turné v doprovodu zpěváka P. J. Probyho. Gary přesvědčil Johna a Scotta, aby změnili působiště a přestěhovali se do swingujícího Londýna. Předtím ještě nahráli svůj druhý single „Love Her“ (Mann/Weil), ve kterém Scott převzal roli hlavního zpěváka.

Úspěch v Británii.

Zkraje roku 1965 po změně působiště podepsala skupina kontrakt se společností Philips Records a začala koncerovat na ostrovech. Bubeníkem skupiny se stal Gary. Hlavním tahákem byl především baryton Scotta, který na popové scéně 60. let působil výjimečně. V červnu 1965 vstoupila „Love Her“ do UK Top 20. Úspěch byl nastartován. Následující singl „Make It Easy on Yourself“ (Bacharach/David) nastoupil do Top 10 v srpnu 65 a na místo No.1 se dostal koncem září, kde vystřídal „I Can´t Get No Satisfaction“, kultovní trhák od Rolling Stones. Dalším z řady úspěšných nahrávek Walkerů byla „My Ship Is Coming In“ (Brooks), která bodovala koncem roku 1965 na třetím místě hitparád. Vrcholu dosáhla skupina na jaře 1966, kdy se jejich „The Sun Ain´t Gonna Shine Anymore“ (Crewe/Gaudio) stala druhým No.1 hitem v UK. Skladbu autoři původně napsali pro zpěváka Frankie Valliho z Four Seasons, který s ní ale žádné zázraky neudělal. Kolem Walker Brothers se v tu dobu strhla mánie, zejména mezi mladými děvčaty, srovnatelná s tou, kterou vyvolali Beatles tři roky předtím. S určitým zpožděním a poněkud menším ohlasem se Walker Brothers začali prosazovat i na své domovské scéně v USA.  Walkeři pokračovali v letech 1966 a 1967 se svým repertoárem rockových balad, nicméně ohlas již nebyl takový. Postupně vyšly SP tituly „(Baby) You Don´t Have To Tell Me“ (Autell) v červenci 1966, „Another Tear Falls“ (Bacharach/David) v září 1966, „Deadlier Than The Male“ (Engel/Franz) v prosinci 1966 a „Stay With Me Baby“ (Ragovoy/Weiss) v únoru 1967.  Mimo skupinové projekty si jednotliví členové také občas zasólovali, zejména Scott, který v letech 1967 až 1969 vydal celkem čtyři sólová alba pod jednoduchými názvy „Scott 1“ až „Scott 4“. Na nich vydával skladby spíše šansonového typu, jsa ovlivněn například J. Brelem. Nicméně tlaky na psychiku Scotta, vnitřní třenice a názorové rozdíly způsobily, že po ukončení japonského turné v roce 1968 skupina ohlásila rozchod.

Obnovení skupiny.

Koncem roku 1974 se Scott, John a Gary rozhodli pokusit se o comeback a ohlásili obnovení The Walker Brothers a o rok později vydali nové album „No Regrets“. Titulní píseň alba byla vydána i jako SP (autor Rush) a dosáhla No.7 hitparád zkraje roku 1976. Později ještě vydali alba „Lines“ (1976) a „Nite Flights“(1978). Předchozí úspěch se však již nedostavil, mohutné aranže a vokály se už nenosily, takže se skupina rozpadla tentokráte definitivně.

Pozdější aktivity.

John Walker si vybudoval vlastní nahrávací studio v Kalifornii a čas od času vyjížděl na koncertní turné, na kterých předváděl svoje interpretace bývalých hitů. Poslední turné absolvoval v roce 2004. Dne 7. května 2011 John zemřel ve svém domě v Los Angeles na rakovinu. Gary Walker trvale působí v Anglii, v hudbě aktivně však nevystupuje. Scott Walker sporadicky nahrává a působí v lokálních kulturních akcích. Komerčně není příliš úspěšný, hudební kritici ho však hodnotí velmi dobře jako avangardního umělce. V roce 2003 získal například ocenění Q Magazinu, podobně v roce 2006 obdržel MOJO Icon Award. Poslední album, na němž se podílel, vyšlo v roce 2014 („Soused“), kde spolupracoval s dvojicí Sunn O)))  John a Gary vydali roku 2009 vlastní autobiografii „The Walker Brothers: No Regrets – Our Story“. Písně „The Sun Ain´t Gonna Shine Anymore“ a „Stay With Me Baby“ byly prominentně zařazeny do závěru filmu Loreny Scafariové „Seeking a Friend for the End of the World“ s Keirou Knightly a Stevem Carellem v hlavní roli (2012). Scottův život je předmětem filmového dokumentu „Scott Walker: 30 Century Man“ Stephena Kijaka z roku 2006. Výkonným producentem filmu byl David Bowie.

The Walker Brothers byla americká popová skupina z 60. a 70. let 20. století. Tvořili ji Noel Scott Engel (* 1944), John Maus (* 1943) a Gary Leeds (* 1942). Všichni tři kromě svých občanských jmen používali v hudebním businessu příjmení Walker. Skupina začala společně vystupovat v USA v roce 1964 jako pokus postavit se proti tzv. britské pop invazi, nicméně vrcholu své kariéry dosáhli právě ve Velké Británii, do níž se v roce 1965 přestěhovali.

The Walker Brothers were an American pop group of the 1960s and 1970s that included Noel Scott Engel (eventually known professionally as Scott Walker), John Walker (born John Joseph Maus, but using the name Walker since his teens) and Gary Leeds (eventually known as Gary Walker). After moving to Britain in 1965, they had a number of top ten albums and singles there, including the No. 1 chart hits "Make It Easy on Yourself" and "The Sun Ain't Gonna Shine (Anymore)", both of which also made the US top 20 and Canadian top 2. In between the two was the lesser US hit "My Ship is Coming In", which was another major hit in Britain, where it reached No.3 in the charts.  Formed in 1964, they adopted the 'Walker Brothers' name as a show business touch even though the members were all unrelated — "simply because we liked it." They provided a unique counterpoint to the British Invasion by achieving much more success in the United Kingdom than in their home country, a period when the popularity of British bands such as The Beatles dominated the U.S. charts.


Geografie.

Larvik je pobřežní obec, v jejím katastru je dobrá zemědělská půda, lesy a hory. Od jihu k severu má obec zhruba 40 km. Nejvyšším bodem je "Varden" se 456,5 metry nad mořem ležící v nejsevernější části obce.  Od Skagerraku vede až k městu Larviksfjord. Rakkebåene a majákem osazený Svenner jsou známými a význačnými místy v šérovém pobřeží města.  Farrisvannet je 20,5 km dlouhé jezero, které dosahuje hloubky 131 metrů. Farrisvannet je pokračováním Larviksfjordu. Vody fjordu byly přehrazeny ledovcovými usazeninami u Farriseidet, tak vzniklo jezero. Převýšení 22 metrů mezi jezerem a fjordem bylo různými způsoby využíváno průmyslem. Na vnější straně usazené akumulace jsou přírodní prameny, které jsou stáčeny do lahví. Jezero Fariss je zdrojem pitné vody pro velkou část kraje.  Hallevannet je další velké jezero ležící na jihozápadě obce Larvik. Na hranici se Sandefjordem leží Goksjø.  Největší řekou je Numedalslågen pramenící a sbírající vody v Hardangerviddě, do Larviksfjordu ústí ve východní části města. Dolní část lågenského údolí kdysi patřila k obci Hedrum, která je dnes součástí Larviku.  Podloží celé obce tvoří larvikit modré barvy. Larvikit je zde těžen. Kvartérní uloženiny jsou tvořeny rozsáhlými akumulacemi rozlehlé morény, která v jižním Vestfoldu vcelku jasně vymezuje hustěji osídlenou oblast.  Larvik má mírné pobřežní podnebí, s poměrně mírnými zimami a teplým létem.  V okolí Larviku jsou bučiny s metličkou křivolakou. Ve městě je park "Bøkeskogen", který byl občanům zpřístupněn již v roce 1884 Tschernowy.

Územní vývoj.

Město bylo ustaveno obcí 1. ledna 1838. Město Stavern a venkovské obce Brunlanes, Hedrum a Tjølling byly připojeny k obci Larvik 1. ledna 1988, díky tomu má obec největší rozlohu v kraji. Na severu hraničí s obcí Lardal, na východě s obcí Andebu a Sandefjord, a na západě s obcemi Porsgrunn a Siljan v historické kraji Telemark.

Doprava.

Už od starověku měla Farriseidet význam pro dopravu, tato šíje je jediným průchozím místem mezi jezerem Farris a Larviksfjordem. Přes Farriseidet prochází viaduktem silnice E18, stará hlavní silnice a železnice vede pod ní.  Průběh E18 sleduje hřbet vestfoldské morény a přichází do Larviku ze severovýchodu od Sandefjordu, překonává Lågen Bommestadským mostem, zde se kříží se zemskou cestou 40, která vede k severu lågenským údolím směrem ke Kongsbergu. E18 prochází mezi městským parkem a jezerem a míří dál na severozápad k Porsgrunnu.  Larvikem prochází Vestfoldská železnice, pro mnoho vlaků je stanice v Larviku konečná. Každou hodinu odjíždí nebo přijíždí vlak do nebo z Oslo.  Larvik má každodenní spojení trajektem s dánským přístavním městem Hirtshals.

Larvik je město a obec v norském kraji Vestfold og Telemark. Správním centrem obce je město Larvik. Obec Larvik má kolem 43 506 obyvatel a rozlohu 530 km².

Larvik () is a town and municipality in Vestfold in Vestfold og Telemark county, Norway. The administrative centre of the municipality is the city of Larvik. The municipality of Larvik has about 46,364 inhabitants. The municipality has a 110 km coastline, only shorter than that of neighbouring Sandefjord.  The city achieved market town status in 1671. Larvik was established as a municipality on 1 January 1838 (see formannskapsdistrikt). The city of Stavern, and the rural municipalities of Brunlanes, Hedrum, and Tjølling were forcefully merged into the municipality of Larvik on 1 January 1988. On 1 January 2018, neighboring Lardal was merged into Larvik as part of a nationwide municipal reform. After the merge, Larvik is the largest municipality in Vestfold County by area, and the second-most populous municipality in the county.  Larvik is known as the hometown of Thor Heyerdahl. It is also home to "Bøkeskogen", the northernmost beech tree forest in the world. It is also home of Norway's only natural mineral water spring, Farriskilden. Farris Bad has been described as one of the best spas in Europe. It has the largest spa department in Scandinavia.  Larvik has a daily ferry connection to Hirtshals, Denmark.


Úvod.

Rada bezpečnosti (dále jen RB) je jeden ze šesti hlavních orgánů Organizace spojených národů (dále jen OSN), jehož hlavním úkolem je zachovávat mír a bezpečnost mezi jednotlivými členskými zeměmi.  Stálí členové RB mají právo veta. Právě právo veta je důvodem, proč mnoho zemí usiluje o reformu RB. Při projednávání vážných globálních problémů brání právo veta výraznějším rezolucím, RB je tak v podstatě úřadem, který problémy vůbec neřeší. Rozhodnutí RB OSN jsou v souladu s Chartou Spojených národů. O reformě tohoto orgánu se diskutovalo v posledních dvaceti pěti letech.  Problémem RB je, že odráží svět tak, jak vypadal bezprostředně po druhé světové válce a složení stálých členů se po roce 1945 nezměnilo. Takový pohled je již ale značně neaktuální a neodráží současnou geopolitickou situaci. Svět se ale ve 20. a 21. století prudce proměnil, objevily se nové hrozby pro státní bezpečnost, jakou je například terorismus, a došlo ke globalizaci jak na ekonomickém, tak na kulturním a politickém poli, na což RB neuměla patřičně zareagovat a ani dnes se jí tak nedaří skutečně účinně udržovat hlavní premisu mezinárodního míru a bezpečnosti.

Historie.

Společnost národů.

Společnost národů (dále SN) vznikla po první světové válce jako organizace, která měla zajistit světový mít a bezpečnost. Tato organizace byla předchůdcem Organizace spojených národů (dále OSN). Pojem “spojené národy” použil poprvé americký prezident Franklin D. Roosevelt v Deklaraci spojených národů z 1. 1. 1942, kdy se reprezentanti 26 národů upsali ke společnému boji proti mocnostem Osy. SN neřešila globální problémy efektivně, proto po druhé světové válce vzniká OSN a její orgán RB, který měl řešit bezpečnostní a globální problémy.

Organizace spojených národů a Rada bezpečnosti.

Neschopnost SN řešit mezinárodní problémy, které vyústily ve druhou světovou válku, vedla k založení OSN. Roku 1945 se sešlo 50 reprezentantů států k podpisu Charty spojených národů na konferenci v San Francisku. Charta OSN byla tedy podepsána 26. června 1945 padesáti reprezentanty států, které se tak stali členy Společnosti národů.  Spolu se vznikem OSN vzniká i její orgán RB. Ten je ukotven v Chartě OSN z roku 1945. Zakládajícími členy se stala Francie, Velká Británie, Sovětský svaz, Spojené státy americké a Čína. Tyto státy se zároveň staly pěti stálými členy Rady bezpečnosti.  Složení Rady bezpečnosti se skládalo z těchto pěti stálých členů, dále pak ze šesti členů nestálých. Šest nestálých členů bylo voleno každoročně Valným shromážděním na dobu jednoho roku. Při volbě nestálých členů je přihlíženo ke geografické stránce. Nestálí členové se volí podle regionálního klíče. Toto regionální rozdělení, které je ukotveno v Chartě OSN, je upraveno podle rezoluce Valného shromáždění. Regionálními skupinami jsou: Afrika, Asijsko-pacifická oblast, Latinská Amerika a Karibik, Západní Evropa a ostatní a Východní Evropa.  Ačkoliv se mezinárodní situace od konce druhé světové války, kdy byla Rada bezpečnosti OSN založena, drasticky změnila (objevily se nové globální hrozby, svět se postupně globalizoval, vznikly nové státy atd.), samotná Rada bezpečnosti prodělala za tuto dobu velmi málo změn. Vítězné mocnosti druhé světové války si v roce 1945 na míru sobě ušily Chartu Spojených národů, která jasně určila stálé členy RB OSN, kterých se týká i důležité právo veta. Jakákoliv reforma RB OSN by vyžadovala změnu Charty Spojených národů, Podle 108 článku Charty Spojených národů by změna vypadala takto:  „"Změny ke stávájícímu znění Charty Spojených národů mohou vstoupit v platnost tehdy, když dvě třetiny členů Valného shromáždění změny schválí a když je dvě třetiny členských států OSN ratifikují v souladu se svou ústavou. Změny musí být schváleny všemi stálými členy Rady bezpečnosti OSN."“S rostoucí členskou základnou OSN zároveň rostlo i sebevědomí mezi novými členy. Staré pořádky a struktury byly opakovaně stavěny před nové výzvy, to mj. souviselo s procesem dekolonizace. Rozdíl mezi počtem členů RB OSN a celkovým počtem členů OSN začal být velice zřejmý a díky rostoucímu napětí nakonec došlo k zatím jediné reformě RB OSN a to v roce 1965 (rovné zastoupení rozvojových zemí v RB a v Hospodářské a sociální radě, rozšíření zástupců dekolonizovaných zemí z 11 na 15).

Snahy o změnu poměru sil v OSN.

Roku 1992 byl generálním tajemníkem OSN zvolen Butrus Butrus-Ghálí a znovu byla vyzdvihována nutnost reformy. Svůj mandát zahájil prvním summitem RB OSN a vydáním "Agendy pro mír". Butrus-Ghálího cílem bylo zmodernizovat RB OSN tak, aby odpovídala změnám proběhlým od poslední reformy.  Německo a Japonsko se do roku 1992 stali největšími sponzory OSN a začali se dožadovat stálého členství. Také Brazílie, jako pátá největší země světa, a Indie, jako druhá nejlidnatější země světa, se chtěli stát stálými členy. Tyto čtyři země spolu vstoupily do spolku, známého jako G4.  Do opozice vůči G4 se postavily země jako Pákistán, Mexiko a Egypt, které se sdružily do útvaru známého pod pojmem "Kávový klub" (Uniting for Consensus).  Zároveň se Africká skupina (státy afrického kontinentu, které jsou členy OSN) začala dožadovat dvou stálých členských míst v RB OSN s odkazem na nespravedlnosti, které na ní byly v průběhu dějin vykonávány a kvůli tomu, že hodně otázek, které RB OSN řeší, se týkají právě afrického kontinentu. Tato dvě “africká” členská křesla by byla volena uvnitř Africké skupiny.  Stávající členové RB OSN, každý držící své právo veta, se k výše uvedeným námitkám stavěli velmi neochotně. USA podpořily trvalé členství Japonska a Indie a několik dalších členství nestálých. Spojené království a Francie společně podpořili trvalé členství států G4 – trvalé členství Německa, Brazílie, Indie, Japonska, stejně jako přítomnost Africké skupiny v RB OSN. Čína svým hlasem podpořila rozvojové země – hlavně Indii. Indii podpořilo také Rusko.

Současná Rada bezpečnosti OSN.

Pravomoci RB OSN.

Rada bezpečnosti OSN je orgánem zodpovědným k zachování mezinárodního míru a bezpečnosti. Jménem členských států je oprávněna k přijímání rozhodnutí a řešení sporů. Postupem doby je četnost mezistátních konfliktů menší a RB OSN se spíše věnuje problémům souvisejících s existencí teroristických nebo separatistických skupin (tj. nevládní aktéři). RB OSN je v případě ohrožení míru oprávněna uvalovat ekonomické nebo diplomatické sankce. RB pak dále doporučuje kandidáta na pozici generálního tajemníka nebo svolává konferenci o změnách Charty OSN.

Stálí členové RB OSN.

Stálých členů má RB OSN pět. Jsou jimi Spojené státy americké, Spojené království, Čína, Rusko a Francie. Na všechny se vztahuje užití práva veta (právo veta se nevztahuje na tzv. procesní otázky). Toto má své opodstatnění v rozložení světových sil po druhé světové válce, kdy těchto pět států světu dominovalo. Aktuální rozložení světových sil nalezneme v tabulce níže.

Tabulka - Srovnání moci stálých členů RB OSN a jiných států (žlutě - SČ RB OSN).

Právo veta uplatňují nejvíce USA a Rusko. Francie, Spojené království a Čína své zájmy prosazují formou tzv. kapesního veta. Kapesní veto spočívá v tom, že státy, které s návrhem nesouhlasí, svůj postoj pouze naznačí a ostatní členové pak sporný návrh buď úplně stáhnou, nebo přepracují.

Nestálí členové RB OSN.

Radu bezpečnosti OSN tvoří kromě stálých členů ještě deset nestálých členů, které volí Valné shromáždění podle regionálního klíče. V následující tabulce je procentuálně uveden poměr členů z jednotlivých regionů v RB OSN. Vzhledem k značné rozdílnosti mezi zastoupením jednotlivými regiony je pochopitelné, že návrhy na reformu RB OSN směřují hlavně ke změnám stálých či nestálých členů.

Návrhy reforem Rady bezpečnosti OSN.

Reforma Rady bezpečnosti v letech 1963 - 1965.

Probíhající Studená válka i proces dekolonizace se odrazil v činnosti Rady bezpečnosti. Mezi lety 1945 – 1963 se počet členů zvýšil z 51 na 114. Dekolonizované země bojovaly za větší uznání v RB, jako např. rozšíření počtu jejich zástupců.  Výsledkem hlasování v roce 1963 byla rezoluce, která se týkala rovného zastoupení v RB a v Hospodářské a sociální radě. Změny se týkaly počtu členů, které se z 11 zástupců rozšířily na 15. Přijetí této rezoluce bylo považováno za velký úspěch rozvojových zemí. Takto ratifikovaná charta vstoupila v platnost 31. srpna 1965.  Během Studené války se rozvojové země v čele s Indií snažily prosadit další body reformy RB, a ačkoli se v roce 1979 podařilo prosadit tento bod na jednání Valného shromáždění, k reálné diskusi nikdy do konce studené války už nedošlo.

Reformní snahy In Larger Freedom.

Kofi Anaan byl generálním tajemníkem OSN zvolen v roce 1997. Od té doby se začal zasazovat o reformu RB. Ve svých návrzích prosazoval modernizaci OSN jako např. – odstranění nadměrné byrokratizace nebo zohlednění všech členských států OSN v RB. Roku 1997 napsal dopis Řídící a organizační opatření, hned ten samý rok následovala zpráva Obnova OSN: Program reformy a roku 2002 pokračoval s reformními návrhy ve zprávě Posílení OSN: Agenda pro další změnu (úspěšnost prosazovaných návrhů v tabulce viz níže). Anaan zprávu In Larger Freedom, ve které navrhl dvě možné reformy RB. Podle něj je rozšíření členství RB OSN klíčovým prvkem reformy. Jeho požadavky bylo navýšení počtu RB na 24 členů. Dalším návrhem bylo zrušení regionálních skupin - nestálí členové se dříve volili podle regionálních skupin, tedy ne podle kontinentů, ale podle jejich regionální polohy (např. Východní Evropa, Asijsko-pacifická oblast) a jejich nahrazení skupinami určenými geograficky (dle kontinentu).

Tabulka zobrazující stav realizace návrhů K. Anaana.

Vznikly dva plány, které se lišily v počtu navýšení členů. Plán A navrhuje rozšíření počtu stálých členů o dalších 6, celkově by tak stálých členů bylo 11. Stálí členové by zároveň přišli o právo veta. Plán A dále uvažuje i o rozšíření řad nestálých členů RB. Místo stávajících 10 nestálých členů tento návrh uvažuje o 3 dalších členech na dobu dvou let.  Model B nerozšiřuje stávající členské řady, ale navrhuje zcela nový druh členství: 8 nových zástupců volených na 4 roky. V případě jejich osvědčení by se hlasovalo o prodloužení jejich členství. Tento plán zároveň zvyšuje počet nestálých členů RB OSN na 11 místo stávajících 10.

Reforma podle skupiny G4.

Skupina Group of Four (dále G4) usiluje o získání stálého členství v RB OSN. Skupina usiluje zároveň o zajištění dvou stálých křesel pro zástupce afrických zemí. Počet stálých členů by se podle tohoto návrhu rozšířil o dalších 6 členů, z čehož 4 členové by byli právě zástupci G4.  Již v současnosti přispívají země G4 do rozpočtu OSN více peněz, než ostatní členské státy. Státy G4 byly rovněž v minulosti často voleny do RB jako nestálí členové. Brazílie a Japonsko strávily v minulosti již 20 let jako nestálí členové RB. To poukazuje na to, že se angažují v záležitostech RB. Nestálými členy RB byla několikrát zvolena Indie (14 let) a  Německo (12 let). Proti návrhu reformy skupiny G4 se ostře vyhrazuje skupina Uniting for Consensus. Jednotliví uchazeči o stálé místo v RB mají své regionální protivníky (např. proti snaze Japonska o stálé členství se postavila Čína). Japonsko naopak podporuje Velká Británie. Další uchazeč o stálé členství, Brazílie, nenachází podporu u svých latinskoamerických sousedů.

Uniting for Consensus.

Další skupinou, která má zájem o reformu RB je sdružení Uniting for Consensus (dále UfC). Do této skupiny patří Itálie, Pákistán, Španělsko, Argentina, Kanada a Mexiko. UfC se shoduje se skupinou G4 v tom, že by se členská základna měla rozšířit na 25 zástupců, avšak pouze počet nestálých členů. TRACHSLER ve svém článku poukazuje na to, že země jako Itálie, Pákistán a Argentina se snaží zabránit tomu, aby skupina G4 získala stále členství v RB.  UfC navrhuje, aby stálí členové RB zůstali ve stávajícím složení, tedy Čína, Francie, Spojené království Velké Británie a Severního Irska, Rusko a Spojené státy americké. Odpůrcem návrhu reformy UfC jsou státy skupiny G4. Velkou roli zde hraje regionální konkurence.

Reforma podle Africké unie.

Africká unie (dále jen AU) má v současnosti 53 členů. Od reformy RB OSN si AU slibuje lepší postavení afrických států v RB. Návrh reformy podle AU obsahuje změnu počtu členů – celkový počet zástupců by byl 26, z toho 6 členů stálých. Na rozdíl od návrhu reformy skupiny G4 by však 6 stálých členů stále disponovalo právem veta. AU dále navrhuje dva stálé a dva nestálé členy RB pro africký kontinent. Země jako Egypt, Nigérie a Jihoafrická republika mají největší potenciál stát se stálými členy RB.

Realizace reforem Rady bezpečnosti OSN.

Reformní kroky RB OSN můžeme rozdělit do dvou větví podle opatření vyžadující změnu Charty OSN.

Opatření vyžadující změnu Charty OSN.

Tato opatření jsou přímo zakotvena v Chartě OSN a uskutečnění těchto návrhů reforem by vyžadovalo změnu Charty. Články 108 a 109 popisují změnu Charty OSN. První způsob je možný tak, že ⅔ Valného shromáždění OSN schválí přijetí změny. Aby byl však návrh ratifikovaný a vstoupil tak v platnost, musí ho schválit ⅔ členů OSN a všichni stálí členové RB.  Druhý způsob je podobný. ⅔ členů Valného shromáždění a 9 jakýchkoli členů RB může svolat konferenci. Pokud ⅔ účastníků konference schválí změny Charty OSN, je návrh změny předložen k ratifikaci. Návrh může být ratifikován opět při souhlasu ⅔ členů OSN včetně stálých členů RB.  Je to například:

Opatření nevyžadující změnu Charty OSN.

Tyto opatření nevyžadují změny Charty OSN, jsou spíše procesního charakteru. Dokumentem, který upravuje procesní charakter RB, je jednací řád. Ten prošel již svou sedmou revizí. Jednací řád upravuje např. jednací jazyky nebo způsob svolávání RB.

Závěr.

O reformě Rady bezpečnosti OSN se diskutuje již více než pětadvacet let. Veškeré snahy o reformu byly zatím dementovány právem veta stálých členů RB OSN. Od devadesátých let nedošlo k žádnému výraznějšímu posunu ani změnám ohledně přijetí reforem. Vzhledem k pomalému průběhu lze předpokládat, že se v bližší době žádných změn nedočkáme. Každá z reformních skupin usiluje o rozšíření počtu stálých členů pro její členské státy. RB OSN může provádět změny týkající se pouze procesních záležitostí. Je tedy na členských státech RB, zdali schválí navrhované reformy. To ale není příliš reálné, jelikož každá země si v RB hájí své vlastní zájmy a nechce přijít o sféru vlivu.

Reforma Rady bezpečnosti OSN zahrnuje pět klíčových oblastí: kategorizace členství, otázka práva veta pěti stálých členů, místní reprezentace, velikost a systém fungování rozšířené Rady, vztahy mezi RB a OSN. Členské státy, místní skupiny a různá zájmová sdružení členských států zaujaly odlišné pozice a návrhy jak Radu bezpečnosti reformovat.  Jakákoliv reforma Rady bezpečnosti bude vyžadovat souhlas nejméně dvou třetin členských zemí a dále souhlas všech pěti stálých členů, kteří disponují právem veta.

Reform of the United Nations Security Council (UNSC) encompasses five key issues: categories of membership, the question of the veto held by the five permanent members, regional representation, the size of an enlarged Council and its working methods, and the Security Council-General Assembly relationship. The Member States, regional groups and other Member State interest groupings developed different positions and proposals on how to move forward on this contested issue.  Any reform of the Security Council would require the agreement of at least two-thirds of UN member states in a vote in the General Assembly and must be ratified by two-thirds of Member States. All of the permanent members of the UNSC (which have veto rights) must also agree.


Výzkum efektu.

Přestože akademici dlouhou dobu považovali efekt nadměrné sebedůvěry za dále nedělitelný koncept, v roce 2008 bylo zjištěno, že tento koncept je možné rozdělit na tři vzájemně odlišné typy. Toto rozdělení upřesnilo stávající metody zkoumání a vysvětlilo mnohé nesrovnalosti ve výzkumu. Nadměrná sebedůvěra se tak nyní v literatuře běžně dělí na tři podkategorie:  Systematické nadhodnocování schopností nacházíme u lidí napříč různými obory a činnostmi. Kromě testů zaměřených na znalosti lidé pravidelně nadhodnocují svou schopnost porozumět textu, předpovídat výsledky sportovních utkání nebo schopnost předpovědět své chování a výsledky životních událostí. V neposlední řadě se efekt nadměrné sebedůvěry projevuje v oblasti ekonomických předpovědí a investičních záměrů, což jsou obory, kterým literatura věnuje zvláštní pozornost.  Efekt nadměrné sebedůvěry byl pozorován v různých zemích a týká se jak mladistvých, tak dospělých osob.  Efekt se běžně zkoumá tak, že respondent kromě odpovědi na otázku, případně vykonání nějaké činnosti, je také dotázán, aby odhadl pravděpodobnost, že úkol vykonal správně. Data ukazují, že tato důvěra ve vlastní schopnosti systematicky převyšuje skutečný výsledek. Jestliže by lidská důvěra ve vlastní schopnosti byla perfektně kalibrována (bez biasu), 100% důvěra by byla správně ve 100 % případu, 90% důvěra v 90 % případů apod.  Jako příklad nadhodnocování se hojně cituje výzkum, ve kterém z vybraného vzorku 93 % amerických řidičů a 69 % řidičů ze Švédska odpovědělo, že se cítí kompetentnějšími řidiči než průměrný řidič dané země. Výsledek výzkumu by ze statistického pohledu nedával smysl, jelikož přesně 50 % řidičů může tvrdit, že jsou zdatnější za volantem než průměrný řidič. Zmíněná čísla jsou tak důkazem pro chybné uvažování způsobené efektem nadměrné sebedůvěry.  V tomto případě je efekt navíc doplněn dodatečným zkreslením, jelikož lidé jsou obecně velmi nespolehliví, pokud se mají srovnávat s druhými na základě limitovaných informací. To zapřičiňuje, že lidé s nejhoršími výsledky se často přeceňují, kdežto lidé s výbornými výsledky mají tendenci podceňovat svůj výkon a znalosti. Toto zkreslení je jinak známo jako Dunningův-Krugerův efekt.  Efekt nadměrné sebedůvěry patří vůbec k nejrozšířenějším kognitivním zkreslením, které proniká do mnoha částí našich životů. Proto má jeho studium a metody pro jeho zmírnění významný praktický dopad.

Podkategorie efektu nadměrné sebedůvěry.

Moore a Healy si v roce 2008 povšimli, že akademici běžně chápou různé kategorie nadměrné sebedůvěry jako totožné. Prokázalo se, že je nutné tyto kategorie odlišovat, což může přispět k řešení dlouhodobých sporů a nekonzistentních výsledků v literatuře zabývající se kognitivními zkresleními a především efektem nadměrné sebedůvěry. Moore a Healy rozeznávají tři odlišné kategorie nadměrné sebedůvěry – Přeceňování se (angl. overestimation), Nadhodnocování (angl. overplacement), Nadměrná přesnost úsudku (angl. overprecision).

Přeceňování se (angl. overestimation).

Tato podkategorie efektu nadměrné sebedůvěry se běžně projevuje u těžších úkolů a otázek (kde se dá očekávat špatný výsledek) nebo pokud dotyčná osoba není v řešení daných úkolů příliš zdatná. V takovém případě osoba často přeceňuje své schopnosti, výkon, úroveň kontroly a šance na úspěch. Podkategorie přeceňování se neobjevuje pouze v souvislosti s hodnocením vlastního výkonu. V takovém případě hovoříme spíše o iluzi kontroly nebo klamu plánování. Příklady přeceňování se jsou:

Nadhodnocování (angl. overplacement).

Nadhodnocování je další podkategorie, kdy lidé věří, že jsou v nějaké činnosti lepší než ostatní. Typickým příkladem je již zmíněný výzkum s řidiči v USA a ve Švédsku. Dále literatura zmiňuje studii, kde 37 % inženýrů jedné firmy se považovalo za 5 % nejlepších inženýrů ve firmě.  Právě podkategorie nadhodnocování a přeceňování se jsou často v literatuře zaměňovány.

Nadměrnou přesností úsudku je myšlena příliš velká důvěra v to, že člověk zná pravdu. Příkladem nadměrné přesnosti úsudku je výzkum, kde jsou lidé dotazováni, aby s přesností 90 % odhadli odpovědi týkající se zvolených numerických údajů (např. Jak dlouhá je řeka Nil?), jejich zvolené odpovědi byly správné pouze v 50 % a méně.

Praktické dopady efektu.

Vzhledem k tomu, že efekt nadměrné sebedůvěry je všudypřítomným kognitivním zkreslením, které prostupuje mnoho částí lidského života, existuje mnoho výzkumů studující tento efekt i mimo obor psychologie. Zároveň efekt má zásadní dopad na lidské myšlení, především chyby v rozhodování:  Němečtí vědci dále zkoumali, zda kognitivní zkreslení nemohly hrát roli na začátku globální finanční krize z roku 2007. Zjistili, že expertíza analytiků, včetně konfirmačního zkreslení, status quo zkreslení a nadměrné sebedůvěry jim znemožnily reagovat na signály naznačující finanční kolaps, dokonce i tehdy, když i neodborníci věděli, že finanční kolaps je nevyhnutelný.  O nadměrné sebedůvěře se psalo jako o příčině nukleární katastrofy v Černobylu a výbuchu vesmírného raketoplánu Challenger. Sociální psycholog Scott Plous ve své popularizační knize píše, že žádný jiný problém v úsudku a rozhodování se nevyskytuje tak často a nemá potenciálně katastrofičtější následky než právě nadměrná sebedůvěra.

Nadměrná sebedůvěra a osobnostní charakteristiky.

Pokud jde o správné rozhodování, existují mezi lidmi rozdíly. Lidé, kteří se ve svém rozhodovacím procesu dokáží vyhnout kognitivním zkreslením, mají větší pravděpodobnost, že se dokáží rozhodnout správně. Jednou z otázek, kterým se literatura věnuje, je vztah mezi osobnostními charakteristikami jedinců a jejich schopnosti se vypořádat, nebo podlehnout kognitivním zkreslením.

Narcisismus.

Narcisismus je ve své patologické formě jednou z osobnostních poruch. Výzkum se ale zabývá i nepatologickým narcisismem (občas označovaným jako „normální narcisismus“), který se vyskytuje ve společnosti mnohem častěji.  Lidé trpící narcisismem o sobě věří, že:  Tyto vlastnosti předpovídají, že je u narcisismu možné předpokládat zvýšenou náchylnost k nadměrné sebedůvěře, a tudíž se jedná o osobnostní charakteristiku, na kterou je vhodné se zaměřit při testování efektu nadměrné sebedůvěry.  Výzkum skutečně ukazuje, že existuje pozitivní korelace mezi narcismem a nadměrnou sebedůvěrou. Narcisté více riskují a vyhledávají vzrušení. Jejich pocit nadřazenosti a snaha být lepší než ostatní vede ke zhoršené schopnosti se správně rozhodovat.

Efekt nadměrné sebedůvěry (angl. overconfidence effect, overconfidence bias) je jeden z typů kognitivního zkreslení, který vede k tomu, že lidé mají tendenci nadhodnocovat své schopnosti, vyhlídky a šance na úspěch. Literatura definuje tento pojem jako systematickou chybu v úsudku, která se projevuje, když lidé hodnotí správnost svých odpovědí na otázky týkající se intelektuálních nebo perceptuálních problémů. Efekt se nejvíce projevuje na testovacích otázkách, které jsou hodnocené jako těžké. Naopak u otázek, které jsou hodnocené jako jednoduché, se u lidí projevuje tendence si důvěřovat méně, než by napovídal jejich reálný výsledek.

The overconfidence effect is a well-established bias in which a person's subjective "confidence" in his or her judgements is reliably greater than the objective "accuracy" of those judgements, especially when confidence is relatively high. Overconfidence is one example of a miscalibration of subjective probabilities. Throughout the research literature, overconfidence has been defined in three distinct ways: (1) "overestimation" of one's actual performance; (2) "overplacement" of one's performance relative to others; and (3) "overprecision" in expressing unwarranted certainty in the accuracy of one's beliefs.  The most common way in which overconfidence has been studied is by asking people how confident they are of specific beliefs they hold or answers they provide. The data show that confidence systematically exceeds accuracy, implying people are more sure that they are correct than they deserve to be. If human confidence had perfect calibration, judgments with 100% confidence would be correct 100% of the time, 90% confidence correct 90% of the time, and so on for the other levels of confidence. By contrast, the key finding is that confidence exceeds accuracy so long as the subject is answering hard questions about an unfamiliar topic. For example, in a spelling task, subjects were correct about 80% of the time, whereas they claimed to be 100% certain. Put another way, the error rate was 20% when subjects expected it to be 0%. In a series where subjects made true-or-false responses to general knowledge statements, they were overconfident at all levels. When they were 100% certain of their answer to a question, they were wrong 20% of the time.


Historické názvy klubu.

SK Kyšperk (1919-1949)  MEZ Letohrad (1950-1955)  Lokomotiva Letohrad (1956-1959)  Spartak Letohrad (1960-1968)  Spartak OEZ Letohrad (1969-1993)  FK OEZ Letohrad s.r.o. (1994-2014)  FK Letohrad z.s. (2015-dosud)

Dosavadní předsedové klubu.

1960-1963 - František Mrázek  1964-1967 - Václav Krčmář  1967-1987 - Jiří Kočí (Milda)  1987 - Jaroslav Vodehnal  1988-1998 - Ing. Stanislav Adamec  1998-2014 - Ing. Jaroslav Toman  2014-dosud - Ing. Stanislav Beneš

Dosavadní trenéři klubu (od roku 1998).

František DVOŘÁK ml. - 143 zápasů  Jaroslav VESELÝ - 126 zápasů  Karel HAVLÍČEK - 96 zápasů  Miloš MEJTSKÝ - 81 zápasů  Aleš MAJVALD - 46 zápasů  Vladimír NOVÁK st. - 45 zápasů  Jiří SUCHÁNEK - 45 zápasů  Jaroslav HORÁK - 39 zápasů  Jaroslav MUDRUŇKA - 20 zápasů  Jiří VALTA - 20 zápasů  Vladimír FRIML - 7 zápasů  Zdeněk VACEK - 2 zápasů  pozn.: počet zápasů = počet odkoučovaných zápasů na lavičce A mužstva

Umístění v jednotlivých sezonách.

<nowiki>*</nowiki> = české amatérské soutěže předčasně ukončeny k 7. 4. 2020 z důvodu pandemie koronaviru COVID-19

Soupisky hráčů.

2019 - 2020  trenér: Aleš Majvald  asistenti trenéra: Michal Čada, František Zeman  brankáři: Štěpán Martinovský, Jakub Truhlář  obránci: Ondřej Kail, Filip Krejčí, Ladislav Kundrt, René Macek, Pavel Šponar, Petr Štěpán, Michal Vaniš, Martin Strasser  záložníci: Michal Filip, Jan Hiller, Dominik Chládek, Martin Lorenc, Denis Preclík, Martin Ráliš, Daniel Smíšek, Jiří Štěpán, Daniel Veselý  útočníci: Tomáš Kabourek, Štepán Polzer, Lukáš Trnka, Aleš Zbudil

Průměrná návštěvnost domácích zápasů.

FK Letohrad je fotbalový klub sídlící v Letohradu v Pardubickém kraji, hrající v soutěžním ročníku 2019/20 divizi C. Klub byl založen roku 1919.  Mezi největší úspěchy klubu patří účast v 7 sezonách České fotbalové ligy (třetí nejvyšší soutež v České republice).

FK OEZ Letohrad is a football club located in Letohrad, Czech Republic. It currently plays in Divize C, which is in the Czech Fourth Division.  The club was promoted from the Czech Fourth Division in 2011.


Popis.

Stálezelený, jehličnatý, pomalu rostoucí (přibližně, podle podmínek prostředí, 2 m za 60 let a 8,5 m za 150 let), větrosprašný a jednodomý strom, dožívající se věku 600–1000 let a dorůstající do výšky 5-14 m. Kmen je jednotlivý, občasně též násobný, značně se zužující a hodně zavětvený, dosahující průměru 0,5 m. Větve jsou rozložité a stoupající, vytrvávající směrem ke kmenové základně. Koruna je zaoblená či s plochým vrcholem a hustá. Borka je u mladých stromů hladká a tenká, 1-2 cm tlustá, u starších s hlubokými nepravidelnými prasklinami a hřebeny s tenkými šupinami a 2,5 cm tlustá a červenohnědá. Letorosty jsou silné, zprvu oranžověhnědé, později hnědé až šedé, někdy mírně chlupaté. Pupeny jsou elipsoidní, světle červenohnědé, 5-7 mm velké a pryskyřičnaté; okraje pupenových šupin jsou roztřepené.  Jehlice jsou stoupající, tuhé, zakřivené a válcovité. Vyskytují se ve svazečcích ("Fasciculus") po 1 (vzácně též po 2); jehlice jsou 2-6 cm dlouhé a 1,3-2,5 mm široké; jehlice jsou šedozelené; s řadami průduchů ("Stomata") na všech površích. Okraje jehlic jsou celistvé a špičky jehlic jsou šídlovité; svazečkové pochvy jsou 5-10 mm dlouhé, s brzy se zakřivujícími, růžice tvořícími a brzy opadávajícími šupinami. Jehlice zůstávají na stromě 4-10 let.  Samčí (pylové) šištice ("Microstrobilus") jsou elipsoidní, žluté a 10 mm dlouhé. Samičí (semenné) šištice - šišky ("Megastrobilus") jsou 4-8 cm dlouhé, zprvu zelené, dozráváním bledě žlutohnědé, téměř beze stopky, dozrávají ve dvou letech, jsou rozšířené a souměrné, před rozevřením vejčité, po rozevření široce propadle vejčité až téměř kulovité. Výrůstky ("Apophysis") jsou zesílené a mírně vyvýšené. Přírůstek prvního roku ("Umbo") je blízko středu, vyvýšený nebo snížený, téměř zkrácený a s krátkým a ostrým hrotem. Semena jsou válcovitě elipsoidní, 15-20 mm dlouhá, šedohnědá až hnědá, bezkřídlá a jedlá. Strom obvykle začíná plodit šišky od 35. roku věku a kvalitní úroda semen začíná od 75-100 roku věku stromu; k nejvyšší úrodě dochází ve věku 160-200 let.

Příbuznost.

Borovice jednolistá se podle některých botaniků vyskytuje pouze v jednom druhu bez jakýchkoliv poddruhů či variet, podle dalších botaniků se druh rozděluje do tří poddruhů a podle dalších botaniků se jedná o 3 variety:  průměr jehlic 1,3-1,6 mm, 12-40 řad průduchů, 2-9 pryskyřičných kanálků, 6-7 cm průměr otevřené šišky, délka semen 16-18 mm, tloušťka osemení 0,25-0,35 mm.  průměr jehlic 1,2-1,4 mm, 9-35 řad průduchů, 5-24 pryskyřičných kanálků, 4,5-6 cm průměr otevřené šišky, délka semen 13-16 mm, tloušťka osemení 0,3-0,4 mm.  Borovice "Pinus monophylla" je blízce příbuzná s borovicí "Pinus quadrifolia" a obě tyto borovice se často spolu v přírodě kříží. Taktéž se borovice "Pinus monophylla" přirozeně kříží s borovicemi "Pinus edulis" a "Pinus juarezensis".

Výskyt.

Domovinou Borovice jednolisté je Mexiko (stát Baja California) a Spojené státy americké (státy Arizona, Kalifornie, Nevada a Utah).

Ekologie.

Strom, rostoucí v nadmořských výškách 950-3000 m, na suchých horských svazích Velké pánve, kde tvoří rozsáhlé jalovcovo-borovicové lesy, nejčastěji s jalovci "Juniperus occidentalis", "Juniperus osteosperma" a "Juniperus californica" a též s dubem "Quercus turbinella". Ve vyšších nadmořských výškách občas s borovicí těžkou "Pinus ponderosa"; v pohoří White Mountains roste borovice jednolistá v nadmořských výškách 3000 m také s borovicí dlouhověkou ("Pinus longaeva"). Dále roste s pelyňky "Artemisia arbuscula", "Artemisia tridentata" poddruh "vaseyana", "Artemisia tridentata" poddruh "wyomingensis", s chvojníkem "Ephedra fasciculata", rostlinou z rodu "Coleogyne" "Coleogyne ramosissima", rostlinami z rodu "Echinocereus", lipnicí "Poa secunda", muchovníkem bledým "Amelanchier pallida", oháňkovníkem "Cercocarpus ledifolius", osinatcem Thurberovým "Achnatherum thurberianum", pámelníkem "Symphoricarpos longiflorus", puršovkou "Purshia tridentata", pýrovníkem "Elymus elymoides", sveřepem střešním "Bromus tectorum", svídou výběžkatou "Cornus sericea", topolem úzkolistým "Populus angustifolia", rostlinami z rodu zlatokeř "Chrysothamnus" a mnoha dalšími. Borovice "Pinus monophylla" roste též s dalšími druhy borovic, například s "Pinus quadrifolia" a borovicí Jeffreyovou "Pinus jeffreyi".  Borovice jednolistá poskytuje úkryt, potravu a životní prostředí mnoha zvířatům, například křečku "Peromyscus truei", syslu zlatavému "Spermophilus lateralis", křečku huňatoocasému "Neotoma cinerea", jelenci ušatému "Odocoileus hemionus", jelenci běloocasému "Odocoileus virginianus", vidlorohu americkému "Antilocapra americana", ovci tlustorohé "Ovis canadensis" - poddruh ovce Nelsonova "Ovis canadensis nelsoni", jelenovi wapiti "Cervus canadensis", pumě americké "Puma concolor", divokému koni, medvědům, lišce šedé "Urocyon cinereoargenteus", rysu červenému "Lynx rufus", kojotu prérijnímu "Canis latrans", fretu kočičímu "Bassariscus astutus", mustelám, veverkám, jezevcům, skunkovitým "Mephitidae", ořešníku americkému "Nucifraga columbiana", sojce Stellerově "Cyanocitta stelleri" a mnohým dalším.  Průměrné roční srážkové úhrny jsou v této oblasti velmi proměnlivé a pohybují se v rozpětí 200-600 mm, v Kalifornii dochází ke srážkám především v zimě, v podobě sněhu. Ve Velké pánvi dochází k silným mrazům, borovice jednolistá je velmi přizpůsobivá k přírodním podmínkám, je mrazuvzdorná do –23 °C, značně odolná proti suchu, v suchých podmínkách nicméně vyroste do menších rozměrů; pro dobrý růst vyžaduje hodně slunce; roste v půdách mělkých, vodu dobře propouštějících a málo nebo také hodně úrodných; půdy jsou především žulového původu, ale také naplaveninového původu, pH půdy 6-8. Strom je pro svou tenkou borku a nedostatečnou schopnost zbavovat se odumřelých částí velmi zranitelný ohněm.

Nepřátelé a nemoci.

Hmyz "Matsucoccus acalyptus" občas vysává mízu z jehlic a tím strom oslabuje, čímž poté někdy snadněji podléhá smrtícím útokům lýkožrouta "Ips confusus". Na strom někdy též útočí lýkohub "Dendroctonus ponderosae", rez vejmutovková "Cronartium occidentale", houba "Bifusella pini" a houba ofiostoma "Ophiostoma wageneri" a další. Borovice jednolistá je, spolu s borovicí jedlou "Pinus edulis", hostitelem trpasličího jmelí "Arceuthobium divaricatum".

Přátelé.

Některé kmeny domorodých američanů (indiánů) pro zranitelnost borovice jednolisté ohněm pravidelně po dosažení dospělosti stromu odstraňují nahromaděné mrtvé dřevo a prořezávají nejnižší větve těchto stromů a odstraňují keře, které by mohly napomoci šíření ohně do korun stromů. Všechna zvířata zahrabávající semena stromu jsou pro strom důležitá, protože napomáhají jeho rozmnožování.

Využití člověkem.

V důsledku nepravidelného tvaru a pomalého růstu není strom využíván pro řezivo, místně je využíván jako palivové dříví. Jedlá semena obsahují přibližně 9,5 % bílkovin, 23 % tuků a 54 % sacharidů a také významné množství vitamínu A, niacinu, riboflavinu a thiaminu a po tisíciletí tvoří základ výživy pro domorodé Američany. Pro domorodé Američany má borovice jednolistá také duchovní, kulturní, estetický, ekonomický a lékařský význam. Semena borovice "Pinus monophylla" jsou z hlediska výživových hodnot srovnatelná se semeny ořechovce pekanového. Borovice jednolistá je státním stromem Nevady.

Ohrožení.

Borovice jednolistá není považována organizací IUCN za ohroženou a stav její populace je stabilní. Strom byl v minulosti místně kácen pro zisk půdy pro pastevecké účely a také jako palivo do parních železničních lokomotiv a pro výrobu dřevěného uhlí pro pece na tavení stříbrné rudy. Pěstování stromu pro semena poskytuje přibližně stonásobně vyšší příjmy než jeho využití jako pastvy pro dobytek a obě tyto činnosti lze provozovat dohromady na témže pozemku, aniž by si navzájem vadily. Místně je též strom využíván jako vánoční stromek. Borovice jednolistá se nyní nachází v několika chráněných oblastech a je též pěstována v arboretech a ve větších parcích na východě USA a ve Velké Británii.

Borovice jednolistá ("Pinus monophylla") je malá severoamerická a pomalu rostoucí dlouhověká borovice, která jako jediná ze všech borovic na světě má pouze jednu jehlici ve svazečku.

Pinus monophylla, the single-leaf pinyon, (alternatively spelled piñon) is a pine in the pinyon pine group, native to North America. The range is in southernmost Idaho, western Utah, Arizona, southwest New Mexico, Nevada, eastern and southern California and northern Baja California.  It occurs at moderate altitudes from , rarely as low as and as high as . It is widespread and often abundant in this region, forming extensive open woodlands, often mixed with junipers in the Pinyon-juniper woodland plant community. Single-leaf pinyon is the world's only one-needled pine.


Tenisová kariéra.

Juniorské období.

V roce 2015 se dostal alespoň do čtvrtfinále na všech čtyřech juniorských grandslamových turnajích, včetně účasti ve finále na French Open, kde ve třech setech prohrál s krajanem Tommym Paulem. Odvety se dočkal na domácím US Open, kde dokázal ve finále po třísetovém průběhu celý turnaj ovládnout. Tento úspěch mu pomohl dokončit rok jako juniorská jednička mezi chlapci, po kterém byl jmenován juniorským mistrem světa. Stal se prvním Američanem, který získal tento titul od doby Donalda Younga v roce 2005 a Andyho Roddicka v roce 2000.

Seniorská kariéra.

V únoru 2016 získal divokou kartu na turnaj kategorie ATP 250 v Memphisu, když se to té doby objevil na událostech ATP jen dvakrát s bilancí zápasů 1–2. Ve dvouhře postupně porazil krajany Michaela Mmoha a Steva Johnsona, Němce Benjamina Beckera a v semifinále zdolal Ričardase Berankise z Litvy. Stal se tak nejmladším Američanem ve finále turnaje ATP od roku 1989, kdy Michael Chang vyhrál ve Wembley. Ve finále však nestačil na trojnásobného memphiského vítěze a Changova svěřence Keie Nišikoriho z Japonska, jemuž podlehl ve dvou setech.  Člena elitní světové desítky poprvé porazil z pozice 136. hráče žebříčku ve druhém kole BNP Paribas Open 2017 v Indian Wells, když vyřadil sedmého v pořadí Marina Čiliće. V téže fázi aucklandského ASB Classic 2019 přehrál světovou desítku Johna Isnera a ve čtvrtfinále srpnového Los Cabos Open 2019 devátého muže klasifikace, Itala Fabia Fogniniho.  Premiérový titul na okruhu ATP Tour vybojoval ve dvaceti jedna letech na travnatém Nature Valley International 2019 v Eastbourne. Do finále postoupil přes třetího nasazeného Brita Kyla Edmunda. V závěrečném duelu turnaje pak zdolal krajana Sama Querreyho po dvousetovém průběhu. Bodový zisk jej posunul nové kariérní maximum, ze 42. na 31. místo.

Taylor Harry Fritz (* 28. října 1997 Rancho Santa Fe, Kalifornie) je americký profesionální tenista hrající pravou rukou. Ve své dosavadní kariéře vyhrál na okruhu ATP Tour jeden singlový turnaj. Na challengerech ATP získal pět titulů ve dvouhře.  Na žebříčku ATP byl ve dvouhře nejvýše klasifikován v únoru 2020 na 24. místě a ve čtyřhře pak v listopadu 20219 téhož roku na 120. místě. Trénují ho bývalí američtí tenisté David Nainkin a Paul Annacone. Dříve tuto roli plnili Němec Christian Groh či Američan Mardy Fish. Na juniorském kombinovaném žebříčku ITF byl nejvýše hodnocen v červnu 2015 na 1. místě a v závěru sezóny 2015 jej Mezinárodní tenisová federace vyhlásila juniorským mistrem světa.

Taylor Harry Fritz (born October 28, 1997) is an American professional tennis player. He is the 2nd-fastest American ever to reach an ATP final, accomplishing the feat in just his third career event.  His mother Kathy May Fritz was a Top 10 player, and his father Guy Henry Fritz also played professional tennis and was named US Olympic development coach of the year 2016.He reached the finals in boys' singles at the 2015 French Open, and lost to fellow American Tommy Paul in three sets. He avenged the loss by defeating Paul in boys' singles final at the 2015 US Open.