Historie.

První album vyšlo v roce 1997 a nese název "Enter". Obsahuje osm skladeb s doom metalovými prvky a growlingem v několika písních. Po vydání prvního alba vystoupila skupina Within Temptation na festivalu Dynamo Open Air, což bylo jejich páté vystoupení. V roce 1998 koncertovali v Belgii, Česku a Německu. V ten samý rok vydali mininahrávku "The Dance", v jedné z písní tohoto alba si zazpíval Sharonin partner Robert Westerholt, na jiné nahrávce se ale už neobjevil. Poté si dali pauzu s koncertováním, aby Robert a Sharon mohli dostudovat vysokou školu.  V roce 2000 opustili své „doomové“ začátky a vydali průlomové album "Mother Earth", jež je poněkud pohádkovějšího rázu, a opět začali koncertovat. Proslavil je nejspíše klip k písni "Ice Queen", kterou dodnes hrají na koncertech. V roce 2003 skupina přešla k labelu GUN/BMG. Ten vydal reedici alba "Mother Earth." Vyšlo i první DVD se záznamem z několika koncertů – "Mother Earth Tour".  V roce 2004 vydali album "The Silent Force", které bylo poprvé nahráno se skutečným orchestrem (osmdesátičlenným moskevským orchestrem) a sborem. Legendou se stala jejich píseň "Stand My Ground "s klipem o potopě světa. Další videa k tomuto albu můžeme najít u písní "Angels" nebo "Memories". DVD z koncertu k tomuto albu nese název "The Silent Force Tour" a koncert se konal na Java Island pod stmívajícím se nebem na mořském pobřeží.  V roce 2007 vyšlo jejich 4. album s názvem "The Heart Of Everything". Tentokrát se na desce objevuje pražský orchestr a sbor. Album bylo vydáno u německého vydavatelství GUN Records. V singlu "What Have You Done" hostuje zpěvák Keith Caputo ze skupiny Life Of Agony; kritika tuto píseň ohodnotila jako jejich nejlepší dosud, neboť oproti většině textů Within Temptation není tento tolik abstraktní. Velká část fanoušků považuje "The Heart Of Everything" za vrcholné dílo skupiny (např. díky písním "The Truth Beneath The Rose" či "Our Solemn Hour"). 17. ledna 2008 zavítala skupina poprvé v rámci turné do Prahy.  V roce 2008 vydali živé album s názvem "Black Symphony", které nahráli během vystoupení v rotterdamské Ahoy aréně v únoru toho roku. Jedná se o speciální koncert s Metropolitním orchestrem a sborem, nahrávaný 14 HD kamerami. Spolu se skupinou dále vystoupili George Oosthoek, Anneke van Giersbergen (Agua de Annique) a Keith Caputo (Life of Agony).  V roce 2009 vyšlo akustické album s názvem "An Acoustic Night At The Theatre". Jako předzvěst tohoto alba vyšel singl "Utopia", ve kterém si se Sharon den Adel zazpíval i Chris Jones.  V březnu roku 2011 vyšlo páté album s názvem "The Unforgiving". Původně Within Temptation zamýšleli spojit album s natočením celovečerního filmu, ale kvůli vysokým nákladům od toho upustili a vydali pouze tři krátké filmy a komiks.  "The Unforgiving," na kterém spolupracovali s autoryRomanem Molenaarem a Stevenem O'Connellem. Album bylo přijato rozporuplně, protože v hudbě byla znát jistá změna - už se nejedná o písně znějící jako z fantasy filmů a velkolepé orchestry podkreslené sbory. Spíše zde můžeme cítit modernější a realističtější ráz písní, což někteří kritici odsoudili za úpadek k průměrnosti či jako "obyčejný pop s krásným hlasem, kterého je pro něj škoda", ale na druhou stranu bylo album dobře prodáváno a skupinu nejspíš ještě více proslavilo. Tomu nasvědčuje i skutečnost, že koncert k albu "The Unforgiving" se konal oproti minulému vystoupení v klubu Roxy ve větším prostoru holešovické Malé sportovní haly a byl vyprodán. Within Temptation ke změně stylu písní řekli, že se jejich hudba takto přirozeně vyvíjí. To se projevilo i během turné v oblékání zpěvačky, kdy byly dlouhé šaty vystřídány jednoduše černými kalhotami. Pro mnohé fanoušky tak ovšem ztrácí kouzlo. Ještě před začátkem turné odešel ze skupiny bubeník Stephen van Haestregt a nahradil ho Mike Coolen. Robert Westerholt také hned na začátku turné pozastavil svou účast na koncertech, aby mohl zůstat doma se třemi dětmi. Na pódiu ho vystřídal Stefan Helleblad, který do té doby pracoval pro Within Temptation jako zvukař. Robert se dále věnuje psaní písní.  Po "The Unforgiving" se Within Temptation ohlásili několika coververzemi písní různých interpretů, kterých bylo celkem patnáct a byly vysílány každý pátek od září do prosince 2012 na belgickém rádiu Q Music. Jde např. o "Paradise" (původní píseň od Coldplay), "Crazy" (Gnarls Barkley), "Behind Blue Eyes" (The Who), "Summertime Sadness" (Lana Del Rey) či "Little Lion Man" (Mumford And Sons). V roce 2013 bylo vydáno album s výběrem většiny těchto cover verzí. V rámci oslavy 15. výročí založení Within Temptation se 13. 11. 2012 ve Sportpaleis v Antverpách konal koncert nesoucí název "Elements", podobně velkolepý, jako byla před albem "The Unforgiving" show "Black Symphony".  Šesté studiové album s názvem "Hydra" vyšlo v lednu 2014, ale již od roku 2013 mu předcházelo několik klipů avizujících spojení sil s různými jinými interprety, jako jsou např. Tarja Turunen v písni ""Paradise (What About Us?)"", Howard Jones v klipu ""Dangerous"", Dave Pirner v písni ""Whole World Is Watching"" či Xzibit v ""And We Run"", všechny se společně natočenými klipy. S prvními dvěma zmíněnými interprety vydali Within Temptation také stejnojmenné singly v září a prosinci 2013. Další singly vycházely postupně během roku 2014. "Hydra" byla na zahraničních stránkách přijata recenzenty velmi dobře a dostala se v žebříčcích prodávanosti (v Itálii, Skandinávii a Nizozemsku a Belgii) na první místa. 11. března 2014 se skupina v rámci turné vrátila do Prahy, o půl roku později se pak na ni mohl těšit Havířov v rámci festivalu. Na podzim 2014 se objevila na oficiálních stránkách Within Temptation zpráva o chystaném vydání DVD s názvem "Let Us Burn", jež bude obsahovat záznamy dvou velkých živých koncertů - "Elements" z listopadu 2012 a závěrečného květnového koncertu z turné roku 2014 v Amsterodamu. V Česku vyšlo toto DVD 14. listopadu 2014.  Within Temptation příležitostně spolupracují i s nizozemskou skupinou Delain, jejímž zakladatelem je Robertův bratr Martijn Westerholt, jenž od Within Temptation musel odejít kvůli dlouhodobé nemoci. Dále Sharon hostuje u různých jiných interpretů a zapojila se také do nizozemského charitativního projektu Meneer Konijn pro podporu dětí.  V roce 2019 došlo k vydání studiového alba "Resist".

Within Temptation je nizozemská symphonicmetalová skupina. Typická metalová instrumentace je zde doplněna o jemnější mezzosopránový zpěv zpěvačky Sharon den Adel. Skupina byla založena v roce 1996 členy Robertem Westerholtem a Sharon den Adel. Oba zakladatelé patřili do skupiny The Circle.

Within Temptation is a Dutch symphonic metal / rock band founded in April 1996 by vocalist Sharon den Adel and guitarist Robert Westerholt. They have always been classified by critics as gothic metal and symphonic metal, although rock and industrial influences have their place on the last and 7th studio album Resist. Their most prominent and well-known sound is described as symphonic metal, although their earlier material, such as debut album "Enter", was mostly gothic metal, with "Enter" also having a hint of doom metal. In an interview, den Adel said they fell into a symphonic rock genre with various influences. In a later interview with Dutch music platform 3VOOR12, den Adel stated that "we consider ourselves more a symphonic rock band ... in my opinion, we are no gothic band".  After the release of their debut album "Enter" in 1997, the band became prominent in the Dutch underground scene. It was not until 2001 that they became known to the general public, with the single "Ice Queen" from their second album "Mother Earth", which reached No. 2 on the Dutch charts. This was followed by the band winning the Conamus Exportprijs, a Dutch music award, four years in a row, and a fifth in 2016. Their next albums "The Silent Force" (2004) and "The Heart of Everything" (2007) debuted at No. 1 on the Dutch charts. In 2008, they released a live DVD and CD, "Black Symphony", recorded with the Metropole Orchestra. This was followed in 2009 by "An Acoustic Night at the Theatre", another live album.  The band's fifth studio album, "The Unforgiving", was released in March 2011, alongside both a comic book series and a series of short films that together encompass a story. The first single, "Faster", was released on January 21, and the first short film, "Mother Maiden", was released on January 31. The band has sold more than 3.5 million albums worldwide.


Závislé vznikání.

Buddhovo probuzení (nibbána, v sanskrtu nirvána ) bylo zároveň osvobozením od utrpení i vhledem do pravé reality, zejména do skutečné povahy živých bytostí. Buddha objevil, že každý jev „existuje“ pouze díky „existenci“ jiných jevů ve velmi složité síti kauzálních vztahů, sahající daleko do minulosti i do budoucnosti. Protože všechny jevy jsou takto podmíněné a pomíjivé (aničča), nemají žádnou vlastní nezávislou podstatu (anattá), takže v pravém slova smyslu „neexistují“, i když to tak na pohled vypadá. Všechny jevy jsou tak bezpodstatné a „prázdné“ (suňňatá, v sanskrtu šúnjata). Jediný jev, který není podmíněný a pomíjivý, je nibbána, ale i ta je bezpodstatná a „prázdná“.  Zatímco teorie bezpodstatnosti (anattá) postupuje analyticky tak, že rozkládá skutečnost na základní složky, na pouhé prázdné bezpodstatné jevy, teorie závislého vznikání naproti tomu provádí syntézu tím, že ukazuje, že všechny tyto fenomény jsou tak či onak na sobě vzájemně závislé.  Co se týká živých bytostí, zde má závislé vznikání specifičtější význam. Zde popisuje cyklus samsáry, tedy proces znovuzrozování a vznik utrpení. Utrpením je například stáří a smrt. Stáří a smrt nejsou možné bez předchozího narození. Jedno podmiňuje druhé. Narození je podmíněno ulpíváním v předchozím životě. Toto ulpívání je opět podmíněno předchozí žádostivostí. Podle Buddhy žádostivost vzniká díky smyslovému vjemu, který pociťujeme jako příjemný, nepříjemný nebo neutrální. Vjem je způsoben kontaktem s daným objektem, který je podmíněn existencí šesti smyslových orgánů (podle buddhismu je smyslovým orgánem i vědomí), a ty jsou opět podmíněny existencí psycho-fyzické entity, jakou je například lidská bytost. Celý proces byl Buddhou shrnut takto:  Existuje několik možných interpretací tohoto cyklu. Zde je naznačené pojetí, kdy tento cyklus sahá přes tři po sobě jdoucí životy. Stejně tak je ovšem pravdivé (a praktičtější) jeho pojetí jako procesu, který se mnohokrát opakuje každý den našeho života.  Články 1,2,8,9 a 10 (nevědomost, atd.) jsou aktivní karmické procesy, články 3 až 7 (vědomí, atd.) jsou následky minulé karmy ("vipáka"). Pět karmických příčin v minulosti podmiňuje pět karmických následků nyní, pět příčin nyní způsobuje pět následků v budoucnosti. To, že cítění jako karmický následek podmiňuje vznik karmicky neprospěšné žádostivosti, může vést k mylné představě fatalismu, ale tento vztah mezi nimi není nezměnitelný, je možné jej přerušit (viz níže).  Zdrojem častých nedorozumění je fakt, že vzájemné vztahy mezi články cyklu nejsou pouze kauzální, ale zahrnují celou řadu různých typů „podmíněnosti“ ("paččaja").

Přerušení cyklu.

Obecná formulace „podmíněnosti“ v suttách (v sans. sútrách) zní:  To dává naději, že tento cyklus nemusí pokračovat donekonečna. Pokud odstraníme jeden článek řetězu, další už nenastane, přeruší se vytváření utrpení a ustane cyklus znovuzrozování. Příležitost k tomu je mezi článkem „cítění“ a „žádostivosti“. Pokud bychom byli schopní pociťovat příjemné a nepříjemné vjemy, aniž by vznikala žádostivost a odpor, byli bychom volní. Další možností je vyhlazení nevědomosti vhledem do pravé povahy skutečnosti. Nibbána tak může být pojata jako přerušení cyklu závislého vznikání.

Související buddhistické teze.

"Patičča samuppáda" je jednou z buddhistických tezí, jejichž plné pochopení vede k ukončení utrpení a k úniku ze samsáry. Jsou to:  Aby bylo závislé vznikání plně pochopeno, je nutné pochopit i výše uvedené teze.  Pozn.: Kromě výrazu karma jsou pojmy uváděny v páli, není-li uvedeno jinak.

Patičča samuppáda (pálí, v sanskrtu "pratítja samutpáda") je buddhistická filosofická teorie, jejíž název se překládá nejčastěji jako „závislé vznikání“ nebo „podmíněné vznikání“, a která tvrdí, že všechny fyzické i psychické jevy jsou „podmíněné“, tzn. že nevznikají nezávisle samy od sebe, ale že jsou na sobě vzájemně kauzálně závislé.

Pratītyasamutpāda (; "paṭiccasamuppāda"), commonly translated as dependent origination, or dependent arising, is a key doctrine of Buddhist philosophy, which states that all "dharmas" ("phenomena") arise in dependence upon other "dharmas": "if this exists, that exists; if this ceases to exist, that also ceases to exist".  The principle is expressed in the links of dependent origination (Pali: "dvādasanidānāni," Sanskrit: "dvādaśanidānāni") in Buddhism, a linear list of twelve elements from the Buddhist teachings which arise depending on the preceding link. Traditionally the list is interpreted as describing the conditional arising of rebirth in "saṃsāra", and the resultant "duḥkha" (suffering, pain, unsatisfactoriness). An alternative Theravada interpretation regards the list as describing the arising of mental formations and the resultant notion of "I" and "mine," which are the source of suffering. Traditionally, the reversal of the causal chain is explained as leading to the annihilation of mental formations and rebirth.  Scholars have noted inconsistencies in the list, and regard it to be a later synthesis of several older lists. The first four links may be a mockery of the Vedic-Brahmanic cosmogony, as described in the "Hymn of Creation" of Veda X, 129 and the Brihadaranyaka Upanishad. These were integrated with a branched list which describe the conditioning of mental processes, akin to the five skandhas. Eventually, this branched list developed into the standard twelvefold chain as a linear list. While this list describes the processes which give rise to rebirth, it also analyzes the arising of "dukkha" as a psychological process, without the involvement of an atman.


Historie.

V dávných dobách se bohatá část společnosti obávala o své úspory a hledala pro ně úkryt - bezpečnou úschovu. Protože za spolehlivé považovali chrámy, tak do nich začali odnášet peníze, které nepotřebovali k okamžité spotřebě.  V antickém Řecku se bankovní operace počaly přesunovat mimo náboženské objekty. Velký rozmach pro bankovnictví přišel v období starověkého Říma. Z této doby pochází slovo banka, které má původ v italském slově il banco. Význam toho slova je lavice nebo stůl, na nichž byly prováděny finanční transakce.  Ve středověké Evropě je počátek výrazného úspěchu židovských bankéřů. Křesťanství totiž zakazovalo půjčovat peníze na úrok. U muslimů platí dodnes zákaz půjčené peníze zatěžovat úrokem a proto islámské banky fungují na jiných principech. Průmyslová revoluce přinesla potřebu většího množství finančních služeb a ústavů. V tomto období nastal rozmach bankovnictví, který celý obor nasměroval k vývoji do jeho dnešní podoby.  Dnes již nadpoloviční většina Čechů spolupracuje s více než jednou bankou. Při výběru upřednostní banku, která požadovaný produkt nabízí nejlevněji. Právě to je důvod proč se banky předhánějí v tom, která poskytne svým klientům lepší servis. Služby jako internet banking nebo aplikace pro smartphone jsou již u většiny bank samozřejmostí. První internet banking v Čechách spustila v roce 1998 Fio banka. Právě tato banka přišla o pár let později, v roce 2011 i s první bankovní aplikací pro smartphone.

Rozdělení.

Obchodní banky mohou být buď univerzální, to znamená, že poskytuje široký rejstřík bankovních služeb, anebo specializovaných na jednotlivé činnosti. Tato specializace vyplývá buď ze zákona (tj. je-li v zemi bankovní soustava univerzální či specializovaná), nebo z povahy banky dobrovolně.

Oborové zaměření.

Existují také banky specializované podle činností:

Banka je instituce, která poskytuje finanční služby. Její základní činností je shromažďování dočasně volných peněžních prostředků, které formou úvěru dává k dispozici. Tímto způsobem umožňuje pohyb peněz v ekonomice a prostřednictvím multiplikace znásobuje množství dočasně volných zdrojů v peněžním oběhu. Rozdíl mezi úrokovými sazbami debetních účtů (úvěrů) a kreditních účtů (vkladů) a poplatky za jejich rezervaci uložení či správu tvoří základní zisk každé banky.  Provozování těchto služeb je regulováno státem. Banka v České republice potřebuje pro svoji činnost bankovní licenci a podléhá bankovnímu dozoru, který vykonává centrální banka. Ta část finančního trhu, která nepodléhá regulaci, ale chová se i podobně jako banky, se nazývá stínové bankovnictví.

A bank is a financial institution that accepts deposits and recurring accounts from the people and creates Demand Deposit. Lending activities can be performed either directly or indirectly through capital markets. Due to their importance in the financial stability of a country, banks are highly regulated in most countries. Most nations have institutionalized a system known as fractional reserve banking under which banks hold liquid assets equal to only a portion of their current liabilities. In addition to other regulations intended to ensure liquidity, banks are generally subject to minimum capital requirements based on an international set of capital standards, known as the Basel Accords.  Banking in its modern sense evolved in the fourteenth century in the prosperous cities of Renaissance Italy but in many ways was a continuation of ideas and concepts of credit and lending that had their roots in the ancient world. In the history of banking, a number of banking dynasties – notably, the Medicis, the Fuggers, the Welsers, the Berenbergs, and the Rothschilds – have played a central role over many centuries. The oldest existing retail bank is Banca Monte dei Paschi di Siena, while the oldest existing merchant bank is Berenberg Bank.


Historie.

Jen byl uveden do oběhu během reforem Meidži v roce 1872 podle vzoru evropských měn a nahradil tak složitý monetární systém období Edo. V roce 1871 byl přijat "Zákon o nové měně", který mimo jiné definoval jen jako 0,8667 trojské unce (26,956 g) stříbra, což je asi 6,50 dnešních USD. Zákon také zavedl v Japonsku zlatý standard.  Jen ztratil většinu své hodnoty během a po 2. světové válce. Po období nestability byl jen od 25. dubna 1949 pevně svázán s americkým dolarem v poměru 1 USD = 360 ¥. To trvalo až do roku 1971, kdy se zhroutil brettonwoodský systém. Od té doby je hodnota jenu určována trhem. 6. června 2006 byl kurz jenu 112,82 ¥ za 1 USD, 144,87 ¥ za 1 € a 5,1263 ¥ za 1 Kč, 14.1.2010 bylo 5,0836 ¥ za 1 Kč. (, a ).

Denominace.

V oběhu jsou mince hodnot 1, 5, 10, 50, 100 a 500 jenů. Mince hodnot 5 a 50 jenů mají uprostřed kulatý otvor. Mince s hodnotou 500 jenů je zřejmě mincí s nejvyšší hodnotou na světě (v běžném oběhu) - v lednu 2006 bylo 500 ¥ asi 100 Kč. Výkyvy kurzu zejména k CZK jsou v době krize velké. Od září 2008 do února 2009 posílil jen o 100%.  Bankovky mají hodnoty 1 000, 2 000, 5 000 a 10 000. Bankovka 1000 jenů má v oběhu starší a novou verzi lišící se vyobrazenou osobností. Stará není akceptována některými automaty. Nová série bankovek hodnot 1000, 5000 a 10 000 jenů je připravována na rok 2024.  V roce 2000 byla uvedena bankovka v hodnotě 2000 jenů, která má na lícové straně zobrazenu bránu Shureimon na ostrově Okinawa a na lícové straně motiv z příběhu o Gendžim. Bankovka 2000 není mezi Japonci příliš populární a vyskytuje se málo.  1 JPY (japonský jen) = 100 senů (), mince sen již desítky let neexistují, ale slovo se používá.  1 JPY = 1000 rinů (); 1 sen = 10 rinů – používáno do 1. pol. 20. stol.

Jen je oficiální měna Japonska. Je široce používána jako bankovní rezerva společně s dolarem a eurem. V japonštině je název měny vyslovován „en“, ale v češtině, a dalších „západních“ jazycích, je používán název „jen“ (díky starému a nepřesnému přepisu japonštiny do angličtiny). Kód jenu podle ISO 4217 je JPY. V latince se používá symbol ¥. V japonštině se zapisuje pomocí kandži a znamená „kulatý objekt“. Starší japonské mince měly totiž tvar oválu.

The is the official currency of Japan. It is the third most traded currency in the foreign exchange market after the United States dollar and the Euro. It is also widely used as a reserve currency after the U.S. dollar, the Euro, and the U.K. pound sterling.  The concept of the yen was a component of the Meiji government's modernization program of Japan's economy, which postulated the pursuit of a uniform currency throughout the country, modelled after the European decimal currency system. Before the Meiji Restoration, Japan's feudal fiefs all issued their own money, "hansatsu", in an array of incompatible denominations. The New Currency Act of 1871 did away with these and established the yen, which was defined as of gold, or of silver, as the new decimal currency. The former "han" (fiefs) became prefectures and their mints private chartered banks, which initially retained the right to print money. To bring an end to this situation, the Bank of Japan was founded in 1882 and given a monopoly on controlling the money supply.  Following World War II the yen lost much of its prewar value. To stabilize the Japanese economy the exchange rate of the yen was fixed at ¥360 per US$1 as part of the Bretton Woods system. When that system was abandoned in 1971, the yen became undervalued and was allowed to float. The yen had appreciated to a peak of ¥271 per US$1 in 1973, then underwent periods of depreciation and appreciation due to the 1973 oil crisis, arriving at a value of ¥227 per US$1 by 1980.


Mládí.

Narodil se 1. října 1207 jako prvorozený syn krále Jana a Isabely z Angoulême. Jeho korunovace byla prostá a účastnilo se jí pouze několik šlechticů a tři biskupové. Na hlavu mladého hocha položil biskup z Gloucesteru místo koruny jen jednoduchý zlatý kruh. Roku 1220 se konala na žádost papeže druhá korunovace, protože ta první nebyla podle jeho názoru v souladu s církevními rituály. Konala se 17. května 1220 ve Westminsterském opatství.  Za Janovy vlády šlechtici podporovali invazi prince Ludvíka, protože se jim nelíbilo, jakým způsobem Jan vládl. Ovšem mladý princ pro ně byl výhodnější volbou. Jindřichův regent vyhlásil svůj záměr vládnout po dobu, kdy bude Jindřicha zastupovat, v souladu s Magnou Chartou. Magna Charta byla jako projev dobré vůle vůči šlechtě znovu vydána roku 1217 a regenti zastupovali Jindřicha až do roku 1227.

Vláda.

Když roku 1244 hrozila skotská invaze do Anglie, navštívil Jindřich hrad v Yorku a nechal ho přestavět na pevnost z kamene. Práce byly zahájeny roku 1245 a trvaly asi 20 až 25 let.  Jindřichova vláda byla poznamenána společenským napětím, když baronové, vedeni Simonem z Montfortu, požadovali větší vliv na řízení království. Francouz Montfort byl jedním ze zahraničních zbohatlíků a byl považován za Jindřichova poradce. Jindřich ho, v záchvatu vzteku, obvinil ze svádění své sestry a přinutil ho, aby předešel skandálu a oženil se s ní. Když se o tomto tajném sňatku dověděli baronové, rozpoutal se mezi oběma muži spor. Jejich vztah dospěl do krize roku 1250, když byl Montfort křivě obviněn za akce, které prováděl jako poručík v Gaskoňsku. Vlivní členové šlechty ho ale, k Jindřichově nelibosti, zbavili obvinění.  Jindřich se také zapletl do financování války na Sicílii na straně papeže, za získání titulu pro svého druhého syna Edmunda. To vyvolalo v mnoha baronech pocit, že se Jindřich vydává ve stopách svého otce Jana a jeho činy by měly podléhat větší kontrole z jejich strany. Montfort se stal vůdcem skupiny, která chtěla obnovit platnost Magny Charty a přinutit krále, aby se vzdal některých pravomocí ve prospěch rady baronů.  Roku 1258 přinutilo sedm významných šlechticů Jindřicha, aby podepsal Oxfordská ustanovení. Tento dokument převáděl moc na radu patnácti baronů, která měla mít pravomoci vlády a zároveň ustanovil pravidelné (třikrát do roka) zasedání parlamentu, který měl tuto radu kontrolovat, a ve skutečnosti zrušil absolutistickou monarchii. Jindřich byl přinucen účastnit se na kolektivní přísaze věrností těmto ustanovením.  V následujících letech se vztahy mezi Montfordovými a Jindřichovými příznivci polarizovaly. Roku 1262 Jindřich obdržel papežovu bulu, která ho vyvazovala z jeho přísahy, a obě strany začaly organizovat své armády. Royalistické vojsko vedl Jindřichův nejstarší syn princ Eduard. Vypukla občanská válka, označovaná jako Druhá válka baronů.  Montfortovy síly ovládly do roku 1263 větší část jihovýchodní Anglie a 14. května v bitvě u Lewes byl Jindřich Montfortovou armádou poražen a uvězněn. Montford začal organizovat širší reprezentaci zahrnující zástupce ze všech hrabství a z mnoha významných měst. Jindřich a Eduard byli v té době stále uvězněni. V krátkém období, které následovalo, byla Anglie nejblíže k úplnému zrušení monarchie do doby vyhlášení republiky v letech 1649–1660. Mnoho baronů, kteří původně Montforda podporovali, ho začali obviňovat, že se svými plány zašel příliš daleko.  Po patnácti měsících princ Eduard unikl z vězení (byl osvobozen svým bratrancem Rogerem Mortimerem) a vedl královy přívržence proti vzbouřencům. V bitvě u Eveshamu roku 1265 byly Montfortovy síly poraženy. Královi spojenci se pak vzbouřencům krutě pomstili.

Jindřichovy postoje.

Poté co dosáhl dospělosti, chtěl upevnit vliv panovníka po vzoru francouzské monarchie. Oženil se s Eleanorou Provensálskou a mnoho jejích francouzských příbuzných uvedl do vysokých státních funkcí. Jindřichova snaha vládnout po dlouhou dobu bez jmenování ministrů, kteří by mohli být bráni k zodpovědnosti, se setkala mezi barony s odporem, protože tento způsob vládnutí považovali za cizácký.  Jindřich byl posedlý kultem svatého Eduarda Vyznavače. Podle Eduardova vzoru nosil i Jindřich skromné oblečení. Stěny ložnice měl vyzdobeny jeho obrazy a také po něm pojmenoval svého nejstaršího syna. Ustanovil Westminster, kde Eduard založil opatství, za trvalé sídlo královského dvora a Wistminster Hall se stala největším ceremoniálním místem království. Jindřich pověřil francouzské architekty, aby obnovili Westminsterské opatství v gotickém slohu. Hlavním důvodem rekonstrukce bylo vytvoření náhrobku pro ostatky Eduarda Vyznavače. Práce byly zahájeny roku 1245 a dílo bylo dokončeno roku 1269.  Jindřich byl také znám svými antižidovskými postoji. Vydal úřední nařízení, podle kterého museli Židé nosit speciální "odznak hanby". Roku 1255 dal své Židy do zástavy bratrovi Richardovi.  Byl extrémně zbožný a jeho cesty byly často i několikrát denně přerušovány požadavkem na sloužení mší. Byl také extravagantní a lakomý. Když se mu narodil první syn Eduard, požadoval po Londýňanech, aby mu na oslavu jeho narození přinášeli dary a dokonce vracel dary, které ho neuspokojily. K tomu se váže úsloví z té doby "Bůh nám dal to dítě, ale král je nám prodal".  Jindřich zemřel 16. listopadu 1272 a jeho následníkem se stal jeho syn Eduard. Královo tělo bylo do doby vybudování sarkofágu ve Westminsterském opatství na krátkou dobu uloženo v Eduardově hrobce. Dante Alighieri Jindřicha III. ve své "Božské komediii" umístil do "Očistce".

Jindřich III. Plantagenet (1. říjen 1207 Winchester – 16. listopad 1272 Londýn) byl králem Anglie v letech 1216 až 1272. Od dob vlády Ethelreda II. byl prvním, který se stal panovníkem již v dětském věku. V době Jindřichovy vlády země prosperovala a největší jeho památníkem je Westminster, kde si zřídil své hlavní vládní sídlo a zdejší opatství rozšířil ve svatyni Eduarda Vyznavače.  Po otcově skonu byl jako devítiletý chlapec jmenován králem pod regentstvím populárního Viléma Marshala. Většinu své vlády strávil soupeřením se šlechtici o výklad Magny Charty a roku 1264 byl donucen svolat první parlament. Nebyl úspěšný ani na kontinentu, protože se mu nepodařilo obnovit vládu nad Normandií, Anjou a Akvitánií. Dožil se 65 let a stal se tak do té doby nejdéle vládnoucím panovníkem Anglie.

Henry III (1 October 1207 – 16 November 1272), also known as Henry of Winchester, was King of England, Lord of Ireland, and Duke of Aquitaine from 1216 until his death. The son of King John and Isabella of Angoulême, Henry assumed the throne when he was only nine in the middle of the First Barons' War. Cardinal Guala declared the war against the rebel barons to be a religious crusade and Henry's forces, led by William Marshal, defeated the rebels at the battles of Lincoln and Sandwich in 1217. Henry promised to abide by the Great Charter of 1225, which limited royal power and protected the rights of the major barons. His early rule was dominated first by Hubert de Burgh and then Peter des Roches, who re-established royal authority after the war. In 1230, the King attempted to reconquer the provinces of France that had once belonged to his father, but the invasion was a debacle. A revolt led by William Marshal's son, Richard Marshal, broke out in 1232, ending in a peace settlement negotiated by the Church.  Following the revolt, Henry ruled England personally, rather than governing through senior ministers. He travelled less than previous monarchs, investing heavily in a handful of his favourite palaces and castles. He married Eleanor of Provence, with whom he had five children. Henry was known for his piety, holding lavish religious ceremonies and giving generously to charities; the King was particularly devoted to the figure of Edward the Confessor, whom he adopted as his patron saint. He extracted huge sums of money from the Jews in England, ultimately crippling their ability to do business, and as attitudes towards the Jews hardened, he introduced the Statute of Jewry, attempting to segregate the community. In a fresh attempt to reclaim his family's lands in France, he invaded Poitou in 1242, leading to the disastrous Battle of Taillebourg. After this, Henry relied on diplomacy, cultivating an alliance with Frederick II, Holy Roman Emperor. Henry supported his brother Richard of Cornwall in his bid to become King of the Romans in 1256, but was unable to place his own son Edmund Crouchback on the throne of Sicily, despite investing large amounts of money. He planned to go on crusade to the Levant, but was prevented from doing so by rebellions in Gascony.


Příklad.

Máme fotografii pořízenou 1Mpx digitálním fotoaparátem. Obrázek, který má 1280 bodů (pixelů) na šířku a 960 bodů (pixelů) na výšku, chceme vytisknout na tiskárně s rozlišením 300 DPI. Potom bude vytištěný obrázek široký  a vysoký  Samozřejmě je možné fotografii vytisknout i s jinými rozměry, v takovém případě však nebude jeden bod původní fotografie odpovídat jednomu tiskovému bodu a je nutné provést přepočet (tzv. převzorkování neboli ).

DPI v tiskárnách.

Do jisté míry platí, že tiskárny s vyšší hodnotou DPI produkují jasnější a detailnější výstup. Tiskárna nemusí mít za všech okolností stejnou hodnotu DPI; závisí to na režimu tisku. Rozsah DPI podporovaný tiskárnou je nejvíce závislý na technologii používané tiskové hlavy. Například jehličková tiskárna aplikuje inkoust pomocí malých jehliček, které přitlačují v několika bodech inkoustovou pásku na papír, a má relativně nízké rozlišení, typicky v rozsahu od 60 do 90 DPI. Inkoustová tiskárna stříká inkoust malými tryskami a je typicky schopná výkonu 300–600 DPI. Laserová tiskárna aplikuje toner pomocí elektrostatického náboje a může mít rozsah 600 až 1800 DPI.  Tiskárna většinou musí mít podstatně vyšší hodnotu DPI, než je hodnota PPI u monitoru, aby produkovala podobně kvalitní výstup. Důvodem je omezená škála barev dostupná na tiskárně. Na každé pozici bodu může nejjednodušší druh barevné tiskárny buď ponechat prázdné místo, nebo tisknout body složené z pevně daného objemu inkoustu v každém ze čtyř barevných kanálů (typicky CMYK s azurovým, purpurovým, žlutým a černým inkoustem). To je velmi málo v porovnání se standardním sRGB monitorem, kde každý pixel produkuje 256 intenzit světel v každém ze tří kanálů (RGB), aby doplňkové vytvořily 256³ = 16 777 216 barev. Množství jedinečných barev pro tištěný CMYK bod u tohoto nejjednoduššího druhu inkoustové tiskárny je jen 8, protože žádný barevný inkoust není viditelný, když se tiskne na černý a černý je používán místo CMY:  I když některé barevné tiskárny mohou být schopny tisknout s proměnným množstvím inkoustu nebo mohou být vybaveny dodatečnými barevnými kanály, množství barev je přesto typicky menší než na monitoru. Většina tiskáren musí proto produkovat další barvy pomocí polotónů (resp. ditheringu). Výjimkou z tohoto pravidla je barevná sublimační tiskárna.  Tiskový proces může vyžadovat oblast o straně čtyř až šesti bodů, aby věrně reprodukoval barvu obsaženou v jediném obrazovém bodu. Obraz, který je 100 pixelů široký, může potřebovat od 400 do 600 bodů šířky v tištěném výstupu; jestliže obraz o rozměru 100 × 100 bodů má být tištěný uvnitř čtverce o straně 1 palec, tiskárna musí být schopná vytvořit 400 až 600 bodů na palec, aby přesně reprodukovala obraz.

DPI v digitálních obrazových souborech.

Hodnota DPI odkazuje na fyzickou velikost obrazu, který je reprodukován jako skutečná fyzická entita, například vytištěn na papíru nebo zobrazen na monitoru. U digitálně uloženého obrazu není stanovena „přirozená“ fyzická velikost (měřená v palcích nebo centimetrech). Některé digitální formáty souboru zaznamenají DPI hodnotu, která má být použita při tisku. Toto číslo dává tiskárně informaci o zamýšlené velikosti obrazu, nebo, v případě naskenovaných obrazů, velikost původního snímaného objektu. Například bitmapový obraz může měřit 1000 × 1000 obrazových bodů. Jestliže je označen jako 250 DPI, je to instrukce pro tiskárnu tisknout ve velikosti 4 × 4 palců. Změna DPI na 100 by přiměla tiskárnu tisknout ve velikosti 10 × 10 palců. Ovšem měnící se hodnota DPI by neměnila velikost obrazu v pixelech, které by zůstávalo 1000 × 1000.  Obraz může také být převzorkován, což změní množství pixelů v obraze a tím i velikost nebo rozlišení obrazu, ale tato operace je zcela odlišná od jednoduchého nastavení nové hodnoty DPI pro soubor.  Pro vektorové obrazy nenastává žádné převzorkování obrazu při změně velikosti, a tedy není žádné DPI v souboru, protože jsou obrazy nezávislé na rozlišení (tiskne se stejně kvalitně u všech velikostí). Nicméně může být udána ještě cílová tisková velikost. Některé obrazové formáty, jako je například formát Adobe Photoshop, mohou obsahovat bitovou mapu i vektorová data ve stejném souboru. Nastavováním DPI v takovém souboru změníme zamýšlenou tiskovou velikost bitmapové části dat a také zamýšlenou tiskovou velikost odpovídajících vektorových dat při zachování vzájemného poměru. Podobně se řeší použití vektorového textu v bitmapových obrazových formátech.  Jiné formáty, například PDF, jsou primárně vektorové formáty, do nichž mohou být vloženy bitové mapy. V těchto formátech je při tisku DPI bitových map přizpůsobeno. Proces je proti Photoshopu (jenž je primárně bitmapový) obrácen, ale vzájemný poměr mezi vektorovými a bitmapovými daty zůstává také zachován.

Navrhované alternativy.

Existují návrhy na náhradu DPI údajem o vzdálenosti sousedních bodů ("inter-dot spacing") v mikrometrech (µm).  Jsou také návrhy na používání „bodů na centimetr“ (DPCM).  Rozlišení monitorů počítačů se obvykle charakterizuje roztečí bodů ("dot pitch", v milimetrech), která udává odstup mezi subpixely (tj. červený, zelený a modrý bod, který tvoří jeden pixel.)

Dots per inch (DPI) je údaj určující, kolik obrazových bodů (pixelů) se vejde do délky jednoho palce. Jeden palec, anglicky inch, je 2,54 cm. Někdy se také užívá zkratky PPI čili , pixely na palec.  Pojem se užívá zejména v počítačové grafice či DTP.

Dots per inch (DPI, or dpi) is a measure of spatial printing, video or image scanner dot density, in particular the number of individual dots that can be placed in a line within the span of 1 inch (2.54 cm). Similarly, the more newly introduced dots per centimeter (d/cm or dpcm) refers to the number of individual dots that can be placed within a line of 1 centimeter (≈ 0.393 in).  Monitors do not have dots, but do have pixels; the closely related concept for monitors and images is pixels per inch or PPI. Many resources, including the Android developer guide, use the terms DPI and PPI interchangeably.


Panovník a říšská církev.

Jindřich III. byl posledním císařem, který pevně ovládal nejenom říšskou církevní hierarchii, ale přímo papežskou kurii. Z jeho vůle se stali papeži duchovní německého původu, kteří mu pak garantovali vliv na kurii, a zároveň zamezili tomu, aby o jejích záležitostech rozhodovala italská šlechta jako dosud. V říši se Jindřich III. zřekl zisků, jež měla dosud z obsazování duchovních postů královská pokladna, a církevní hodnostáře vybíral podle jejich schopností a důstojnosti. Vyžadoval po nich, aby se stali věrnými královskými leníky a služebníky, zvláště když se nemohl opřít o vysokou šlechtu, která se vzpouzela upevňování královské moci. Osobně byl pokorným a snad i vroucně věřícím křesťanem. Byl přesvědčeným zastáncem clunyjského hnutí – stejně jako jeho druhá manželka Anežka z Poitou – a úsilí směřujícího k prosazení Božího příměří ("treuga Dei"). Ve shodě s papežem podporoval snahy o vnitřní reformu církve, aniž by si uvědomoval, že jejich logickým vyústěním bude emancipace církve z dosahu světské moci, což se později vymstilo jeho nástupci Jindřichu IV.

Čechy a střední Evropa v Jindřichově politice.

Třebaže měl Jindřich III. velký zájem o ovládnutí Itálie, dával zde přednost diplomatickému jednání před přímými vojenskými zásahy. Na druhé straně se nerozpakoval zasáhnout vojensky v zemích východních sousedů říše, Čechách, Uhrách a Polsku, kde se cítil být oprávněn vměšovat se do vnitřních poměrů.  V době, kdy se Jindřich ujal vlády, dosáhl český kníže Břetislav I. významného úspěchu v Polsku. Využil totiž zdejšího povstání a je provázejících zmatků k tomu, aby v roce 1039 uspořádal válečnou výpravu s cílem získat ostatky sv. Vojtěcha, uložené v Hnězdně, a přenést je do Prahy. Zamýšlel podpořit tímto způsobem žádost adresovanou papežské kurii o zřízení samostatné arcidiecéze v Čechách. Celkem bez odporu dobyl Slezsko a v sídelním Hnězdně se zmocnil vedle relikvií také ohromné kořisti. Takový vzestup moci sousedního panovníka, navíc svého vazala, nemohl mladý Jindřich III. připustit stejně jako povznesení Čech zřízením arcibiskupství nebo dokonce povýšením na království. Poslal do Polska vyhnaného piastovského knížete Kazimíra I. s oddílem svých bojovníků a zároveň žádal na Břetislavovi, aby vrátil polskou kořist a aby se jeho vojáci stáhli ze Slezska. Tímto ultimátem se snažil vyprovokovat knížete k boji, na nějž se dobře připravil.  Roku 1040 vytáhl Jindřich III. s říšským vojskem do Čech. Byla to již jeho druhá česká výprava (poprvé sem přitáhl z vůle svého otce roku 1033 a porazil knížete Oldřicha). Nyní postupovala Jindřichova vojska ve dvou proudech, menší skupina postupovala ze severu na Bílinu, větší skupina, vedená samotným králem, pak z jihozápadu na Domažlice. Tato hlavní část armády byla ovšem poražena v bitvě u vsi Brůdek a král musel uznat daný stav. Břetislav mu nabídl, že s ním bude jednat osobně, ale král se toužil pomstít za vojenskou porážku. V následujícím roce se vyhnul pohraničním zásekům, pronikl celkem bez problémů do nitra země a oblehl Břetislava na Pražském hradě.  Když se ukázalo, že biskup Šebíř i mnozí velmoži jsou přístupni kompromisům, kníže se Jindřichu III. podrobil, aby zabránil dalšímu pustošení své země. Poté se Břetislav I. dostavil se na říšský sněm do Řezna, kde byla přítomna přední knížata. Pokořený a bosý prý kráčel prý k Jindřichově trůnu, aby se vzdal vlády a na kolenou prosil o odpuštění. Král ho pak překvapivě vzal na milost a udělil mu v léno Čechy i dvě další území (soudí se, že šlo o slezské Vratislavsko a Hlohovsko). Tak skoncoval s Břetislavovým pokusem prosadit se ve střední Evropě jako mocný a na říši nezávislý vládce.  Jindřich III. usiloval o rovnováhu politických sil v tomto prostoru, proto pomohl Kazimírovi I. obnovit rozvrácený polský stát a konsolidovat panovnickou moc. Český kníže ztratil možnost pořádat výboje na polské území, novou příležitost k expanzi do sousedství českého státu však získal, když Jindřich III. uspořádal v letech 1042–1044 tři tažení do Uher, kde vypukly boje o trůn. Zřejmě proto vzbudily uherské výpravy, zvláště ta první v roce 1042, v Čechách velký zájem.  Jindřich III. zemřel v poměrně mladém věku, krátce poté, co se navrátil z druhé italské výpravy. Jeho ostatky byly uloženy v nově vybudovaném okázalém chrámu ve Špýru, který si sálští králové zvolili za místo posledního odpočinku.

Manželky a potomstvo.

1. 1036 – Gunhilda Dánská († 1038) – dcera Knuta I. Velikého a Emmy Normandské  2. 1043 – Anežka z Poitou – dcera akvitánského vévody Viléma V. a Anežky Burgundské

Jindřich III. pro snědé zabarvení pokožky nazývaný Černý – : (28. října 1017 – 5. října 1056 Bodenfelde nebo Goslar) byl v letech 1039–1056 německým králem a později také římským císařem (korunovace v Římě proběhla o Vánocích 1046). Byl synem císaře Konráda II. ze sálské (franské) dynastie a Gisely Švábské. Otec ho již v jedenácti letech (roku 1028) nechal zvolit a v Cáchách korunovat německým králem. Kromě toho mu udělil titul vévody bavorského (1027), švábského (1039) a korutanského (1039).

Henry III (28 October 1016 – 5 October 1056), called the Black or the Pious, was Holy Roman Emperor from 1046 until his death in 1056. A member of the Salian Dynasty, he was the eldest son of Emperor Conrad II of Germany and Gisela of Swabia.  Henry was raised by his father, who made him Duke of Bavaria in 1026, appointed him co-ruler in 1028 and bestowed him with the duchy of Swabia and the Kingdom of Burgundy ten years later in 1038. The emperor's death the following year ended a remarkably smooth and harmonious transition process towards Henry's sovereign rule, that was rather uncharacteristic for the Ottonian and Salian monarchs. Henry succeeded Conrad II as Duke of Carinthia and King of Italy and continued to pursue his father's political course on the basis of "virtus et probitas" (courage and honesty), which led to an unprecedented sacral exaltation of the kingship. In 1046 Henry ended the papal schism, was crowned Emperor by Pope Clement II, freed the Vatican from dependence on the Roman nobility and laid the foundation for its empire-wide authority. In the duchies Henry enforced sovereign royal right of disposition, thereby ensuring tighter control. In Lorraine, this led to years of conflict from which he emerged victorious. Another sphere of defiance formed in southern Germany from 1052 to 1055. Henry III died aged only 39. Modern historians, however, identify the final years of his reign as the beginning of a crisis in the Salian monarchy.


Trojská válka.

"Hlavní článek: Ilias".  Odysseus byl jednou z hlavních achájských postav Trojské války. Dalšími účastníky boje byli polobůh Achilleus, mykénský král Agamemnón, spartský král Meneláos, král Pylu Nestór, Velký Aiás a Malý Aiás, rek Diomédes a lukostřelec Teukros.  Odysseův stan byl postaven přímo na shromaždišti mužů, hned vedle vrchního velitele. Přivedl k Tróji sice jen dvanáct lodí, avšak patřil mezi nejváženější vůdce: převyšoval všechny ostatní moudrostí a důvtipem, což je ve válce vlastnost neméně užitečná než hrdinství. Na pole cti a slávy se mu ostatně příliš nechtělo: krátce před vypuknutím války se oženil s krásnou Pénelopou, která ho obdařila synkem Télemachem. Když ho přišli povolat, začal simulovat šílenství: zapřáhl do pluhu vola, zoral pole a oséval ho solí. Na tento trik mu však brzy přišli. Rek Palamédés mu položil před spřežení malého Télemacha, zabaleného v plenkách, a Odysseus samozřejmě zastavil. Tím prozradil, že má všech pět pohromadě – a měl je po celou dobu války. Byl nejlepším rádcem vrchního velitele a jeho prozíravosti se rovnala jen jeho odvaha, která mu vynesla titul „bořitel měst“. Byl to velmi zdatný muž.  Na trójské pláni vzplála strašná bitva. Trójský princ Hektór tam čekal se svými kopiníky, aby sklál každého, kdo se zbraní vstoupí na trójskou půdu. Řekové váhali, protože podle věštby měl první, který se dotkne země, první též padnout. Když Odysseus viděl, že tahle věštba může zmařit vyloďovací manévr, vyhodil na břeh svůj štít a obratně na něj skočil. Mladý Prótesiláos, který nejvíc ze všech hořel po hrdinských činech, spatřil Odyssea na břehu a vyskočil za ním. Dotkl se země – a vtom ho probodl Hektór svým kopím. Pak se však Achajci s divokým křikem vyřítili na břeh a začala krvavá řež.  Achilleus se desátého roku nezúčastnil žádného z bojů a měl k tomu důvod: urazil ho samotný král Agamemnón. Aiás a Odysseus přichází, aby Achillovi jeho hněv rozmluvili, protože podle věštby Trója nikdy nepadne, pokud Achilleus nebude válčit v achájských řadách. Bohužel ani jejich rozmluva nepřinesla žádané ovoce.  Pouze po smrti svého přítele Patrokla, kterého zabil Hektór, dal Achilleus svolat muže na shromáždiště a před tváří všech nabídl králi smír. Nato se připravil k boji, ve kterém Hektóra zabil. Za několik měsíců zabil Achillea lučištník Paris. Po smrti ležel Achilleus dlouho před trójskou hradbou, dokud se neodvážil mocný Aiás s Odysseovou pomocí odvléci jeho tělo do bezpečí. Při pohřebních slavnostech byli pak oba vyznamenáni čestným místem, ale jen jednomu z nich měla připadnout Achillova výzbroj. Vznikl z toho spor, který skončil tragicky – Aiantovou smrtí.  Odysseus se také odhodlal uloupit palladium (sochu Pallas Athény) ve spolupráci s Diomédem, protože věřil, že chytrost kombinovaná se silou má v podobných případech největší naději na úspěch. Aby ho Trójané nepoznali, zohavil si tvář ranami bičem, oblékl se do hadrů jako žebrák a vloudil se východní branou do Tróje. Diomédes zas předstíral mrzáka s ohavnou nemocí. Po zalidněných ulicích, na nichž byli žebráci a mrzáci častým zjevem, dostali se nepozorovaně na hrad, vnikli do Athénina chrámu a pod pláštěm noci nevelkou dřevěnou sošku unesli.  Tento skvělý úspěch, který právě tak zvýšil bojovou morálku Achajců, jako otřásl duchem Trójanů, nebyl však jediný, jehož Odysseus po Achillově smrti dosáhl. Už před touto dobrodružnou výpravou se jednou odplížil do trójského tábora na výzvědy a přinesl mnohem cennější zprávu.  Příslušník fóckého oddílu Epeios, stavitel lodí a dovedný umělec, postavil na Odysseův návrh obrovského dřevěného koně. Břicho mu zhotovil jako trup velkého korábu a žebra kol dokola pobil jedlovými fošnami, nohy mu udělal vyšší než žebřík. Do temných útrob koně se pak skryl Achillův syn Neoptolemos, lučištník Filoktétés, spartský král Menelaos, velitel Kréťanů Ídomeneus, silný Diomédes, malý Aiás a kromě jiných reků Epeios a také Odysseus. Když Achajci pevně zavřeli otvor, kterým vstoupili do koně, vydal král Agamemnón rozkaz spustit lodě na moře a opustit Tróju.  Když byl kůň přivlečen do Tróje, Odysseus a Meneláos se z něj spustili nejdříve a napadli dům prince Deífoba, který v té době sdílel stejné lože se slavnou Helenou (Paris již dříve padl v boji). Mykénský král Agamemnón si vzal zpět co mu patřilo, zatímco ostatní Řekové naprosto zpustošili Tróju a zabili při tom celou rodinu krále Priama, včetně Hektorova syna Astyanakta. Za jeden z nejstrašnějších činů je považováno znásilnění trójské princezny, věštkyně Kassandry, na kterém se podílel malý Aiás, syn Oílea, krále v Lokridě. Tento nechutný akt pobouřil bohyni Athénu i proto, že Kassandra byla její vyznavačkou. Odysseus proto z ochranných důvodů nařídil, aby Řekové ukamenovali Aianta, ale k tomu již nedošlo. Athéna nakonec plná hněvu seslala na všechny silnou bouři, která válečné vítěze buď potopila, nebo je nechala několik let bloudit po světě.

Cesta do rodné Ithaky.

Když se blížilo desáté výročí pádu svaté Tróje, byli už všichni Achájové, kteří vyvázli z války, dávno ve své vlasti. Jen jeden z nich se ještě nevracel a ani nepřišla zpráva, že by zahynul. Byl to ithacký král Odysseus.

Země Kikonů.

Odysseus vyplul z Tróje šťastně, ale protože si znepřátelil boha Poseidona, byl zahnán i se svými dvanácti loděmi k zemi Kikonů. Zde je potkalo první neštěstí, které si ale způsobil sám. Na radu svého přítele napadl místní město Ismaros a vyloupil je. Zatímco jeho vojsko oslavovalo vítězství, přihnali se Kikónové z celé země, aby se pomstili. Když se po bitvě dostaly lodě opět na moře, na každé chybělo šest vojáků.

Lótofágové.

U mysu Maleje, na samém jihu achajské země, přepadla Odyssea a jeho posádku bouře a vítr je zahnal daleko na jihozápad, k pustému ostrovu. Na tomto místě žili Lótofágové, kteří se živili kořeny sladkého lotosu. Kdo jednou okusil tento pokrm, nechtěl už nic jiného jíst a ani opustit ostrov. Když Odysseus vyslal své tři muže na výzvědy, musel použít násilí, aby je dostal zpět na lodě, a svázal je v podpalubí, aby se nevrhli do moře a neplavali zpět na ostrov.

Ostrov Kyklopů.

Další ostrov, na který se podařilo Odysseovi a jeho mužům proniknout, byl ostrov Kyklopů, ukrutných obrů se strašnou silou a pouze s jedním okem uprostřed čela. Kyklopové neznali právních řádů ani měst, a bydleli v jeskyních na horách. Zvídavý Odysseus se ke své škodě vypravil prozkoumat tento ostrov. Dorazil až k jeskyni na vysoké hoře a když do ní vešel, přál si vyčkat příchodu jejích obyvatel.  K jeho překvapení obýval jeskyni jednooký kyklop Polyfémos, syn boha moře Poseidóna, který po objevu nepozvaných hostů zavalil východ jeskyně obrovským balvanem. Nato se posilnil několika Odysseovými muži, a protože to všechny vyděsilo, začal Odysseus přemýšlet, jak z této nebezpečné situace vyváznout.  Protože proti síle pomůže jedině lest, připravil Odysseus Polyfémovi silné víno, které obr naráz vypil. Na důkaz sympatie chtěl Polyfémos znát Odysseovo jméno, aby věděl, že ho má sníst posledního. "„Nikdo, Kyklope! Nikdo mi říkají lidé!“" obelstil jej Odysseus. Hned jak obr usnul, Odysseus a jeho muži připravili rozžhavený kyj, který spícímu Polyfémovi vrazili přímo do jeho jediného oka. Obr strašně zařval a ostatní kyklópové mu přiběhli na pomoc. Odysseova prozíravost je však ujistila, že Polyfémos je jen starý blázen, protože "„Nikdo mě vraždí!“" jde jen stěží pochopit.  Ráno odsunul Polyfémos balvan, aby vypustil kozy a ovce, každou však ohmatal, aby zjistil, jestli se mezi nimi neukrývají jeho trapiči. Odysseovi i s posádkou se podařilo uniknout ven přivázáni pod břichy silných beranů, tam, kde obr dobytek neohmatával.  Když se dostali na loď, Odysseus si neodpustil, aby na obra nezavolal své skutečné jméno. Protože nevěděl, že Polyfémos je synem boha moří Poseidóna, nemohl tušit, že tento čin přivolá jen další hněv bohů a bloudění. Bůh moře Poseidón vyslyšel naříkání svého oslepeného syna a požádal svého bratra, olympského vládce bohů Dia, aby mu nebránil v pomstě. Odysseus mohl jen děkovat bohům, že nedopřáli lidem znát předem svůj osud.  Tento příběh se stal Euripidovi motivem pro jeho satirickou hru „Kyklópové“.

Král Aiolos.

Když Odysseus pokračoval ve své plavbě po slaných vodách směrem na východ, narazil na nejpodivnější ostrov, jaký kdy člověk spatřil. Tento ostrov plul na širém moři, byl obklopen měděnou hradbou a sídlil na něm král Aiolos – bůh větrů.  Král přijal celou posádku velmi přátelsky a hostil ji celý měsíc ve svém paláci odměnou za vyprávění o trójské válce a achajském loďstvu. Když se Odysseus rozhodl odplout, Aiolos mu dal na cestu nezvyklý dar: měch z kůže devítiletého vola, ve kterém uvěznil všechny nepříznivé větry, které by mu mohly zabraňovat v návratu na rodnou Ithaku.  Dva lidé z posádky však se cítili dotčeni, že se na ně z daru nic nedostalo, a v domnění, že v pytli je nějaké zlato, otevřeli měch a uvězněné vichry vypustili. Nato se strhla ohromná bouře, která celou posádku opět zahnala na otevřené moře. Po vyčasení se vrátili lodě zpět do království Aiola, ale král jim už nechtěl nikterak pomoci. "„Kdo dokáže obrátit proti sobě přátelský dar, nemá v co doufat – jistě je odporný bohům.“" S kletbami vyhnal pak král Achajce na bezvětrné moře.

Laistrygónové.

Po několika dnech přistál Odysseus i s posádkou v zemi Laistrygónů, strašných lidožroutů a obrů podobných gigantům, které bohové svrhli pro vzpouru do hlubin země. Posla, kterého Odysseus poslal k jejich králi, král prostě nabodl na rožeň a připravil si jej k jídlu. Laistrygónové pak bez vyhlášení války přepadli lodě, rozbili je velkými kameny a muže nabodli na trojzubé harpuny. Takto zahynula posádka jedenácti lodí, zachránila se jen loď Odysseova, která kotvila v zátoce u strmé skály.

Kouzelnice Kirké.

Šest set čtyřicet dva mužů vyplulo kdysi z Odysseova království ke břehům Tróje, nyní se jich už jen šestačtyřicet vracelo s nadějí, že spatří břehy své vlasti. Moře je však doneslo nikoliv na Ithaku, ale k ostrovu Aiaia, kde sídlila kouzelnice Kirké, dcera boha slunce Hélia.  Když přistáli na břehu, Kirké změnila vojáky, kteří se vydali prozkoumat ostrov, v špinavé vepře. Odysseus se vydal za Kirké, a protože jeho odhodlanost se líbila bohu Hermovi, daroval mu bylinu, která rušila Kirčina kouzla. Kirké pak slíbila Odysseovi, že mu neuškodí a že zůstane-li u ní po dobu jednoho roku, vrátí mu svobodu a jeho druhům lidskou podobu. Odysseus souhlasil a Kirké dostála slovu. Neměli se na ostrově špatně, ale byli rádi, když nadešel čas, kdy už mohl Odysseus žádat, aby je propustila.  Kirké předpověděla hrdinovi, že nepůjde domů po rovných mořských drahách, ale že musí podniknout pouť do říše Hádovy. Pak seslala lodi příznivý vítr, který Odyssea přivezl na daleký sever, do země Kimmeriů, nad níž nikdy nesvítí slunce.  Podle dalších zdrojů měla kouzelnice Kirké a Odysseus spolu 3 děti jménem: Télegonos, Argius a Latinus.

Cesta do podsvětí.

Když Odysseus doplul do země Kimmeriů, našel tam vysokou skálu, do které padají vody do podsvětní řeky Acherontu. U jejího vchodu pak vyryl mečem hlubokou jámu a nalil do ní krev obětních zvířat. K té se pak začaly slétat duše zemřelých; přiletěla i duše Teiresiova a předpověděla mu, že se na Ithaku vrátí i proti vůli boha Poseidóna, bude však muset překonat ještě mnoho překážek.  Nejdřív musel proplout kolem ostrova plného létajících kostí rozsápaných plavců. Když viděli velký příboj a slyšeli obrovský rachot, věděli, že se přiblížili k mořské úžině, na jejíž jedné straně číhala nestvůra Skylla, na straně druhé pak strašný vír Charybda. Když pak pluli kolem Skylly, uchopil Odysseus kopí, aby ji bodl. Nespatřil ji však, ale zjevila se mu Charybdis, chrlící zpěněnou vodu. Při zápase ztratil šest svých mužů, kteří zmizeli v chřtánu obludy.

Heliovy ovce.

Když už si Odysseus myslel, že unikl všem zlým nástrahám, spatřil Heliův ostrov Thrínakie, jemuž se Kirké doporučovala vyhnout. I když Odysseus posádce doporučil, aby cestovali dál, všichni se vzepřeli. Během jejich pobytu na ostrově stihl Poseidón připravit bouři, kvůli které nemohli hned odplout. Protože je tížil hlad, vyčkali, až Odysseus usne, a i přes jeho zákazy se vypravili zabít několik krav. Stažené kůže však začaly lézt a maso na rožních bučelo jako živý dobytek. Hélios to spatřil ze svého nebeského vozu, hrozně se rozhněval a požádal samého boha Dia o pomoc.  Když potom Odysseus vyplul na širé moře, rozpoutal Zeus takovou bouři, že se loď převrhla a všichni provinilci zmizeli v moři. Jenom Odysseus, který boha neurazil, se zachránil na úlomku stěžně. Na něm pak znovu proplul mezi Skyllou a Charybdou a po devítidenní plavbě bez jídla a vody ho vlny zahnaly k břehům ostrova Ógygie, na němž bydlela nymfa Kalypsó.

Kalypsó.

Když Odysseus pobýval na ostrově Ógyie, na němž bydlela nymfa Kalypsó, stal se z nich milostný pár. Kalypsó odmítala Odyssea pustit zpět a slíbila mu nesmrtelnost, pokud by zůstal. Na přímluvu bohyně Athény u samotného Dia seslal vládce bohů posla Herma, aby Kalypsó nařídil Odyssea hned propustit. Odysseus si zbudoval vor a osmnáct dní plul mořem, až spatřil zemi. Pak se však Poseidón znovu rozzuřil a ze starého hněvu mu vor svým trojzubcem rozbil. Následně Odysseus plul na kládě rozbouřeným mořem a třetího dne dosáhl břehu. Úplným vyčerpáním se svalil na břeh a usnul.

Země krále Alkinóa.

Odysseus spal vyčerpán na břehu, když tu ho probudily výkřiky dívek z družiny princezny Nausiky, která sem přišla prát prádlo. Odysseus užasle pohlédl na její krásu. Nausikáa byla dcerou královny Áréty, a krále Alkinoa, vládce země Fajáků. Uvedla ho do otcova paláce a král pak dal uspořádat na Odysseovu počest hostinu. Na důkaz přátelství ho nakonec obdaroval velkými dary a umožnil mu návrat zpět do Ithaky.

Další příběhy.

Odysseus je jednou z nejčastěji opěvovaných postav západní literatury. Mnoho spisovatelů a dalších umělců rádi interpretují jeho postavu a činy různými způsoby.

Starověk.

Podle jiných starověkých zdrojů měl Odysseus kromě syna Télemacha i jiné potomky. Mezi ně patří například:  Díky tomuto rodopisu můžeme Odyssea pojit se založením mnohých italských měst v dávné historii.  V 5. století př. n. l. byly Athény jedním z nejpopulárnějších míst antického divadla. Trojská válka byla obvyklým námětem tragédií, ve kterých přímo či nepřímo vystupovala postava Odyssea. Hry byly psány učenci jako byl Aischylos, Sofoklés a Euripidés.  Odysseus (Ulysses) také vystupuje v básni Aeneis, kterou napsal Vergilius. Podle ní měl Odysseus připlout zpět k ostrovu Kyklópů potom, co si uvědomil, že tam zapomněl jednoho člena ze své posádky. Odysseus se zde projevuje jako typický Řek – je vychytralý, ale hříšný, a samozřejmě škodolibý a požitkářský.  Ovidius se soustřeďuje převážně na Odysseovy cesty a jeho romantická vzplanutí s kouzelnicí Kirké a nymfou Kalypsó.

Novodobé.

Odysseus se vyskytuje v těchto dílech:

Jiné kultury.

Podobný příběh existuje i v indické mytologii pod jmény Nala a Rama.

Odkazy.

Reference.

Britský spisovatel Robert Bittlestone tvrdí, že se mu podařilo zjistit, kde ležela Ithaka, ostrovní země v níž kraloval řecký hrdina Odysseus a jejíž hledání bylo dosud marné … Kde vládl Odysseus

Odysseus Laërtiadés (řecky Οδυσσεύς Λαερτιάδης – Odysseus, syn Láërtův) neboli krátce Odysseus je postava řecké mytologie a jako Ulysses nebo Ulixes vystupuje též v mytologii římské. Podle Homéra znamená jeho jméno „syn bolesti“, ale jeho význam se dá odvodit také z řeckého ὁδηγός ("hodégos", vůdce, ten, který ukazuje cestu); nebo „bolest“ ve významu „toho, co činí citovou a / nebo fyzickou bolest jiným či sám sobě“.  Odysseus byl synem hrdiny Laërta a jeho manželky Antikleie. Jako smělý a silný bojovník vytvořil hlavního hrdinu Homérova eposu "Illias". I když proslul účastí v trojské válce a skvělými nápady (viz Trojský kůň), slávu mu přineslo spíše desetileté bloudění po válce. Odysseus byl králem Ithaky, manželem Pénelopy a otcem Télemachovým.

Odysseus (, " Ὀdysseús" ), also known by the Latin variant Ulysses (, ; ), is a legendary Greek king of Ithaca and the hero of Homer's epic poem the "Odyssey". Odysseus also plays a key role in Homer's "Iliad" and other works in that same epic cycle.  Son of Laërtes and Anticlea, husband of Penelope, and father of Telemachus and Acusilaus, Odysseus is renowned for his intellectual brilliance, guile, and versatility ("polytropos"), and is thus known by the epithet Odysseus the Cunning (Greek: μῆτις or "mētis", "cunning intelligence"). He is most famous for his "nostos", or "homecoming", which took him ten eventful years after the decade-long Trojan War.


Geografie.

Dolní Lažany se nachází 5 km severně od Moravských Budějovic. Prochází jí silnice z Horních Lažan do Popovic a z Šebkovic do Vícenic.

Historie.

Dle archeologických nálezů z mladší doby kamenné by snad mělo existovat osídlení v tu dobu. První písemná zmínka o obci pochází z roku 1459. Původně vesnice spadala do bítovského panství, od roku 1489 pak získalo právo odúmrtí, roku 1523 byla část panství prodána Janu z Pernštejna. Na konci 18. století byla v obci vybudována kaplička. Do roku 1849 spadaly Lažany do jaroměřického panství, v roce 1850 pak patřily do znojemského okresu a roku 1896 pak byly začleněny do okresu Moravské Budějovice. V roce 1892 byla v obci postavena škola.  Od roku 1925 je psána kronika obce. V roce 1935 byla obec elektrifikována. V březnu roku 1945 byla německou armádou nedaleko Boňova vybudována střelnice, kdy Němci stříleli do lesů u Lišného nebo na Holém kopci. Až do 70. let 20. století se v lesích nacházela nevybuchlá munice. Již v roce 1947 bylo v obci zřízeno Lesní a zemědělské družstvo, to pak bylo v roce 1952 změněno v JZD. To se pak v roce 1960 spojilo do JZD Rozkvět s JZD Vícenice. V roce 1972 se JZD Rozkvět sloučilo s JZD Budoucnost (sídlící v Moravských Budějovicích).  Mezi lety 1850 a 1867 patřily pod Dolní Lažany nedaleké Vícenice, ty pak patřily pod Lažany i od roku 1960. Od roku 1850 do roku 1956 bývaly součástí Dolních Lažan též Horní Lažany, než přešly pod správu Lesonic. Mezi lety 1980 a 1992 byly Dolní Lažany začleněny pod Moravské Budějovice.

Dolní Lažany jsou obcí ležící jihozápadně od města Třebíče. Nadmořská výška obce je 472 metrů nad mořem. Obec patří do správního obvodu obce s rozšířenou působností Moravské Budějovice. Žije zde obyvatel.

Dolní Lažany is a village and municipality ("obec") in Třebíč District in the Vysočina Region of the Czech Republic.  The municipality covers an area of , and has a population of 152 (as at 2009).  Dolní Lažany lies approximately south of Třebíč, south-east of Jihlava, and south-east of Prague.


Historie.

První osadníci v okolí Dešova se měli usadit na tzv. Palliardiho hradisku u Koberova mlýna. První zmínka o obci pochází z roku 1345 nebo z roku 1398, kdy byl zmíněn Vršek z Dešova, který měl vlastnit Malý i Velký Dešov. V roce 1416 pak vesnice vlastnil Martin z Dešova, roku 1446 pak Niklas z Dešova. Kolem roku 1510 pak měl Dešov patřit Lichtenburkům. V roce 1570 pak přešly vesnice na Henrycha z Bítova.  V době po třicetileté válce pak Dešov trpěl průchodem švédských vojáků a také vysokými dluhy. V roce 1775 pak lidé z Dešova se odmítli podvolit robotě a tak byli představení předvoláni na hrad Bítov, kde získali odpuštění 857 robotních dnů. Později se tyto vzpoury proti robotě rozšířili do celého bítovského panství. V roce 1763 byla v Dešově založena škola, ale až roku 1796 byla postavena školní budova, která byla později zbořena a roku 1867 byla postavena nová škola. Do roku 1849 byl Dešov součástí bítovského a kdousovského panství, po správních reformách se obec stala součástí okresu Moravské Budějovice. V roce 1900 byla v obci založena Národní jednota, roku 1919 byla v obci založena Sokolská jednota, spolek Domovina, Venkovská omladina a Družina katolických zemědělců, v roce 1920 pak také Lidová jednota a v roce 1921 Orel. V roce 1928 pak byl v obci odhalen památník obětem 1. sv. války. V roce 1960 se sloučily obce Velký Dešov a Malý Dešov v jednu a byly začleněny do okresu Třebíč. V roce 1995 byla část vesnice prohlášena za Vesnickou památkovou rezervaci.  V obci se nachází základní a mateřská škola, zemědělské družstvo, působí zde dva Sbory dobrovolných hasičů a Myslivecké sdružení.

Dešov je obcí ležící jihozápadně od města Třebíče. Nadmořská výška obce je 464 metrů nad mořem. Obec patří do správního obvodu obce s rozšířenou působností Moravské Budějovice. Žije zde obyvatel. Obec se nečlení na části, má ale dvě katastrální území, "Malý Dešov" a "Velký Dešov".

Dešov is a village and municipality ("obec") in Třebíč District in the Vysočina Region of the Czech Republic.  The municipality covers an area of , and has a population of 422 (as at 2005).  Dešov lies approximately south-west of Třebíč, south of Jihlava, and south-east of Prague.


Dějiny.

Předpokládá se, že město bylo osídleno už někdy v období 10 000 až 8 000 let př. n. l. Do příchodu Aramejců však nebylo město považováno za důležité. Jejich příchod měl za následek vybudování prvního vodovodního systému na světě a již ve druhém tisíciletí před naším letopočtem byl Damašek znám jako významné obchodní a řemeslné město. Později se stal metropolí silné aramejské monarchie. Po Aramejcích přišli Asyřané, Babylonci a Peršané. V následujících letech se město stále víc a víc rozvíjelo, roku 64 př. n. l. z něj Římská říše učinila svou provincii. O římské nadvládě dodnes svědčí třeba ruiny Jupiterova chrámu.  Největší rozkvět zažilo město v období tzv. „zlatého věku“, od roku 661, kdy rod Umajjovců ustanovil Damašek hlavním městem nového islámského státu. Následoval rychlý rozvoj a velká výstavba – byly stavěny honosné paláce a mešity, prostorné trhy (bazary), nemocnice, proslulé lázně a vodovodní a kanalizační zařízení. Nejznámější památkou na tuto éru je Umajjovská mešita. V roce 750 se stal hlavním městem Umajjovců Bagdád a sláva Damašku na mnoho století upadla.  Další rozvoj města nastal až s příchodem Osmanů, kteří začali znovu stavět mešity, školy a citadely a obestavěli Damašek pásem ochranných hradeb. Ani tato výstavba však netrvala dlouho – roku 1400 bylo město zničeno a vypáleno nájezdem Turko-Mongolů, jejichž vojevůdcem byl Tamerlán. Ten nechal odvléct mnoho obyvatel Damašku, zejména řemeslníky, do svého hlavního města Samarkandu.  Pod vlivem Osmanské říše začal Damašek v 18. století po dlouhé době opět vzkvétat – navenek působilo město chudě, uvnitř města to však byl skvostný klenot, známý po celém arabském světě.  V roce 1918 se spolu s Araby Damašku zmocnil britský důstojník Thomas Edward Lawrence, zvaný Lawrence z Arábie.  V roce 1943 se stal Damašek hlavním městem nezávislé Sýrie.

Charakter města.

Damašské Staré město je ukryto za vnitřními hradbami a přístup sem vede několika branami. Nachází se zde několik mešit, citadela, vojenská pevnost, bývalé rezidence a paláce vlivných a bohatých kupců a správců. Okolí města tvoří především hory a řeka Barada.

Letecké spojení.

Mezinárodní letiště Damašek (IATA: DAM, ICAO: OSDI) je situované 20 km od centra města. Před vypuknutím občanské války nabízelo pravidelné spojení do předních světových destinací – Moskva, Paříž, Londýn, Berlín, Madrid, Amsterdam, Frankfurt nad Mohanem nebo Stockholm. Pravidelnou linku z Ruzyňského mezinárodního letiště v Praze do Damašku provozovaly také České aerolinie až do května 2011, kdy byly lety z ekonomických důvodů zastaveny.

Damašek (arabsky oficiálně دمشق "Dimašk", hovorově "aš-Šám" الشام) je hlavní město Sýrie. Často je označován jako nejstarší trvale osídlené město na světě. V roce 2010 mělo město přibližně 1,83 milionu obyvatel, metropolitní oblast čítala asi 2,8 milionu lidí. Není známo, jak se občanská válka v Sýrii, která poté vypukla a doposud trvá, projevila na počtu obyvatel města.

Damascus (; , , ) is the capital of Syria; it is also the country's largest city, following the decline in population of Aleppo due to the battle for the city. It is colloquially known in Syria as () and titled the "City of Jasmine" ( ). Damascus is a major cultural center of the Levant and the Arab world. The city has an estimated population of 1,711,000 .  Located in south-western Syria, Damascus is the center of a large metropolitan area of 2.7 million people (2004). Geographically embedded on the eastern foothills of the Anti-Lebanon mountain range inland from the eastern shore of the Mediterranean on a plateau above sea level, Damascus experiences a semi-arid climate because of the rain shadow effect. The Barada River flows through Damascus.  First settled in the second millennium BC, it was chosen as the capital of the Umayyad Caliphate from 661 to 750. After the victory of the Abbasid dynasty, the seat of Islamic power was moved to Baghdad. Damascus saw a political decline throughout the Abbasid era, only to regain significant importance in the Ayyubid and Mamluk periods. Today, it is the seat of the central government and all of the government ministries. , 8 years since the start of the Syrian Civil War, Damascus has been named the world's least livable city by the Economist Intelligence Unit.


Historie týmu.

Hraje teprve od roku 2000, je zařazen do východní konference v jejímž rámci má své místo ve velmi těžké Metropolitní divizi, jeho společníci jsou Carolina Hurricanes, New Jersey Devils, New York Islanders, New York Rangers, Philadelphia Flyers, Pittsburgh Penguins a Washington Capitals. Loňská sezóna (NHL 2016/2017) se Columbusu vydařila ze všech dosud odehraných sezón nejlépe. Prezidentem a generálním manažerem týmu byl zvolen Doug Maclean, trenérem se stal uznávaný elegantní trenér Dave King. Hlavními tahouny družstva se stali brankář Ron Tugnutt, kterému záda kryl Marc Denis. Dařilo se Geoffu Sandersonovi, překvapením byly i výkony Nora Espena Knutsena, Čecha Davida Výborného a Tylera Wrighta.  V následujících sezónách se ale dostavil pokles, každou sezónou se družstvo zhoršovalo v počtu získaných bodů, nikdy ale neskončilo poslední v západní konferenci NHL. Poklesla forma většiny opor, opadlo kouzlo Tugnutta. Navíc klub v březnu 2002 postihla tragédie, když útočník Espen Knutsen tečoval puk do hlediště, kde trefil do hlavy 13letou dívku, ta na následky zranění podlehla. od té doby Knutsenova forma značně kolísala a hrál čím dál tím hůř. Za špatné výkony týmu byl propuštěn trenér Dave King v sezóně 2002–2003, kdy ho na jeho místě vystřídal generální manažer Doug Maclean. Ten se ale později odebral zpátky do křesla generálního manažera a na post trenéra povýšil dosavadního asistenta trenéra Gerarda Gallanta.  Tým Columbus i přes svoje značně mizerné výsledky drží jeden úspěch. Postarala se o něj jednička draftu 2002 – Rick Nash. Rick Nash byl navzdory špatné střelby celého týmu nejlepším střelcem ligy v sezóně 2003–2004 společně s Iljou Kovalčukem z Atlanty Thrashers a Jaromem Iginlou z Calgary Flames.

Individuální trofeje.

Zdroj:

Individuální rekordy jedné sezóny.

Zdroj:

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

Columbus Blue Jackets je profesionální americký klub ledního hokeje, který sídlí v Columbusu ve státě Ohio. Do NHL vstoupil v ročníku 2000/01 a hraje v Metropolitní divizi v rámci Východní konference. Své domácí zápasy odehrává v hale Nationwide Arena s kapacitou 18 500 diváků. Klubové barvy jsou červená, stříbrná a modrá.

The Columbus Blue Jackets are a professional ice hockey team based in Columbus, Ohio. They compete in the National Hockey League (NHL) as a member of the Metropolitan Division of the Eastern Conference.  The Blue Jackets began play as an expansion team in 2000. In their initial years, the Blue Jackets struggled, failing to win 30 games in a season until the 2005–06 season. The team qualified for the Stanley Cup playoffs for the first time in 2009, but were swept by the Detroit Red Wings. Columbus ultimately notched their first playoff game victory in the 2014 playoffs and five years later won their first playoff series in the 2019 playoffs against the Tampa Bay Lightning, becoming the first team in NHL history to sweep a Presidents' Trophy winner in the first round. However, they are still the only team in the league which has never appeared in the conference finals.  The Blue Jackets' name and logos are inspired by Ohio's Civil War history. The Blue Jackets play their home games at Nationwide Arena in downtown Columbus, which opened in 2000. They are affiliated with the Cleveland Monsters of the AHL.


Použití.

Oyster card je bezdotyková elektronická karta. Cestující přiloží tuto kartu ke čtečce karet v automatických vstupních branách metra označených výrazným žlutým kruhem při vstupu a výstupu ze stanice. Také každý londýnský linkový autobus je vybaven u vstupních dveří takovouto čtečkou karet. Systém je založen na technologii MIFARE společnosti Philips a je provozován společností "TranSys".  Karta může být použita pro nahrání Travelcard platné na dobu jednoho týdne a delší nebo pro použití jako běžná jízdenka. V druhém případě (tento systém je označován jako "Pre Pay") je z karty odečtená příslušná částka pokaždé, když cestující vystupuje ze stanice metra nebo Docklands Light Railway anebo když nastupuje do autobusu nebo tramvaje. Příslušná částka je z karty odečtena i v případě překročení hranic zóny Travelcard nahrané na kartě.  Na kartu je možno nahrát až tři časové Travelcard s různou dobou platnosti a pro různé zóny. Na kartu je také možno nahrát různé časové jízdenky pro linkové autobusy. Tuto kartu je možno použít v metru, DLR, tramvajích, linkových autobusech a v Overground..  Dobít finanční zůstatek na kartu je možno v prodejnách jízdenek, na automatech ve stanicích metra, telefonicky nebo na internetu.  Tato karta je platná i v rámci železniční dopravy v rámci Velkého Londýna pokud je platná pro zóny v nichž probíhá cesta, i když systém odečítání jízdného ("Pre Pay") je možno použít jen tam kde železnice probíhá souběžně s trasou metra. Nemožnost uplatnění "Pre Pay" systému je dána odlišnou strukturou cen na železnici.

Ceny jízdného.

Speciální slevy cen jízdného platí pro metro a DLR v době před 6:30 a po 19:00 a po celý den o víkendech.  V únoru 2005 byl zaveden systém omezení maximální ceny jízdného ("capping"), který zaručuje, že cestujícímu bude odečtena za jeden den maximálně cena odpovídající minimu z ceny jednoduchého jízdného, Travelcard nebo časové jízdenky autobusu za všechny cesty provedené v jeden den.

Oyster card je elektronická karta navržená pro použití ve formě elektronické peněženky a schránky na jízdenky pro dopravu v oblasti Velkého Londýna. Používá se od roku 2003, nejprve pro omezený rozsah typů dopravy, který byl dále rozšiřován na většinu druhů městské hromadné dopravy.

The Oyster card is a payment method for public transport in London (and certain areas around it) in the United Kingdom. A standard Oyster card is a blue credit-card-sized stored-value contact-less smart-card. It is promoted by Transport for London and can be used on travel modes across London including London Underground, London Buses, the Docklands Light Railway (DLR), London Overground, Tramlink, some river boat services, and most National Rail services within the London fare zones. Since its introduction in June 2003, more than 86 million cards have been used.  Oyster cards can hold period tickets; travel permits and; most commonly, credit for travel ("Pay as you go"), which must be added to the card before travel. Passengers touch it on an electronic reader when entering and leaving the transport system in order to validate it or deduct funds from the stored credit. Cards may be "topped-up" by recurring payment authority, by online purchase, at credit card terminals or by cash, the last two methods at stations or ticket offices. The card is designed to reduce the number of transactions at ticket offices and the number of paper tickets. Usage is encouraged by offering substantially cheaper fares than with cash though the acceptance of cash is being phased out. On London buses, cash is no longer accepted.  The card was first issued to the public on 30 June 2003, with a limited range of features and there continues to be a phased introduction of further functions. By June 2012, over 43 million Oyster cards had been issued and more than 80% of all journeys on public transport in London were made using the card.  Since 2014, the use of Oyster cards has been supplemented by contactless credit and debit cards as part of TfL's "Future Ticketing Programme". TfL was the first public transport provider in the world to accept payment by contactless bank cards, and the widespread adoption of contactless in London has been credited to this. TfL is now one of Europe's largest contactless merchants, with around 1 in 10 contactless transactions in the UK taking place on the TfL network.


Příklady z historie.

Metody používané v minulosti:  Steganografie používané v historii rozdělujeme na skupiny:

Neviditelné inkousty.

Velmi oblíbená forma neviditelného písma používaná ještě ve druhé světové válce. Mezi řádky nevinného dopisu se mohla ukrývat úplně jiná zpráva. Běžné zdroje byly ocet, mléko či různé ovocné šťávy, které po zaschnutí nejdou na papíře vidět, ovšem při zahřátí ztmavnou a zpráva je na světě. Později už běžné zdroje bylo příliš jednoduché odhalit, a proto se začaly používat „inkousty“, které reagovaly jen na určité chemikálie. To ovšem ztratilo účinnost po vynalezení „univerzálních vývojek“, které byly založeny na rozpoznávání navlhčených míst podle změn povrchu vláken papíru. Dnes se tato metoda používá například u výroby bankovek, kde v papíru jsou viditelná vlákna pouze v určitém druhu světla.  V antickém Řecku se používaly k přenosu zpráv dřevěné destičky zalité voskem, do kterého bylo vyryto písmo. Jeden z prvních zaznamenaných případů steganografie popisuje vyrytí zprávy přímo do dřevěné destičky, která byla následně zalita voskem a na první pohled vypadala jako nepopsaná.  Johannes Trithemius (1. únor 1462 v Trittenheimu – 13. prosinec 1516 ve Würzburgu), klášterní opat a mnohostranný učenec byl známý také jako teoretik kryptografie, steganografie. Vydal tři svazky díla "Steganographia" (napsána roku 1499 a vydána ve Frankfurtu roku 1606, na "Index Librorum Prohibitorum" umístěna roku 1609).  Ital Giovanni Porta zaznamenal v 16. století celou řadu steganografických postupů. Kromě řady způsobů výroby neviditelného inkoustu vymyslel i techniku psaní na bílek natvrdo uvařeného vejce bez nutnosti rozbít skořápku, a to pomocí tinktury ledku a octa.  Jindy byla zpráva vytetována na oholenou hlavu otroka a následně se nechala zarůst vlasy. Přečíst ji bylo možné až po dalším oholení.  Za 2. světové války se používala například technika mikroteček. Požadovaný text se zmenšil, vytiskl a vlepil většinou na prostor interpunkčních znamének jiného textu psaného normální velikostí. Pro přečtení informace se použil mikroskop. Často se používaly také otevřené kódy. Jedná se zdánlivě o obyčejný text, kde přečtením předem stanovených písmen získá příjemce utajovanou informaci. Například zachycená zpráva německého špeha zněla: Apparently neutral's protest is thoroughly discounted and ignored. Isman hard hit. Blockade issue affects pretext for embargo on by-products, ejecting suets and vegetable oils.“ Po přečtení druhého písmena každého slova se objeví tajná zpráva: „Pershing sails from NY June 1.“.

Digitální steganografie.

V informačním věku se steganografie stále uplatňuje, ale změnila podobu v souvislosti s rozmachem informačních technologií. Tajná zpráva může být zakódována na místo nepodstatného šumu v souborech se zvuky, obrázky, videem a podobně. Častou aplikací steganografie při kódování informací do obrázků může být i chránění děl podle autorského práva.  Některé počítačové tiskárny jsou schopny zaznamenat (do kódu tvořeného tečkami žlutým inkoustem, tisknutým na okraje nebo zadní stranu papíru) své sériové číslo a datum a čas tisku.  Konvenční metodou konkrétně u obrázku s 24bitovým barevným prostorem RGB (8 bitů na jednu ze tří základních barevných složek) je odstranit z každého barevného kanálu každého pixelu zdrojového obrázku dva nejméně podstatné bity a ty použít do obrázku vloženého. Cílový obrázek bude nižší kvality (bude pouze 64barevný se 4 úrovněmi intenzity na každou primární barevnou složku); počet barev zdrojového obrázku se sníží z 16,67 milionu na 262 144. Lidské oko umí rozeznat (podle různých odhadů) něco mezi 100 a 200 tisíci barevných odstínů, takže ztrátu informace z původního obrázku nebude schopno zaregistrovat.  Nejvhodnější jsou nekomprimované soubory, a to zejména kvůli jejich velikosti, kdy do nich lze umístit větší objem dat anebo je lépe uschovat. Ideální jsou obrázky obsahující mnoho detailů. Na bílém pozadí se bude informace velmi těžko schovávat. Skrývaný soubor nesmí mít větší velikost, než původní nosné médium. Problém nastává při případné kompresi či změně formátu, kdy dochází vlivem kompresního algoritmu k poškození a zničení zprávy.

Možnosti aplikace.

Oblasti, kde lze steganografii využít, jsou z podstaty věci často nezákonné. Steganografii jako takovou nelze odsoudit za nástroj teroristů, jelikož celá oblast skrývání informací může být naopak velmi užitečná.  Hlavní aplikační oblasti skrývání informací

Digitální steganografie a autorské právo.

Digitální steganografii lze výborně využít při ochraně autorských práv. Do obrázku se vloží informace o copyrightu, které potom mohou sloužit k usvědčení "krádeže" onoho obrázku, například pokud jej bez svolení autora uživatel umístí na své stránky apod. Tato metoda je jakýmsi digitálním vodoznakem, nejedná se ani tak o tajnou zprávu, jako pouze o podpis majitele autorských práv. Její výhodou je, že vizuálně neznehodnotí daný obrázek. Informace musí být především nesmazatelná, což se řeší pozměněním více významných bitů. Vlastníky takovéto informace eviduje centrální autorita.  Další možností ochrany copyrightu je značkování. Jedná se o metodu identifikace vlastníka včetně identifikace každého kusu, například před vydáním samotného hudebního alba se pracuje se studiovými verzemi písní. Každá osoba zainteresovaná do procesu tvorby nahrávky dostane svou označkovanou verzi. V případě úniku takových studiových nahrávek se dá snadno vystopovat vynašeč.

Moderní steganografie.

Mezi další zajímavý typ, co se týče moderní steganografie, je její kombinace s kódy (kódy podrobněji dále), kdy díky veřejným sdělovacím prostředkům (rádio, rozhlas), dennímu tisku (inzeráty či cenzurované korespondence) mohou obě strany komunikovat za pomoci zpráv zdánlivě nevinného významu.  V dnešní době se objevuje mnoho datových formátů, do kterých je velmi snadné zprávu ukrýt, což nabízí digitální steganografie. Zprávu lze přibalit i do textových, či datových souborů, ale nejlépe v grafických (bitmap) nebo zvukových formátech, které jsou nosiči určitého „šumu“, aniž by byly znehodnoceny. I tempo hudby může ukrývat informaci.  Využití steganografie má i své stinné stránky. Na veřejnost pronikla zpráva, že steganografii využívali teroristé, přičemž tajné zprávy ukrývali do obrázků na webech, jako jsou Amazon, nebo eBay. Následný rozsáhlý průzkum téměř dvou milionů obrázků z eBay nenašel, ani neprokázal jedinou tajnou zprávu. Avšak automaticky byla steganografie označena za terorismus a takového označení se velmi těžko zbavuje. Hojně tuto metodu využívají šiřitelé dětské pornografie.

Steganografie (řečtina. steganós-schovaný, gráphein-psát) je vědní disciplína (podobor kryptografie) zabývající se utajením komunikace prostřednictvím ukrytí zprávy. Zpráva je ukryta tak, aby si pozorovatel neuvědomil, že komunikace vůbec probíhá. Síla této komunikace stojí a padá na jejím utajení (jedná se o takzvanou bezpečnost skrze utajení – "security through obscurity"), a proto zachycení skryté zprávy tak prakticky znamená její prolomení. Aby ani v tom případě nedošlo k prozrazení obsahu zprávy, zpravidla se kombinuje s dalšími metodami šifrování.

Steganography ( ) is the practice of concealing a file, message, image, or video within another file, message, image, or video. The word "steganography" comes from New Latin "steganographia", which combines the Greek words "steganós" (), meaning "covered or concealed", and "-graphia" () meaning "writing".  The first recorded use of the term was in 1499 by Johannes Trithemius in his "Steganographia", a treatise on cryptography and steganography, disguised as a book on magic. Generally, the hidden messages appear to be (or to be part of) something else: images, articles, shopping lists, or some other cover text. For example, the hidden message may be in invisible ink between the visible lines of a private letter. Some implementations of steganography that lack a shared secret are forms of security through obscurity, and key-dependent steganographic schemes adhere to Kerckhoffs's principle.  The advantage of steganography over cryptography alone is that the intended secret message does not attract attention to itself as an object of scrutiny. Plainly visible encrypted messages, no matter how unbreakable they are, arouse interest and may in themselves be incriminating in countries in which encryption is illegal.  Whereas cryptography is the practice of protecting the contents of a message alone, steganography is concerned both with concealing the fact that a secret message is being sent and its contents.  Steganography includes the concealment of information within computer files. In digital steganography, electronic communications may include steganographic coding inside of a transport layer, such as a document file, image file, program or protocol. Media files are ideal for steganographic transmission because of their large size. For example, a sender might start with an innocuous image file and adjust the color of every hundredth pixel to correspond to a letter in the alphabet. The change is so subtle that someone who is not specifically looking for it is unlikely to notice the change.


Výskyt v přírodě.

Je obsažen v některých jedovatých druzích hub rodu muchomůrka ("Amanita"), zejména:

Toxický účinek.

β Amanitin patří mezi nejsilnější jedy, se kterými se u hub můžeme setkat. Smrtelná dávka LD pro člověka je 0,1 mg/kg, u laboratorních krys je LD 0,4–0,5 mg/kg (intraperitoneálně).  Poškozuje buňky jater tj. hepatocyty a pasivací některých enzymů také buněčné jádro (polymerázy RNA).

Průběh otravy.

Toxiny se rychle absorbují z trávicího traktu, první příznaky se však projeví až po poškození většího počtu hepatocytů, tj. 8 – 48 hodin po konzumaci. V první fázi jde o nespecifické narušení funkcí trávicí soustavy. Na počátku této fáze má postižený celkové potíže (malátnost, nevolnost, závratě, bolest hlavy, mrazení), poté se dostavuje nevolnost, bolesti žaludku, prudké zvracení a silné průjmy, což vede k dehydrataci, demineralizaci až oběhovému selhání (příčina úmrtí především u dětí). Pokud pacient přežije, dojde k vymizení zvracení a průjmů. V druhé fázi nastávají poruchy životně důležitých orgánů, selhání jater, ledvin, nebo obou. Od 4.-5. dne se cítí pacient subjektivně lépe. Objektivně se zjišťuje zvětšení a zvýšená citlivost jater a polyurie. V lepších případech se nemocný uzdravuje. V těžších případech nastává akutní selhání jater nebo selhání funkce ledvin. Od 3.-4. dne se projevuje toxické poškození ledvin, tzv. faloidní nefróza. Při velmi rychlém průběhu se ani nestačí rozvinout žloutenka a rozvíjí se jaterní koma (apatie, bezvědomí, neklid, třes, křeče, tachykardie, pokles tlaku krve (hypotenze), rozšíření zornic). Smrt nastává 4.-7. den při rychlém průběhu otravy, při pomalejším 8.-12. den otravy. Otrava je smrtelná v 50 % případů.

Použití.

Používá se v biochemických laboratořích při analýze ribonukleových kyselin (RNA).

β-Amanitin je bezbarvá, bílá až slabě nažloutlá krystalická látka. Je jedním z toxinů obsažených v muchomůrce zelené a příbuzné muchomůrce bílé. Je to bicyklický oktapeptid, obsahující několik netypických aminokyselin.

"beta"-Amanitin or β-amanitin is a cyclic peptide comprising eight amino acids. It is part of a group of toxins called amatoxins, which can be found in several mushrooms belonging to the genus "Amanita". Some examples are the death cap ("Amanita phalloides") and members of the destroying angel complex, which includes "A. virosa" and "A. bisporigera". Due to the presence of α-amanitin, β-amanitin, γ-amanitin and ε-amanitin these mushrooms are highly lethal to human beings.


Život.

Matylda byla dcera anglického krále Jindřicha I. a jeho první ženy Matyldy Skotské. Jako dítě byla zasnoubena s o mnoho let starším císařem Jindřichem V., za kterého se také ve dvanácti letech provdala. Svatba se konala roku 1114 v Mohuči. Mladá nevěsta však svému choti potomky nedala.  Roku 1120 nečekaně zahynul následník trůnu Vilém Adelin při potopení "Bílé lodi" během plavby přes Lamanšský průliv. Stala se tak jedinou dědičkou anglického trůnu a po smrti svého manžela roku 1125 se na pokyn otce vrátila jako vdova do rodné Anglie. Aby jí otec zajistil postavení následnice trůnu, přiměl anglickou šlechtu, aby ji uznala za svou příští panovnici a 17. června 1128 ji v Le Mans provdal za Geoffroye z Anjou, který ovládal rozsáhlá území na severu Francie. Toto manželství nebylo příliš šťastné. Matylda byla o jedenáct let starší než Geoffrey, byla velmi tvrdohlavá a soudobé prameny o ní s oblibou říkají, že byla příliš mužská a panovačná. I přesto se manželům podařilo zplodit tři syny, z nichž nejstarší Jindřich později úspěšně uplatnil rodový nárok na trůn.  Po smrti krále Jindřicha I. roku 1135 se anglická šlechta vzepřela tomu, že by jim měla panovat žena a raději uznala za krále jejího bratrance Štěpána z Blois, jenž byl synem sestry zesnulého krále. Matylda okamžitě zorganizovala odboj, který vedl její polorodý bratr Robert, hrabě z Gloucesteru, jeden z nejpřednějších anglických šlechticů. Situace v zemi vyústila v občanskou válku, která trvala téměř dvacet let. Země byla rozdělena mezi dva tábory, které střídavě nabývaly vrchu a ustupovaly. Postupem času se Matyldiny šance na získání trůnu zmenšovaly, protože mezi šlechtou nebyla oblíbená a její manželství s rovněž neoblíbeným hrabětem z Anjou jí také neprospělo. I když byla část šlechty ochotna uznat nárok Matyldy jako Jindřichovy dcery, jejího muže jako krále odmítali svorně všichni.  Roku 1147 zemřel Robert z Gloucesteru, čímž Matyldina strana přišla o vůdce. Její manžel anglickou válku nikdy nepodporoval, a tak situace vypadala beznadějně. Nečekaně se ale do čela odporu proti Štěpánovi postavil Matyldin čtrnáctiletý syn Jindřich, který se velmi brzy projevil jako schopný vojevůdce a taktik. Štěpánova slabost, rozvrácená situace v zemi a v neposlední řadě i nepopularita Štěpánova dědice Eustacha vydláždily mladému Jindřichovi cestu k trůnu. Roku 1153 (po Eustachově smrti 17. srpna 1153) smlouvou z Wallingfordu Štěpán oficiálně Jindřicha jmenoval svým následníkem. O rok později Štěpán zemřel. Tak se Matyldin nárok na trůn realizoval v osobě jejího syna, který nastoupil na trůn jako Jindřich II.  Hrdá císařovna, jak se po celý svůj život nechala s ohledem na své první manželství titulovat, do Anglie již nikdy nevkročila a nezúčastnila se ani synovy korunovace. Nadále mu ale pomáhala se správou kontinentálního panství a ke konci svého života se uchýlila do kláštera. Zemřela roku 1167 a byla pohřbena v normandském klášteře Bec. Roku 1847 byly její ostatky přeneseny do rouenské katedrály Notre-Dame.

Matylda Anglická (7. února 1102, Winchester – 10. září 1167, Rouen), známá též jako "císařovna Matylda", byla římská císařovna a hraběnka z Anjou, neúspěšná kandidátka na anglický trůn.

Empress Matilda (c. 7 February 110210 September 1167), also known as the Empress Maude, was one of the claimants to the English throne during the civil war known as the Anarchy. The daughter of King Henry I of England, she moved to Germany as a child when she married the future Holy Roman Emperor Henry V. She travelled with her husband into Italy in 1116, was controversially crowned in St Peter's Basilica, and acted as the imperial regent in Italy. Matilda and Henry V had no children, and when he died in 1125, the imperial crown was claimed by his rival Lothair of Supplinburg.  Meanwhile, Matilda's younger brother, William Adelin, died in the "White Ship" disaster of 1120, leaving Matilda's father and England facing a potential succession crisis. On Emperor Henry V's death, Matilda was recalled to Normandy by her father, who arranged for her to marry Geoffrey of Anjou to form an alliance to protect his southern borders. Henry I had no further legitimate children and nominated Matilda as his heir, making his court swear an oath of loyalty to her and her successors, but the decision was not popular in the Anglo-Norman court. Henry died in 1135, but Matilda and Geoffrey faced opposition from Anglo-Norman barons. The throne was instead taken by Matilda's cousin Stephen of Blois, who enjoyed the backing of the English Church. Stephen took steps to solidify his new regime but faced threats both from neighbouring powers and from opponents within his kingdom.


Charakteristika.

Způsob života.

Jsou to lidé dosti malého vzrůstu (160 cm). Statných postav (břemena nosí na zádech s popruhem přes čelo), černých dlouhých rovných vlasů, bronzové pleti. Většina z nich má krevní skupinu 0, tak jako jejich předci Mayové.  Dělí se do komunit, přičemž každá komunita se liší krojem, jazykem, zvyky, apod. Mezi komunitami neexistuje velká solidarita.  Pozemky neboli milpy se rozdělují do tří typů podle doby výsevu a sklizně. Taková milpa je 8 x 8 "brazadas" (1 "brazada" = asi 2 m). Pěstuje se převážně kukuřice. Zrna sázejí muži. Při každé setbě se koná hostina, a pozvaní se modlí k "Třinácti nosičům nebes". Chovají skot, prasata a drůbež. Slepičí vejce bývá někdy platidlem. V Tenejapě a Cancucu přežívá zvláštní způsob chovu prasat. Indiáni koupí selata od bělochů, vykrmí je a prodají. Poté je kupují v podobě masa od obchodníků.  Lidé se zde živí kukuřicí, fazolemi, papričkami chilli, tykvemi, maniokem a sladkými a obyčejnými brambory. V průběhu dne jsou na pochodu 3 hlavní jídla. Snídaně a večeře je tvořena fazolemi a kořeněnými "tortillami" (kukuřičnými plackami). K obědu se přidává především dušená zelenina. Například v Tenejapě jsou oblíbenou pochoutkou králíci. V Amatenangu, Aguacatenangu a Pinole se jí káva a bílý chléb. Velice je také oblíben med od divokých nebo domácích včel.  Indiánská komunita je většinou tvořena vesničkou a jejím okolím. V takové vesnici je obyčejně kostel, úřad, škola, několik krámků a domky obyvatel. Dělí se na dvě "kalpule", které mají samostatné vedení a obvykle jsou orientovány východ - západ. Zdejší lidé žijí v chýších malé čtvercové rozlohy s pyramidovitou střechou pokrytou došky, šindelem, pálenými taškami, nebo vlnitým plechem. Stěny jsou z kůlů a rostlinného pletiva někdy oplácány blátem, či vlnitého plechu. Vnitřek je rozdělen na dvě části. Ložnici se skladištěm a obytným prostorem. Někdy bývají i další domky pro kuchyň, výrobu keramiky a parní lázeň. V místnosti pro parní lázeň se polévají studenou vodou rozpálené kameny. V kuchyni se nachází kamenná deska na drcení kukuřice a nizoučký stolek se čtvrtmetrovými židlemi. Nádobí je hliněné, nebo plastové. Lůžko je tvořeno dřevěnou postelí, na které se nachází silná rohož z rostlinného materiálu. Někdy se na zdi nachází kříž ozdobený jehličím ze sosen. Bohatší rodiny mají televizi, či jiné výdobytky moderní civilizace.  Muži jsou oděni v krátké kalhoty a dlouhé košile. Mají červený vlněný opasek, klobouk a kožené sandály. Ženy chodí ve vlněné, tmavě modré až černé sukni, bílé červeně nebo žlutě vyšívané blůze. Dále mají černý opasek, červenou vlněnou stuhu do vlasů, různé náušnice, skleněné barevné náhrdelníky, vlněný tmavý přehoz přes hlavu, boty. Vlasy si obyčejně splétají do copů. Ku práci slouží sekera, mačeta, zaostřený kůl na rozrývání milp, volský potah, pila, nůž a kladivo. K jídlu používají dřevěné lžíce či kovové.

Náboženství.

Rodina se snaží o to, aby se jí narodilo co nejvíce chlapců. Po porodu vypije matka nápoj z pepře, hřebíčku a kukuřice, potom jde s novorozenětem do parní lázně. Dětem se zezadu na hlavičku přilepuje kousek vosku, nebo se jim na zápěstí navleče červená či modrá nit, aby neztratily duši. Věří v Nagual, který na sebe může vzít lidskou nebo zvířecí podobu. Nagualové jsou dobří (trestají hříšníky) a zlí (žerou duše). Tzeltalové věří, že člověk má dvě duše, slabou (může být snědena Nagualy) a silnou (ochrana světce). Naguálové po smrti člověka jednu duši v horách snědí. Ta druhá jde do nebe nebo do pekla.  Atimaltik je místo, kde sídlí stařec, opatrující knihu živých. O letní rovnodennosti Nagualové přicházejí, aby se dověděli o dalších hodech, protože v té knize je napsáno, kdo kdy umře. Po smrti se drží u mrtvého stráž po dva dny a dvě noci. Nebožtík se umyje, obleče a položí na dřevěná prkna. Ženy se modlí, bědují a pláčou. Pohřbívá se na hřbitově. V Cancucu se dělá hrob v domě zemřelého. Ten je položen hlavou k západu, s rukama zkříženýma na prsou do nichž mu vloží růženec. Do hrobu dostane láhev s vodou, kukuřičnou drť a hřeben, když jde o muže tak kořalku, když o ženu tak nit.

Onemocnění.

Tzeltalové trpí chorobami, které do země přivlekli Evropané. Jsou to různá virová onemocnění a především kožní choroby. Občas jsou očkováni a v San Cristóbalu jsou jim v muzeu regionálních krojů prodávány různé léky. Do Cristóbalu chodí za obchodem. Prodávají zde výrobky, tkané, pletené a šité. Je zde také čistě indiánské tržiště, kde mohou vydělat na prodeji plodů džungle.

Tzeltalové jsou indiáni sídlící v mexickém Chiapasu východně od San Cristóbalu de las Casas a při Panamerické dálnici. Nejvíce je osídlen sever tohoto území, ale také v San Cristóbalu žije řada Tzeltalů.

The Tzeltal are a Maya people of Mexico, who chiefly reside in the highlands of Chiapas. The Tzeltal language belongs to the Tzeltalan subgroup of Maya languages. Most Tzeltals live in communities in about twenty municipalities, under a Mexican system called “usos y costumbres” which seeks to respect traditional indigenous authority and politics. Women are often seen wearing traditional huipils and black skirts, but men generally do not wear traditional attire. Tzeltal religion syncretically integrates traits from Catholic and native belief systems. Shamanism and traditional medicine is still practiced. Many make a living through agriculture and/or handcrafts, mostly textiles; and many also work for wages to meet family needs.