Mantegnova léta učení.

Po dvě století už byla Padova metropolí vzdělání a kultury. Na padovské universitě vyučovala řada významných aristotelovských filosofů, lékařů a botaniků. Kultura a vzdělanost se snažila navázat na starořímskou kulturu a dějiny. Sem přišel mladý Andrea Mantegna, nejprve jako elév a sluha podivína, trochu podvodníka, antikváře a občasného malíře Squarciona, aby se učil malovat. Roku 1448 od něho odešel a osamostatnil se. Jeho tvorba se změnila. Už nebyla jako zpočátku zaměřena na různé starožitné náměty či přírodní kuriozity. Ovlivnil ho jednak Donatellův pobyt v Padově a jeho sochy, malířská díla Andrey del Castagna a Jacopa Belliniho, malíře a otce Giovanniho a Gentila Bellini. Obdivoval florentské malířství, jeho přínos je rozhodně rozeznatelný na ferrarské škole. Stal se oficiálním malířem mantovských Gonzagů (1459), jeho odkazem je množství antických motivů.

Obraz mrtvého Krista.

Mantegnovo umění se výrazně řídí rozumem, je plné vzdělaneckých odkazů a jeho přínos pro ferrarskou školu je bezprostředně rozeznatelný. Jeho výzdoba paláce ď Este, Schifanoia je vrcholem ferrarského umění. Dílo "Mrtvý Kristus" je obrazem tragické, anatomické síly, snad až se snovou verzí vůle k heroismu. Obraz je vyveden v chladných barvách , tvarech navozujících dojem zkamenění, celé tělo Krista je zobrazeno v jaksi nepřirozené poloze. Přes tuto zdánlivou nepřirozenost, zvýrazněnou zkrácenou perspektivou, se "Mrtvý Kristus" stejně tak jako všechna ostatní Mategnova díla vyznačuje anatomicky přesným vyobrazením lidského těla, perfektním vypracováním detailů a skvěle zvládnutou perspektivou.

Hodnocení.

Dílo bylo pravděpodobně zamýšleno pro Mantegnův náhrobek v kapli San Andrea v Mantově. Nikdo jiný před tímto malířem nezobrazil lidskou postavu v takové obrazové hloubce, navíc s dokonalou perspektivní zkratkou. Mantegnovo pojetí mrtvého Krista je nové, inovativní. Zobrazení jeho ran, jeho hlava vyvrácená na stranu, vybledlé, bezmocné tělo navozují divákovi dojem, že tato smrt je skutečná a definitivní. Mantegnovo umění ovlivnilo především jeho švagry, Gentila a Giovanniho Bellini. Prostřednictví mědirytin se rozšířilo i na sever od Alp.

"Mrtvý Kristus" (Oplakávání Krista) je obraz italského malíře rané renesance Andrey Mantegny (1431-1506). Ležící tělo mrtvého Krista je zobrazeno v neobvyklé perspektivě, od nohou jeho lůžka, a vlevo jsou naznačeny hlavy dvou starých plačících žen.

The Lamentation of Christ (also known as the Lamentation over the Dead Christ, or the Dead Christ and other variants) is a painting of about 1480 by the Italian Renaissance artist Andrea Mantegna. While the dating of the piece is debated, it was completed between 1475 and 1501, probably in the early 1480s. It portrays the body of Christ supine on a marble slab. He is watched over by the Virgin Mary and Saint John and St. Mary Magdalene weeping for his death.  The theme of the Lamentation of Christ is common in medieval and Renaissance art, although this treatment, dating back to a subject known as the "Anointing of Christ", is unusual for the period. Most "Lamentations" show much more contact between the mourners and the body. Rich contrasts of light and shadow abound, infused by a profound sense of pathos. The realism and tragedy of the scene are enhanced by the violent perspective, which foreshortens and dramatizes the recumbent figure, stressing the anatomical details: in particular, Christ's thorax. The holes in Christ's hands and feet, as well as the faces of the two mourners, are portrayed without any concession to idealism or rhetoric. The sharply drawn drapery which covers the corpse contributes to the dramatic effect. The composition places the central focus of the image on Christ's genitals - an emphasis often found in figures of Jesus, especially as an infant, in this period, which has been related to a theological emphasis on the Humanity of Jesus by Leo Steinberg and others.  Mantegna presented both a harrowing study of a strongly foreshortened cadaver and an intensely poignant depiction of a biblical tragedy. This painting is one of many examples of the artist's mastery of perspective. At first glance, the painting seems to display an exact perspective. However, careful scrutiny reveals that Mantegna reduced the size of the figure's feet, which, as he must have known, would cover much of the body if properly represented.  Mantegna probably made this painting for his personal funerary chapel. It was found by his sons in his studio after his death and sold off to pay debts. The painting is now in the Pinacoteca di Brera of Milan, Italy.


Příběh.

Neznámý virus se objevil během průmyslové revoluce a rapidně se šíří mezi lidmi, které infikuje a přeměňuje na tzv Kabane (). Jedná se o agresivní a nemrtvé tvory, které nelze jednoduše zabít. Jedinou možností, jak je usmrtit, je propíchnout (prostřelit) jejich zářící zlaté srdce, jež je chráněno vrstvou železa, nebo jim useknout důležitou část jejich těla (například hlavu). Proti nemrtvým je však většina zbraní na blízko a střelných zbraní na páru, které používají bušiové (), neúčinná.

Média.

Filmy.

Mezi lety 2016 a 2019 vyšly tři celovečerní animované filmy. První dva rekapitulují příběh anime seriálu. První byl do japonských kin uveden 31. prosince 2016 a druhý 7. ledna 2017. Třetí film pojmenovaný "Kabaneri ze Železné pevnosti: Bitva o Unato" se odehrává šest měsíců po událostech seriálu a zaměřuje se na bitvu o pevnost Unato a její okolí. Měl premiéru 10. května 2019. Dne 13. září 2019 byl mezinárodně odvysílán ve třech částech na streamovací službě Netflix.

Ostatní.

Manga adaptace, kterou ilustroval Širó Jošida, byla serializována v časopise "Gekkan Comic Garden" nakladatelství Mag Garden od 2. května 2016 do 5. listopadu 2018. Mag Garden vydal mezi 10. prosincem 2016 a 10. prosincem 2018 čtyři svazky mangy.  Mobilní hru od TriFortu vydala pod názvem "Kótecudžó no kabaneri -Ran- hadžimaru mičiato" () společnost DMM Games. Byla vydána 19. prosince 2018 na operační systémy Android a iOS. Ve hře se nachází animované úvodní scény vytvořené Wit Studiem.

Přijetí.

V roce 2016 získala série několik cen v ocenění Newtype Anime. Jedná se o kategorie nejlepší anime seriál, nejlepší soundtrack, nejlepší design postav, nejlepší scénář a nejlepší studio.

Kótecudžó no kabaneri (; ; ) je japonský animovaný seriál, který vytvořilo Wit Studio. Jeho režisérem je Tecuró Araki a scenáristou Ičiró Ókouči. Designérem postav je Haruhiko Mikimoto a hudbu složil Hirojuki Sawano. Anime seriál byl premiérově vysílán na televizním bloku noitaminA stanice Fuji TV od 8. dubna 2016 do 30. června 2016. Vzniklo celkem dvanáct dílů. Prolog anime byl promítán v japonských kinech po dobu jednoho týdne od 18. března 2016. Amazon vysílal seriál na streamovací službě Amazon Prime Instant Video. Vznikly také dva kompilační filmy. První byl do japonských kin uveden 31. prosince 2016 a druhý 7. ledna 2017. Společnosti Crunchyroll a Funimation spolu vydaly anime seriál na discích Blu-ray a DVD v Severní Americe. Crunchyroll také získal práva na prodej zboží.  Animovaný film "Kabaneri ze Železné pevnosti: Bitva o Unato" (), jehož příběh se odehrává šest měsíců po událostech seriálu, měl premiéru 10. května 2019.

An anime theatrical film that is set six months after the anime series, titled , premiered on May 10, 2019.


Život.

Žil v kamaldulské poustevnické osadě Campa di Malpolo u Arezza Jako malíř se patrně vyškolil ve Florencii, v dílně Agnola Gaddiho (1350 - 1396), se kterým později spolupracoval na predelle oltáře pro kapli Nobili v kostele Santa Maria degli Angeli (1387). Roku 1390 vstoupil do florentského kamaldulského kláštera Santa Maria degli Angeli. Po složení slibu roku 1391 byl znám jako Don Lorenzo ("Lorenzo Monaco", česky "Mnich Vavřinec"). Zprvu působil v klášterním skriptoriu jako iluminátor rukopisů. Tři z nich, datované 1394-1396, jsou nyní uloženy ve florentské Medicejské knihovně u sv. Vavřince. Ve stejné době namaloval několik menších obrazů s náboženskými tématy.  Lorenzo Monaco byl od roku 1494 děkanem kostela. V letech 1398-1400 maloval polyptych pro kapli Ardinghelli kostela Carmine. Po roce 1402 žil mimo klášter a stal se členem malířského cechu pod svým původním jménem Piero di Giovanni. Zachoval si vazby s klášterem a roku 1414 pro něj namaloval monumentální "Korunovaci panny Marie" (nyní Gallerie Uffizi). Klášter mu roku 1415 prodal protější dům a ateliér za zlomek ceny. Malíř je naposled zmiňován roku 1422, ale Vasari soudí, že se mohl dožít roku 1425. Lorenzo Monaco byl pohřben v klášterním kapitulním domě.

Dílo.

Lorenzo Monaco ve Florencii navázal na tradici malby Giotta a jeho následovníků, Spinello Aretino a Agnolo Gaddi a na přelomu století na neo-Giottovské gotizující tendence, šířené zejména v okruhu malíře Niccolò Gerini. Z této doby pocházejí gotizující díla se silným spirituálním nábojem, bez profánních prvků a se zlaceným pozadím ("Pietà", Gallerie dell'Accademia, Florencie).  Po roce 1404 ho ovlivnila raná díla Lorenza Ghibertiho, který vytvořil reliéfy pro dveře Baptisteria a také Gherardo Starnina, který přinesl do Itálie novou inspiraci mezinárodní gotikou po svém pobytu ve španělské Valencii, spočívající zejména v zářivé barevnosti. Tyto podněty vedly Dona Lorenza kolem poloviny desetiletí k větší uvolněnosti kresby, aristokratickému zjemnění gest, neobvyklé kombinaci a kaligrafické svítivosti barev a splývání linií. Pozdější práce se vyznačují větší formální jednoduchostí a klidnější náladou, zjemněním barevnosti a zvláštní tajemnou atmosférou.  Lorenzova procítěná zbožnost se projevila i ve scéně "Oplakávání Krista" (1408, Národní galerie v Praze). Obraz, který je horizontálně odlišen barevností, má v pozadí nehostinnou opuštěnou a ponurou krajinu, které dominuje velký kříž, šedé skály a vysoké věže a hradby Jeruzaléma. V popředí je skupina postav která vychází formálně z kompozice Giotta v kapli Scrovegni (1305), ale scéna postrádá monumentálnost a je mnohem intimnější. Diagonální členění kompozice soustřeďuje pozornost k ležícímu tělu mrtvého Krista, rámovanému skloněnými tvářemi truchlících se svatozářemi a jejich barevnými rouchy.  Lorenzo Monaco patří k posledním zástupcům slohu mezinárodní gotiky. Jeho postavy jsou štíhlé, mají měkké splývavé linie a bohatě řasené drapérie. Jeho původní školení v knižních iluminacích se projevuje smyslem pro detail, pečlivou modelací tváří i výraznou zářivou barevností. Jeho pokračovatelem byl Fra Angelico.

Lorenzo Monaco (česky též "Mnich Vavřinec"), narozen jako Piero di Giovanni (asi 1370 Siena – asi 1425 Florencie) byl italský malíř a iluminátor období pozdní gotiky. Jeho následovníkem byl Fra Angelico.

Lorenzo Monaco (born Piero di Giovanni; 1370 – c. 1425) was an Italian painter of the late Gothic-early Renaissance age. He was born Piero di Giovanni in Siena. Little is known about his youth, apart from the fact that he was apprenticed in Florence. He was influenced by Giotto and his followers Spinello Aretino and Agnolo Gaddi.  In 1390 he joined the Camaldolese monastery of Santa Maria degli Angeli. He was thenceforth generally known as "Lorenzo Monaco" (English: "Lawrence the Monk").  Starting from around 1404 his works show the influence of the International Gothic, of Lorenzo Ghiberti's earliest works and of Gherardo Starnina. From this period is the "Pietà" in the Gallerie dell'Accademia in Florence. His works, often over a gilded background, showed in general a spiritual value, and usually did not feature profane elements.  In 1414 he painted the "Coronation of the Virgin" (now at the Uffizi), characterized by a great number of saints and brilliant colours. In the late part of his life, Lorenzo did not accept the early Renaissance innovations introduced by artists such as Masaccio and Brunelleschi. This is visible in the "Adoration of the Magi" of 1420–1422, where the now widespread geometrical perspective is totally absent. Lorenzo's works remained popular in the 1420s, as testified by the numerous commissions he received, such as the "Stories of the Virgin" in the Bartolini Salimbeni Chapel of Santa Trinita, one of his few frescoes.  Giorgio Vasari includes a biography of Lorenzo Monaco in his "Lives". According to the Florentine historian, he died from an unidentified infection, perhaps gangrene or a tumour.


Kariéra.

Anna Tomova-Sintovová studovala na Státní konzervatoři Pančo Vladigerova v Sofii u Georgi Zlatev-Čerkina a Katjy Spiridonové. Jako závěrečnou zkoušku zpívala roli "Taťány" v Čajkovského opeře Evžen Oněgin. Následně získala angažmá v operním studiu "Oper Leipzig" v Lipsku. Zde debutovala v premiéře "Guyana Johnny" Alana Bushe. Její první velkou operní rolí byla "Abigail" ve Verdiho opeře Nabucco. Následovalo několik dalších rolí v operách italských a německých autorů, mnohé z nich nastudovala s dirigentem Rolfem Reuterem a ředitelem Paulem Schmitzem, bývalým žákem Richarda Strausse.  V roce 1972 vstoupila do Berlínské státní opery, kde se hned v prvním roce stala „komorní pěvkyní“ sboru. Mezinárodního úspěchu dosáhla v Paříži ve Verdiho Rekviem. Od té doby spolupracovala s nejdůležitějšími dirigenty (jako Karl Böhm, Riccardo Chailly, Herbert von Karajan, Carlos Kleiber, Lorin Maazel, Zubin Mehta, Riccardo Muti a Wolfgang Sawallisch), všemi velkými operami (Bayerische Staatsoper, Lyric Opera of Chicago, Deutsche Oper Berlin, Teatro alla Scala, Metropolitní opera v New Yorku, londýnský Royal Opera House v Covent Garden a Vídeňská opera). Vystupovala také na festivalech, především Salzburger Festspiele a Maggio Musicale Fiorentino). Samostatně spolupracovala 17 let s dirigentem Herbertem von Karajanem. V roce 2001 oslavila 35leté jubileum na operní scéně koncertním provedením Verdiho opery Aida v Národní opeře v Sofii.  Anna Tomova-Sintovová předává své zkušenosti mladé generaci v řadě mistrovských kurzů v různých zemích a je členem poroty na mezinárodních pěveckých soutěžích.  Anna Tomova je vdaná, má jednu dceru.

Role.

Kromě své práce na operních scénách má Anna Tomova-Sintovová také široký repertoár skladeb a rovněž účinkuje ve významných duchovních a symfonických dílech (například "Beethovenova devátá") po celém světě.

Ocenění.

Anna Tomova-Sintovová získala zlaté medaile na mezinárodních soutežích v Sofii a Rio de Janeiro a ceny Grammy za Ariadnu (v nahrávce "Ariadna z Naxu" od vedením Jamese Levina) a Donnu Annu (v nahrávce "Don Giovanni" pod vedením Herberta von Karajana). Kromě toho získala "Orphée d’Or" za nahrávku "Vier letzte Lieder", opět pod vedením Herberta von Karajana.  V roce 1974 obdržela „Národní cenu NDR“ ("Nationalpreis der DDR") III. třídy za umění a literaturu.

Anna Tomova-Sintovová (; narozená jako Anna Tomova; * 22. září 1941 Stara Zagora) je bulharská operní pěvkyně – sopranistka. Je komorní pěvkyní Berlínské státní opery Unter den Linden a Vídeňské státní opery. Anna Tomová-Sintovová vystupovala ve všech hlavních světových operních domech s repertoárem, zahrnujícím díla Mozarta, Rossiniho, Verdiho, Pucciniho, Wagnera a Strausse. Úzce spolupracovala s dirigentem Herbertem von Karajanem od roku 1973 až do jeho smrti v roce 1989.

Anna Tomowa-Sintow (, by official transliteration "Anna Tomova-Sintova", born September 22, 1941, in Stara Zagora, Bulgaria) is a Bulgarian soprano who has sung to great acclaim in all the major opera houses around the world in a repertoire that includes Mozart, Rossini, Verdi, Puccini, Wagner, and Strauss. She enjoyed a particularly close professional relationship with conductor Herbert von Karajan from 1973 until the conductor's death in 1989.


Před vydáním.

Informace o připravovaném albu poprvé prozradil zpěvák kapely Joakim Brodén na začátku dubna 2016 v rozhovoru pro český rockový magazín Spark. Původně se mělo jednat o pokračování alba "Heroes" nazvaném "Commanders". To mělo být o vojenských vůdcích, jako byl například Adolf Hitler, Josif Vissarionovič Stalin nebo Alexandr Veliký. Z tohoto nápadu ovšem sešlo kvůli nesouhlasu vydavatelství a možných problémech při prezentaci těchto témat v některých státech. Brodén ovšem zároveň řekl, že Sabaton v budoucnu možná vydá album s podobným tématem. Brodén s baskytaristou Sabatonu Pärem Sundströmem původně plánovali vydat "The Last Stand" jako bonusové mini CD k jinému albu, nakonec se však rozhodli nahrát plnohodnotné album s tímto tématem. 29. dubna 2016 byl na oficiálních stránkách kapely zveřejněn obal alba, název a datum vydání, které bylo stanoveno na 19. srpna 2016. Sundström o nahrávce řekl, že bude popisovat příběhy vojáků v různých časových úsecích a v různých historických bitvách.  Ve video upoutávkách k nadcházejícímu turné pojmenovaném "The Last Tour" kapela postupně zveřejňovala části písně „Winged Hussars“. 10. června byl zveřejněn seznam skladeb a první singl nazvaný „The Lost Battalion“. 15. července oficiálně vyšel druhý singl k albu, píseň „Blood of Bannockburn“. Ta měla ovšem svoji premiéru již o den dříve, a to na švédském rádiu Bandit Rock. 12. srpna, týden před vydáním, byl zveřejněn třetí a zároveň poslední singl „Shiroyama“.

Vydání.

Album oficiálně vyšlo 19. srpna 2016 u Nuclear Blast na CD a v digitální podobě. K dostání je v normální CD verzi, jako 2 LP, v digibook edici obsahující bonusové DVD se záznamem koncertu v Nantes a earbook edici. Ta obsahuje dvanáctipalcový (30,48 centimetrů) plakát, foto kartu, CD s albem a bonusem, 2 LP a sadu trsátek. Kapela "The Last Stand" vydala i v limitované tankové edici, která obsahuje dvoukilový model tanku a earbook edici. Jako bonusové písně kapela k albu nahrála coververze písní „Camouflage“ (Stan Ridgway), „All Guns Blazing“ (Judas Priest) a „Afraid to Shoot Strangers“ (Iron Maiden).  Den po vydání, 20. srpna, Sabaton vystoupili na svém vlastním festivalu Sabaton Open Air ve Falunu, kde poprvé album "The Last Stand" zahráli živě. Na festivalu kapela také představila nového kytaristu Tommyho Johanssona, který část koncertu odehrál. Johansson vystřídal Thobbeho Englunda, jenž už v červenci oznámil, že se kapelu z osobních důvodů rozhodl opustit, a tento koncert byl jeho posledním.

Skladby.

Přes půl hodiny dlouhé album otevírá píseň „Sparta“ s klávesami ve stylu „Ghost Division“ z alba "The Art of War" a kapela se zde zvukově vrací právě k této nahrávce. Námětem písně jsou činy tří stovek sparťanů bojujících v bitvě u Thermopyl. Následuje „Last Dying Breath“, ve které jsou opět slyšet pro Sabaton charakteristické klávesy a Brodén zde střídá nižší a vyšší party. Tato skladba vypravuje příběh Dragutina Gavriloviće během bitvy o Bělehrad v roce 1915. Třetí skladbou a zároveň druhým singlem je téměř tříminutová „Blood of Bannockburn“ o bitvě u Bannockburnu v roce 1314. Píseň je hraná v rychlém a veselém rytmu a na pozadí jsou slyšet skotské dudy a Hammondovy varhany. „Diary of an Unknown Soldier“ slouží jako intro k následující písni „The Lost Battalion“, která byla vydána již v červnu jako první singl. Píseň pojednává o devíti rotách americké 77. pěší divize během bitvy první světové války v sektoru Meuse-Argonne. V této skladbě jsou místo bicích použity vojenské zbraně. Zvuk basového bubnu nahradil zvuk 12,7mm kulometu, místo rytmického bubnu je slyšet 9mm pistole a místo činel je použit zvuk bajonetu procházejícího lidským tělem. Druhou polovinu alba otevírá píseň „Rorke's Drift“, která vypráví o bitvě o Rorke's Drift z britsko-zulské války. „Rorke's Drift“ je rychlá píseň, ve které mají hlavní roli především kytary. Po „Rorke's Drift“ následuje titulní píseň alba o odporu švýcarské gardy během Sacco di Roma. Jedná se o pompézní, až muzikálovou píseň s mohutnými a ke konci výše zpívanými refrény. Osmou skladbou je třetí singl, „Shiroyama“, ve kterém jsou opět mohutně slyšet klávesy. „Shiroyama“ vypráví příběh bitvy o Širojamu, ve které z původních 500 samurajů zůstalo pouhých 40. Další píseň, svižně hraná „Hill 3234“, popisuje událost z roku 1988 při bitvě o kótu 3234. Předposlední píseň alba, „Winged Hussars“ pojednává o polských husarech a o bitvě u Vídně. Píseň je postavená na silných kytarových a klávesových riffech. Závěrečnou písní alba je „The Last Battle“, ve které se zpívá o bitvě o hrad Itter. V té bok po boku bojovali američtí vojáci a jednotka wehrmachtu proti jednotkám SS. Píseň je pozitivně laděná a jejím vrcholem je epický refrén.

Kritika.

Hned první týden po vydání se "The Last Stand" umístilo na první pozici ve švédské a ve finské hitparádě a na druhé pozici v německé hitparádě Media Control Charts. V belgickém žebříčku Ultratop album obsadilo čtvrté místo. Deska se také stala nejprodávanějším albem v Česku pro 34. týden v roce 2016 (22. srpna – 28. srpna). V březnu roku 2017 poté kapela za album převzala zlatou desku za více než 2 500 prodaných nosičů v Česku. Zlatou deskou byla nahrávka oceněna také ve Švédsku a v Polsku. "The Last Stand" se probojovalo též do první desítky světové hitparády, konkrétně obsadilo šesté místo.  Český redaktor David Havlena z rockového magazínu Spark nahrávku označil za nejpestřejší album dosavadní kariéry kapely. Zároveň ale připustil, že postrádá kompaktnost materiálu a že předchozí "Heroes" bylo rozhodně silnějším albem. V celkovém hodnocení redaktorů magazínu dostala nahrávka 4,26 bodů z 6 možných. Podle Michaela van Rijswijka se jedná o nejlepší desku, kterou Sabaton dosud nahráli. Tento editor nizozemského magazínu "Aardschok" zároveň vyzdvihl singl „The Lost Battalion“. Jiří Matýsek v recenzi pro hudební server musicserver.cz album ohodnotil sedmi hvězdičkami z deseti a označil ho jako „pořádnou porci výživného, široce přístupného metalu“. Také ale napsal, že se při poslechu „čas od času dostavuje neodbytný pocit předvídatelnosti“.

The Last Tour.

Hned na začátku ledna 2017 společně s předkapelami Accept a Twilight Force začalo evropské turné, které podle alba dostalo název "The Last Tour". Baskytarista Sundström před začátkem turné prohlásil, že se bude jednat o největší a nejlepší turné, které kapela dosud absolvovala. Turné, během něhož skupiny odehrály celkem 56 vystoupení ve 26 zemích, bylo zakončeno první den v dubnu ve švédském městě Luleå. Během této koncertní šňůry Sabaton vystoupili také ve vyprodané pražské Tipsport areně. Tento koncert s návštěvností 13 000 lidí byl největším sólovým vystoupením v dosavadní historii Sabaton. Na pódiu byla zároveň kapele předána zlatá deska za více než 2 500 prodaných nosičů v Česku.  Po turné v Evropě proběhla také koncertní šňůra v USA a v Kanadě. Sabaton na tomto turné vystupovali jako headliner poprvé od roku 2012 a jako předkapely s nimi jely skupiny Leave’s Eye’s a Battle Beast.

Album se umístilo na prvních příčkách v některých evropských hitparádách, mezi kterými byla také česká. Od ledna do dubna 2017 probíhalo evropské turné společně s kapelami Accept a Twilight Force. V dubnu a květnu 2017 proběhlo také headline turné v USA a Kanadě.

The Last Stand is the eighth studio album by Swedish power metal band Sabaton. It was released on 19 August 2016. It was produced by Peter Tägtgren in Abyss Studios. Like Sabaton's previous album Heroes, "The Last Stand" is a concept album and takes inspiration from "last stand" military battles. On 10 June 2016 the first single "The Lost Battalion" was released, followed by "Blood of Bannockburn" on 15 July and "Shiroyama" on 12 August. A lyric video for the title track was released on 25 January 2018.


Biografie.

Počátky kariéry.

Svou sólovou pěveckou kariéru započala v roce 1992, kdy začala vystupovat se svými skladbami televizních a rozhlasových pořadech. V roce 1993 a 1994 se neúspěšně zúčastnila rumunského národní kola s písněmi „Balerina” (1993) a „Doar amintiri” (1994). V roce 1996 se zúčastnila národního kola se sladbou „Undeva departe esti tu”, se kterou se umístila předposlední a obsadila 19. místo.  O dva roky zaujala šesté místo s písní „Europa” spolu s Laurou Stoicou, Danielou Vladescu, Luminitou Anghel, Mihaiem Alexandruem a Aurelianem Temisanem. V roce 1999 vyšlo její EP s názvem Cu tălpile goale. V lednu 2000 vydala své debutové studiové album s názvem Turqouise, ze kterého pochází promo singl „I Feel Good” (nahraný s Un-Q Sapro & Evrikou), který se nakonec umístil na posledním 13. místě ve finále národního kola do Eurovision Song Contest 2000.  V roce 2002 opět vystoupila finále národního kola s písní „I Do”, se kterým se umístila na pátém místě.

2003—04: Eurovision Song Contest.

V roce 2003 byla oceněna Ženou roku čtenáři časopisu Avantaje a tom samém roce její píseň „Lângă mine” (promující album stejného jména) obdrželo titul Píseň roku, který jí udělily vysílací společnosti Bucureşti a Actualitati Radio. Se stejným singlem zpěvačka vyhrála Festival v Mamai a také Festiwal Piosenki Miłosnej 2003.  V únoru 2003 se zúčastnila rumunského národního kola Euroviziune 2003, ve kterém prošla přes druhé semifinálové kolo a s písní „Don't Break My Heart” postoupila do finále, které se konalo dne 1. března. Před konáním národního výběru byla hlavní favoritkou na vítězství celého národního kola, ve kterém nakonec získala nejvyšší počet 24 bodů a obsadila první místo, čímž se stala reprezentantkou Rumunska na Eurovision Song Contest 2003. Ve finále, které se konalo dne 24. května, získala za své vystoupení celkem 73 bodů, což stačilo na 10. místo. Během písně byla doprovázena svými čtyřmi tanečníky.  V roce 2003 vydala první kompilační album s názvem Best of Nicola, kde se mimo jiné nacházel i eurovizní singl a také ostatní písně, se kterými se zúčastnila rumunských národních výběrů v minulých letech. V červnu následujícího roku se uskutečnila premiéra album De mă vei chema, na kterém se nachází mimo jiné i píseň „Don't Break My Heart”.

Od 2005: Thank You.

V roce 2005 získala dvě sošky (v kategorii Nejlepší popová píseň a Nejlepší zpěvačka) během slavnostního předávání cen MTV Romania Music Awards. V létě roku 2007 vydala singl „Dacă-i tarziu”, se kterým se umístila v národních žebříčcích. O rok později se zúčastnila finále rumunského národního kola s písní „Fairytale Story”, se kterým se nakonec vybojovala 7. místo. Singl byl předzvěstí dalšího studiového alba zpěvačky s názvem Thank You z roku 2009. Z desky pochází také promo singl „Leave No Heart Behind”, na kterém spolupracovala s Thomasem Nicholsem, a pilotní song, který napsala společně s Kordem. Od srpna 2014 pokračuje v umělecké spolupráci s Mihaiem Alexandru.

Soukromý život.

V roce 1990 se provdala za svého producenta Mihaia Alexandru. Pár se rozvedl v roce 2005, po patnácti letech manželství.

Nicoleta Alexandru, známá pod uměleckým jménem Nicola (* 5. listopad 1968 Bukurešť, Rumunská socialistická republika, dnes Rumunsko) je rumunská zpěvačka, která reprezentovala Rumunsko na Eurovision Song Contest 2003.

Nicoleta Alexandru (; born 5 November 1968), whose stage name is Nicola (), is a Romanian singer. She is best known for representing Romania at the 2003 Eurovision Song Contest.


Životopis.

Igor Ciel se narodil v Rožňavě, ale od dětství bydlel a studoval v Brezně. Na gymnáziu navštěvoval divadelní kroužek „Jano Chalupky“, kde se poprvé projevil jeho zájem o divadlo. V ochotnickém divadle působila jako herečka i jeho matka, která se mu v jeho divadelních začátcích snažila pomoci zdokonalit se.  Jeho zájem o divadlo přetrvával i nadále a tak si podal přihlášku na Vysokou školu múzických umění v Bratislavě na obor divadelní režie. Nebyl však přijat a tak začal studovat na Univerzitě Komenského divadelní vědu a estetiku. Po studiu podal přihlášku znovu na VŠMU, kde byl na druhý pokus už přijat.  Hereckou tvorbu ho učil Andrej Bagar a režii Josef Budský. Igor Ciel na sebe upozornil režií hry Herba Tanka "Tanková loď" v Divadle mladých na Dunajské ulici. Později po doporučení pedagogů odešel na moskevský Státní institut divadelního umění - GITIS. Po návratu v roce 1955 dokončil obor spolu s Pavlem Hasprou a Oto Kaťušou. Po škole byl na krátkou dobu rozhlasovým hlasatelem. S vlastní režií začínal v divadle ve Zvoleně (1955–1959) a později v Nitře (1960–1966). S výjimkou žilinského Divadla Petra Jilemnického hostoval Igor Ciel ve všech mimobratislavských souborech. Po odchodu z Nitry v roce 1966 nastoupil jako režisér do Československé televize (ČST) v Bratislavě do hlavní redakce literárně-dramatického vysílání, kde se věnoval zejména přípravě adaptací slovenských, ale i světových autorů. Patřil k tvůrcům slavných a divácky oblíbených „bratislavských pondělků“. Ve svých dílech spolupracoval s významnými slovenskými herci a herečkami, jako například Vlado Müller, Jozef Kroner, Štefan Kvietik, Ladislav Chudík, Karol Machata, Michal Dočolomanský, Jozef Adamovič, Božidara Turzonovová, Zdena Studenková, Emília Vášáryová, Zdena Gruberová, Magda Paveleková, Kamila Magálová atd.  Igor Ciel je také znám tím, že pracoval téměř stále se stejným štábem. Jeho hlavním kameramanem byl Marián Minárik, hlavním kostymérem Milan Čorba, výtvarníkem Ladislav Hupka, hudebním skladatelem Jaromír Dlouhý a střihačem Ladislav Halama. Natočil více než sto čtyřicet titulů, kromě televizních filmů i seriály, inscenace i několik dokumentárních filmů. Do paměti diváků se však nejvíce zapsaly jeho seriály: "Parížsky mohykáni", "Vivat Beňovský!" (1975), "Louis Pasteur" (1977), "Barbora Rösellová" (1979). Igor Ciel byl i dlouholetým pedagogem na VŠMU. Na Divadelní fakultě působil od roku 1962, poté co byla na fakultě otevřena v roce 1974 Katedra televizní režie, stal se jejím vedoucím. Ve školním roce 1985/86 došlo k další změně a ústav se přetransformoval na Katedru filmové a televizní režie a Igora Ciela nahradil na postu vedoucího Stanislav Párnický. Ciel v roce 1981 na škole obhájil vědecko-pedagogický titul docent a koncem roku 1989 byl jmenován profesorem. V roce 1990 stál při formování Filmové a televizní fakulty VŠMU, kde začínal jako jediný profesor a několik let byl i její proděkanem. V 90. letech 20. století také působil v radě Slovenské televize a v roce 1993 byl i jejím předsedou. Na přelomu dvacátého a jednadvacátého století vyučoval i V Banské Bystrici na Akademii umění (1998–2003). Igor Ciel byl nejen režisérem a pedagogem, ale také hercem. Debutoval v roce 1958 v hraném filmu "Posledný návrat" v režii Františka Kudláčka. Později se také objevil ve několika divadelních hrách, jako například "Rómeo a Júlia", "Výstrel nik nepočul", "Majitelia kľúčov".  Od roku 1956 byl ženatý s herečkou Alžbětou Poláčkovou, se kterou později i spolupracoval v některých divadelních hrách jako například "Dom pani Bernardy", "Nepriatelia", "Hosť", ale také v některých televizních filmech jako "Nenávisť", "Oceliari", "Toreador". Mají spolu dvě děti, Hanu a Martina. S Hanou, která studovala dramaturgii a scenáristiku na FAMU, také spolupracoval na tvorbě několika televizních filmů, jako například "Magma", "Predohra", "Aj tak zajtra umriem". Syn Martin vystudoval filmovou a divadelní vědu na VŠMU v Bratislavě, kde dnes působí jako docent na Katedře audiovizuálních studií. Se svým otcem pomáhal v televizním filmu Stanislava Párnického z roku 2000, "Ticho po búrke".  Igor Ciel podlehl těžké nemoci 4. července 2010.

Charakteristika tvorby.

V 60. letech 20. století převládala v jeho tvorbě zejména televizní inscenace, v 70. letech jsou to seriály, v 80. letech televizní filmy a v 90. letech se dostaly do popředí opět televizní inscenace. V jeho tvorbě převládají psychologická a sociální dramata, jako např. "Jubelové deti" (1980), "Lúčenie" (1988), komedie, jako "Manželstvo na inzerát" (1980), či "Transplantácia slepého čreva" (1983), detektivky jako "Morská záhada" (1969), "Zabijak" (1972), "Dvojhlavý orol" (1969), "Vivat Beňovský!" (1975), "Barbora Rösellová" (1979). Do jeho tvorby spadají však i filmy o druhé světové válce, jako například "Hra bez lásky" (1962), "Siedmy zradníci" (1971), "Podivné okolnosti" (1982). Charakteristické jsou pro něj adaptace děl i slovenských i zahraničních autorů a pohrávání si s jednotlivými adaptačními posuny. Natočil několik filmů z maďarskou tematikou, podle předloh maďarských spisovatelů, např. "Ossa Sepia" (1982), "Vinníkove spomienky" (1983) a dva filmy natočil i přímo v Maďarsku - "A tévedés joga/Právo na omyl" (1982) a "Szonatina egy páváért/ Sonatína pre páva" (1990). Jeho filmy jsou vypravovány většinou lineárně, případně s občasným využitím retrospektivy. Nepracoval příliš se symbolikou, ani metaforami, ale přesto lze v některých dílech cítit snahu o určitý filozofický přesah nebo také snahu o společenskou reflexi podanou satirickým způsobem, jako například v jeho starších divadelních hrách z 50. let "Začalo sa v múzeu? (Veselé kádrovanie)" (1956), či "Nepokojná mladosť" (1957).

Igor Ciel (13. dubna 1931, Rožňava – 4. července 2010, Bratislava) byl slovenský divadelní a televizní režisér, scenárista, herec a vysokoškolský pedagog.

Igor Ciel (April 13, 1931, Rožňava – July 4, 2010, Bratislava) was a Slovakian movie and theatre play director, screenwriter, actor and pedagogue.


Dějiny.

Někdy koncem 11. století vznikla na písečné výspě malá tvrz a kolem ní vesnice, dnešní Ostrolenka. Nejstarší dokument, který mluví o Ostrolence jako o městě, pochází z roku 1373. Autorem listiny je mazovský vévoda Siemowit III. V roce 1526 se město stalo královským, přesněji připadlo královně Boně. Od té doby začal rychlý hospodářský rozvoj města a o těchto letech se dnes hovoří jako o „zlatém věku Ostrolenky“.  Rozvoj však přerušily náboženské boje třicetileté války, především invaze Švédů a související epidemie. Na konci třicetileté války bylo město téměř úplné zničené. Na počátku osmnáctého století, za severní války, město znovu stálo na pokraji úplného zániku. K oživení došlo na konci osmnáctého století, když začali přicházet osadníci do přilehlého Zeleného lesa ("Puszcza Ziełona") a městu byly potvrzeny některé řemeslnické výsady. Významným mezníkem byla stavba kláštera bernardinů (františkánů), který je dnes jednou z nejkrásnějších památek regionu.  Po dělení Polska se město ocitlo pod pruskou správou. Na začátku roku 1807 zvítězil Napoleon u Ostrolenky nad ruskými vojsky, proto je název města vytesán i na Vítězném oblouku v Paříži. Ostrolenka byla rovněž svědkem jedné z největších a nejkrvavějších bitev Listopadového povstání. 26. května 1831 se zde střetla vojska polských vzbouřenců pod velením Jana Skrzyneckiho a carská vojska pod vedením polního maršála Ivana Ivanoviče Dibiče. Zvláštní odvahu prokázali vojáci 4. pluku pěchoty vedení podplukovníkem Józefem Bémem, po němž se dnes jmenuje hlavní náměstí Ostrolenky.  Rozvoj nastal mezi dvěma světovými válkami, kdy byla přestavěna radnice, postaveny lázně, kino, čtyři nové základní školy a škola pro řemeslníky. 8. září 1939 město obsadili Němci. Během okupace zabili asi 1000 obyvatel města, mezi nimi hodně učitelů, kteří tvořili páteř zdejších odbojových skupin. Ostrolenka byla osvobozena 6. září 1944. V 50. letech byla postavena elektrárna a závody na výrobu buničiny a papíru, v 70. letech pak vápenka, masokombinát, mlékárna, nemocnice, autobusové nádraží, kulturní centrum a městský stadion.  Dnes má město sedm základních škol, pět středních škol, vysokou školu veřejné správy a pobočky některých univerzit. Mezi největší podniky patří společnost Stora Enso, přední polský výrobce celulózy, obalového papíru a lepenky. Firma Xella Polska vyrábí stavební materiál. Od roku 2007 podporuje ekonomcký rozvoj v Ostrolence a okolí zvláštní ekonomická zóna o rozloze 86 hektarů

Ostrolenka () je město v Polsku, šesté největší město Mazovského vojvodství. Leží na řece Narew, asi 100 km severovýchodně od Varšavy. K roku 2014 v něm žilo 52 792 obyvatel.

Ostrołęka is a city in northeastern Poland on the Narew river, about northeast of Warsaw, with a population of 52,792 (2014) and an area of 33,46 km (12,92 sq. mls). The town is situated in the Masovian Voivodeship (since 1999), and it is the former capital of the Ostrołęka Voivodeship (1975–1998). Ostrołęka is currently the capital of both Ostrołęka County and Ostrołęka City County. Until the late 1980s, Ostrołęka used to be a local railroad junction, with four lines stemming from Ostrołęka railway station: eastwards to Łapy and Białystok, southwestwards to Tłuszcz and Warsaw, northwards to Wielbark and Olsztyn, and southwards to Małkinia.


Život.

Jeho otec byl velkostatkář a průmyslník. K hudbě ho přitáhla matka, klavíristka, a zejména strýc, houslista budapešťské opery. Malý Miklós se tak v raném věku naučil hrát na violu a klavír a již od osmi let veřejně vystupoval. V roce 1925 se zapsal na univerzitu v Lipsku, kde nejprve studoval chemii, na přání otce. Ale už po roce přešel na tamní konzervatoř. Po studiích žil nějakou dobu ve Francii a od roku 1935 ve Spojeném království. Právě tam začal komponovat filmovou hudbu. Jeho raná tvorba byla přitom silně inspirována pracemi krajanů Bély Bartóka a Zoltána Kodályho.  Roku 1936 složil v Británii svůj první hudební doprovod k filmu. Šlo o snímek "Rytíř beze zbraně". Natolik zaujal svého krajana, filmového režiséra Alexandra Kordu, že ten mu nabídl práci na dalším filmu, dobrodružném snímku "Čtyři pírka", režírovaném jeho bratrem Zoltánem Kordou.  Rózsovým nejpropracovanějším raným dílem je však hudba k filmu "Zloděj z Bagdádu", na níž pracoval v letech 1939-1940 nejprve v Londýně, po vypuknutí druhé světové války pak v Hollywoodu, kde se rok nato natrvalo usadil. Toto dílo mu přineslo jeho první nominaci na Oscara (film vyhrál Oscary tři, ale za hudbu nakonec nikoli). Spolupráce se Zoltánem Kordou pokračovala filmy "Kniha džunglí" (poprvé v jeho kariéře tato hudba vyšla i na desce jako soundtrack) a "Sahara".  Ve 40. letech napsal hudební doprovod k několika noirovým filmům ("Pojistka smrti", "Zabijáci", "Obnažené město", "Asfaltová džungle"). Šlo většinou o hudbu vyznačující se pochmurností a tíživou, znepokojující atmosférou.  Ve filmech "Ztracený víkend" a "Rozdvojená duše" z roku 1945 použil elektronického nástroje tereminu, který dokázal vytvořit efekt "nadpřirozena". Ve "Ztraceném víkendu" vyjadřuje zvuk tereminu nezvladatelnou touhu alkoholika dát si další skleničku. V Hitchcockově psychologicky laděné "Rozdvojené duši" ho zase využil ve scénách iracionálního chování hrdiny. Hudební postupy, které zde Rózsa jako první použil, se zakrátko začaly běžně využívat především v hororech a thrillerech. Za oba filmy byl nominován na Oscara a za "Rozdvojenou duši" ho Rózsa i získal.  Už o dva roky později se mohl radovat z druhé zlaté sošky, a to za hudbu k dramatu "Dvojitý život". Hudba v úvodních titulcích přitom připadala producentům filmu "příliš modernistická" a chtěli ji odstranit, což se nestalo jen díky Rózsově ostrému protestu. Stejně se vzbouřil režisér George Cukor.  V letech 1948-1962 zastával pozici hlavního skladatele firmy MGM. Otevřely se mu tím velké možnosti. Když na počátku 50. let kvůli nástupu televize filmový průmysl zaznamenal odliv diváků z kin, rozhodli se hollywoodští filmaři znovu přilákat masy natáčením epických velkofilmů, vyznačujících se obrovským rozpočtem. Toto období bylo i vrcholem Rózsovy práce. Hned ve svém prvním takovém projektu, "Quo Vadis", se pokusil hudbu k filmu přizpůsobit hudební tradici epochy, v níž se děj odehrává, což byl do té doby nevídaný jev. Studoval tedy hudbu Starého Říma a Řecka a dokonce sám dohlížel na výrobu hudebních nástrojů, které byly při nahrávání použity. V dalším historickém velkofilmu "Ivanhoe" odehrávajícím se ve 12. století se rozhodl použít středověké normanské skladby. O fenoménu Rózsou objevené "hudební autentičnosti" se začalo široce diskutovat (byl pochopitelně i předmětem kritiky), ale ve své době se "autentičnost" osvědčila natolik, že stejně jako Rózsa začali postupovat i ostatní filmoví skladatelé. Pro Rózsu však nešlo o dogma: Při adaptaci Shakespearova "Julia Caesara" se mohl rozhodnout pro hudbu Starého Říma nebo alžbětinského období, avšak zvolil zcela moderní pojetí.  Vrcholem jeho "epického období" byla hudba k velkofilmu "Ben Hur" režiséra Williama Wylera. Nejnákladnější film své doby se dočkal tehdy rekordních jedenácti Oscarů, přičemž jedna ze zlatých sošek zamířila (potřetí a naposledy) i do Rózsových rukou. Na zkomponování hudby k tomuto snímku dostal jeden rok, což je čas na hollywoodské poměry zcela mimořádný. Také prostor byl neobvyklý: už úvodní titulky podkresluje velkolepá sedmiminutová předehra. V partituře se střídají "římské motivy" s vojenskými pochody a éterické motivy doprovázející postavu Krista (respektive jeho blízkosti).  V dalším filmu, tentokrát vyloženě zaměřeném na Ježíše, "Král králů", ovšem zvolil jiný postup, postava Ježíše je podkreslována hudbou monumentální.  Za hudbu k filmu "El Cid" byl naposledy nominován na Oscara. Atmosféru středověkého Španělska vykreslil skladbami, které objevil v tamních klášterních knihovnách.  Za Rózsovo poslední velké dílo bývá považována hudba k biblickému snímku "Sodoma a Gomora". Film však divácky příliš neuspěl a předznamenal blížící se konec éry velkofilmů. V následujících letech se již méně věnoval práci pro film a upřednostnil koncertní tvorbu, kde začal mnohem více než dříve používat motivy z maďarské lidové hudby. Ve filmu tak učinil jen jednou, v zapomenutém sci-fi thrilleru "The Power" z roku 1968.  Celý život se vyhýbal skládání hudby k westernům a komediím, výjimku udělal až ve svém zcela posledním filmovém počinu, když složil "noirovou hudbu" k parodii "Mrtví muži nenosí skotské sukně", kde vlastně parodoval sám sebe, neboť typické hudební noirové postupy založil on.  Od roku 1943 až do své smrti byl ženatý s Margaret Finlansonovou, se kterou měl dceru Juliet (* 1945) a syna Nicholase (* 1946).  Rózsa zemřel roku 1995, pohřben byl na známém hollywoodském hřbitově Forest Lawn.  Jeho žákem byl skladatel filmové hudby Jerry Goldsmith.

Miklós Rózsa (18. duben 1907, Budapešť - 27. červenec 1995, Los Angeles) byl maďarský hudební skladatel, který proslul především jako skladatel filmové hudby. K nejslavnějším patří hudba k filmu "Ben Hur". Během své kariéry byl sedmnáctkrát nominován na Oscara, třikrát na Zlatý glóbus a jednou na cenu Grammy. Třikrát Oscara získal.

Miklós Rózsa (; 18 April 1907 – 27 July 1995) was a Hungarian-American composer trained in Germany (1925–1931) and active in France (1931–1935), the United Kingdom (1935–1940) and the United States (1940–1995), with extensive sojourns in Italy from 1953 onward. Best known for his nearly one hundred film scores, he nevertheless maintained a steadfast allegiance to absolute concert music throughout what he called his "double life" (Rózsa, "Double Life: The Autobiography of Miklós Rózsa" [Tunbridge Wells: Baton Press, 1982), p. 9].)  Rózsa achieved early success in Europe with his orchestral "Theme, Variations, and Finale" (Op. 13) of 1933, and became prominent in the film industry from such early scores as "The Four Feathers" (1939) and "The Thief of Bagdad" (1940). The latter project brought him to America when production was transferred from wartime Britain, and Rózsa remained in the United States, becoming an American citizen in 1946.  His notable Hollywood career earned him considerable fame, earning 17 Oscar nominations including three successes for "Spellbound" (1945), "A Double Life" (1947), and "Ben-Hur" (1959), while his concert works were championed by such major artists as Jascha Heifetz, Gregor Piatigorsky, and János Starker.


Pozorování.

Na obloze se nachází v severovýchodní části souhvězdí, 20' severozápadně od hvězdy s magnitudou 3,9 V382 Carinae. Hvězdokupa je velmi bohatá, viditelná pouhým okem jako jasná skvrna protažená východo-západním směrem a nachází se 3 stupně severovýchodně od jasné mlhoviny Carina. Pouhým okem je viditelná i za ne zcela tmavých nocí a dokonce i z příměstských oblastí. Již triedrem 10x50 je možné ji rozložit na spoustu slabých hvězd rozdělených do dvou skupin: chudší západní skupině vévodí dvě hvězdy osmé magnitudy a ve východní skupině vystupuje dvojhvězda sedmé magnitudy. Amatérský astronomický dalekohled ukáže stovky hvězd až do 12. magnitudy. Hvězdokupa je tak rozlehlá, že v okulárech s malým zorným polem není vidět celá najednou. Proto je k jejímu pozorování nejvhodnější triedr se středním zvětšením nebo ještě lépe malý hvězdářský dalekohled.  Kvůli její velké jižní deklinaci není hvězdokupa vůbec pozorovatelná v mnoha obydlených oblastech severní polokoule, jako je Evropa a téměř celá severní Amerika; v obydlených oblastech jižní polokoule je naopak cirkumpolární. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze je od ledna do června.

Historie pozorování.

Tento nebeský objekt nalezl a popsal Nicolas-Louis de Lacaille v lednu 1752 a později byla pojmenována působivým jménem Studna přání, díky její podobnosti s blyštícími se stříbrnými mincemi na dně studny přání. Dá se předpokládat, že hvězdokupa byla pozorována již ve starověku, díky její značné jasnosti; navíc se v těch dobách v oblasti kolem Středozemního moře ukazovala nad obzorem a do jižnější polohy se dostala až později kvůli precesi zemské osy. Později ji znovu pozoroval James Dunlop, který ji sledoval dalekohledem z jižní polokoule, a po něm John Herschel, který ji zapsal do svého katalogu.

Vlastnosti.

Hvězdokupa obsahuje více než 670 hvězd, kterých je většina bílých spektrální třídy A, ale některé jsou žluté se spektrální třídou F. Metalicita jejích hvězd je podobná Slunci. NGC 3532 se nachází ve vzdálenosti kolem 1 600 světelných let a vůči okolním objektům se tedy nachází na pozadí, leží až v rameni Střelce Mléčné dráhy. Její celková magnituda je 3,0.  Její stáří je zhruba 300 milionů let, tedy uprostřed mezi stářím M37, která má 200 milionů let, a hvězdokupy Jesličky, staré 400 milionů let. Celková hmotnost hvězdokupy je kolem 2 000 hmotností Slunce a je zvláště bohatá na bílé hvězdy spektrální třídy A. Obsahuje také velké množství dvojhvězd, jak poznamenal už John Herschel.  Ve směru pohledu na tuto hvězdokupu se nenachází hustá mračna kosmického prachu, což umožňuje její snadné studování. Studie na nalezení a určení přítomnosti bílých trpaslíků v této hvězdokupě zjistila čtyři možné bílé trpaslíky.

NGC 3532 (také známá jako Wishing Well Cluster (Studna přání) nebo Caldwell 91) je jasná otevřená hvězdokupa v jižním souhvězdí Lodního kýlu vzdálená přibližně 1 600 světelných let. Objevil ji francouzský astronom abbé Nicolas-Louis de Lacaille v roce 1751.

NGC 3532 (Caldwell 91), also commonly known as the Pincushion Cluster, Football Cluster, the Black Arrow Cluster and the Wishing Well Cluster, is an open cluster some 405 parsecs from Earth in the constellation Carina. Its population of approximately 150 stars of 7th magnitude or fainter includes seven red giants and seven white dwarfs. On 20 May 1990 it became the first target ever observed by the Hubble Space Telescope. A line from Beta Crucis through Delta Crucis passes somewhat to the north of NGC 3532. The cluster lies between the constellation Crux and the larger but fainter "False Cross" asterism. The 4th-magnitude Cepheid variable star x Carinae (V382 Car) appears near the southeast fringes, but it lies between the Sun and the cluster and is not a member of the cluster.  The cluster was first catalogued by Nicolas Louis de Lacaille in 1751. It was admired by John Herschel, who thought it one of the finest star clusters in the sky, with many double stars (binary stars).


Kariéra.

Narodil se 22. října 1987 v litevském hlavním městě Vilniusu. Jeho otcem byl bubeník populární hardrockové skupiny Plackartas. Donatas Montvydas se účastnil již dětských soutěží, např. Dainų dainelė (Píseň písní). Studoval na hudební škole Balys Dvarionas. Vyhrál národní televizní soutěže Lietuvos dainų dešimtukas (Top 10 litevských písní) a Iššūkis žvaigždėms (Výzva pro hvězdy), poté upoutal porotu i publikum v televizním projektu Žvaigždžių duetai (Hvězdné duety) a koncem roku 2010 vyhrál také v televizní soutěži Šok su manimi (Tanči se mnou). Roku 2011 si odnesl hlavní cenu z mezinárodního hudebního festivalu Slavjanskij Bazar v běloruském Vitebsku a téhož roku se probojoval do finále soutěže New Wave 2011, kde z šestnácti soutěžících získal pro Litvu 12. příčku.  Opakovaně se účastnil národního kola Eurovizijos (Eurovize). V roce 2009 skončil na druhém místě, o rok později byl po semifinále diskvalifikován kvůli nesplnění termínu pro zveřejnění písně. V roce 2011 dosáhl na čtvrtou příčku s duetem s litevským reprezentantem Eurovision Song Contest 2009 Sashou Sonem. A konečně v roce 2012 národní kolo vyhrál a s písní „Love Is Blind“ reprezentoval Litvu na Eurovision Song Contest 2012 v ázerbájdžánském Baku. Z druhého semifinále na 3. postupovém místě se 104 body prošel do velkého finále a v něm obsadil se 70 body celkově 14. příčku.  Po návratu ze soutěže vydal debutové album "Donny Montell" a o rok později další s názvem "Norim Dar". Od roku 2013 se stal také porotcem soutěže Hlas Litvy a v roce 2016 natáčel materiál pro třetí album "#BLCK". Dne 12. března 2016 po desetitýdenním klání znovu zvítězil ve finále národní soutěže Eurovizijos, kde získal maximum bodů od poroty i diváků. Tím se už podruhé kvalifikoval do Eurovision Song Contest 2016 ve švédském Stockholmu, kde reprezentoval Litvu s písní „I’ve Been Waiting for This Night“. Tentokrát postoupil z druhého semifinále na 4. příčce s 222 body a ve finále s 200 body dosáhl na 9. místo.

Donny Montell, občanským jménem Donatas Montvydas (* 22. října 1987 Vilnius, Litva), je litevský zpěvák. Reprezentoval Litvu v mezinárodní soutěži Eurovision Song Contest 2012 a opět v roce 2016.

Donatas Montvydas (born 22 October 1987), better known by his stage name Donny Montell, is a Lithuanian singer-songwriter who represented Lithuania at the Eurovision Song Contest 2012, held in Baku, Azerbaijan. He did so for a second time in 2016, when he represented his country in Stockholm, Sweden.


Výška.

Rezidence má v New Yorku nejvýše postavenou střechu a převyšuje tím i One World Trade Center. Budova má rozlohu přibližně 28 000 m, rozloha apartmánu v posledním patře je 280 m a výška stropu 3,8 metru. Mrakodrap má poměr výšky k šířce 1:15, což z něj dělá jeden z nejtenčích mrakodrapů na světě.

Popis.

Návrh konstrukce byl koncipován architektem Rafaelem Viñolym, který byl inspirován odpadkovým košem rakouského designéra z roku 1905. Budova zachází do extrémního minimalismu, její tvary vychází ze čtverce. Půdorys budovy je čtvercový, okna v bytech velká 3x3 metrů jsou také čtvercová. Každé patro má 24 oken rozdělených po šesti na každé straně. Interiéry jsou navrženy společností Deborah Berke a firmou Bentel & Bentel, která rovněž navrhla Eleven Madison Park nebo Gramercy Tavern.  Budovu tvoří železobetonové jádro, ve kterém jsou výtahové šachty a veškeré rozvody. Z jádra ční vyztužený železobetonový skelet, díky kterému nemusí být v bytech umístěny žádné nosníky.

Interiér.

Vybavení budovy zahrnuje golfový trenažér o velikosti 12 metrů, soukromou jídelnu a promítací místnost, bazén dlouhý 22,5 metru, wellness centrum, kinosál a vinné sklepy. Celkem je zde 104 bytů. V nejvyšších patrech jsou byty po jednom, nižší patra mají nejčastěji v jednom patře dva byty.

Odezvy.

Názory na mrakodrap se různí jak mezi profesionály tak laiky. Kvůli strohému designu mnozí pochybují o architektonické hodnotě budovy. Někteří newyorčané kritizují stavbu, neboť se domnívají, že symbolizuje rostoucí náklady na život v New Yorku. Módní konzultant Tim Gunn popsal budovu jako jen tenký sloup, co potřebuje malou čepici. Kritik architektury Justin Davidson zpochybnil tvůrčí hodnotu budovy.

432 Park Avenue je rezidenční mrakodrap v newyorském Midtown Manhattanu, který má výhled na Central Park. Je vysoký 425,5 metrů, má 91 pater a nachází se v něm 104 bytů. Na střeše je terasa, uvnitř jsou restaurace, lázně, vinné sklepy, kinosál a konferenční místnosti. Stavba budovy začala v září 2011, dokončena byla 23. prosince 2015, přičemž svého vrcholu dosáhla již 10. října 2014. Budovu navrhla architektonická kancelář SLCW Architects a Rafael Viñolym, investor byl Harry B. Macklowe. Jedná se o nejvyšší obytnou budovu světa.  Budova vyžadovala demolici 495 pokojů původního hotelu Drake, který byl postaven v roce 1926. V roce 2006 koupil hotel investor Harry B. Macklowe za částku 440 milionů dolarů a následný rok jej nechal zbourat. Když byl 432 Park Avenue otevřen, stal se 2. nejvyšší budovou v New Yorku, 3. nejvyšší budovou v USA, 15. nejvyšší budovou na světě a nejvyšší obytnou budovou na světě. Celkové náklady na stavbu činily 1,25 miliard dolarů.

432 Park Avenue is a residential skyscraper at 57th Street and Park Avenue in Midtown Manhattan, New York, overlooking Central Park. The tower was developed by CIM Group and Harry B. Macklowe and designed by Rafael Viñoly. It features 125 condominiums as well as amenities such as a private restaurant for residents. 432 Park Avenue sits on Billionaires' Row and has some of the most expensive residences in the city, with the median unit selling for tens of millions of dollars.  432 Park Avenue is located on the site of the former Drake Hotel, which was sold to Macklowe in 2006. The project faced delays for five years because of lack of financing as well as difficulties in acquiring the properties on the site. Construction plans were approved for 432 Park Avenue in 2011 and excavations began the next year. Sales within 432 Park Avenue were launched in 2013; the building topped-out in October 2014 and was officially completed in 2015. The structure includes seven 12-story-tall segments with residential units. Each segment is separated by a two-story-tall section without any windows or interior space, allowing wind gusts to pass through the building.  At the time of its completion, 432 Park Avenue was the third-tallest building in the United States and the tallest residential building in the world. , it is the thirty-first tallest building in the world, sixth-tallest building in the United States, the fifth-tallest building in New York City, and the third-tallest residential building in the world.


Pozorování.

NGC 4775 je docela jasná hvězdokupa na hranici viditelnosti pouhým okem, za velmi dobrých podmínek je možné ji vidět bez přístrojů jako rozostřenou hvězdu. Hvězdokupu je možné snadno najít zhruba 10 stupňů východně od jasné hvězdy Alfa Centauri, severně od hvězd Jižního trojúhelníku. Za tmavých nocí stačí k jejímu rozložení na jednotlivé hvězdy triedr 10x50, malý dalekohled ji zcela rozloží na jednotlivé hvězdy i při malém zvětšení. Skládá se ze dvou hvězd s magnitudou 7 a patnácti hvězd 9. magnitudy rozesetých podél osy mířící od severozápadu k jihovýchodu, což jí dodává protažený vzhled.  Kvůli její velké jižní deklinaci není hvězdokupa vůbec pozorovatelná v mnoha obydlených oblastech severní polokoule, jako je Evropa a téměř celá severní Amerika; v obydlených oblastech jižní polokoule je naopak cirkumpolární. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze jižní polokoule je od května do listopadu.

Historie pozorování.

NGC 6025 nalezl Nicolas-Louis de Lacaille 5. března 1752, který ji popsal jako skupinu tří velmi malých hvězdiček obklopených mlhovinou a zařadil ji do svého katalogu vydaného v roce 1755, ve kterém shromáždil výsledky svého pozorování jižní oblohy z Kapského Města. Později ji znovu pozoroval James Dunlop, který dosáhl jejího úplného rozložení na hvězdy, takže zcela zmizel vzhled mlhoviny.

Vlastnosti.

Hvězdokupa nejeví známky středového zhuštění a je značně protažená severojižním směrem. Obsahuje zhruba 140 hvězd rozmístěných v okruhu 15', rozměr tohoto objektu ve vzdálenosti 756 parseků (2 460 světelných let) je tedy kolem 11 světelných let. Její nejjasnější hvězdy jsou 7. magnitudy a jsou dobře viditelné i triedrem. Její odhadované stáří je 90 milionů let, tedy téměř stejné jako u hvězdokupy Plejády.  Nejjasnější hvězda má katalogové označení HD 143448, je to modrá hvězda hlavní posloupnosti třídy B1Ve a vyskytla se domněnka, že se jedná o modrého opozdilce, který vznikl spojením dvou hvězd. Krom toho stojí za zmínku další tři hvězdy se zvláštními vlastnostmi a několik spektroskopických dvojhvězd.

NGC 6025 (také známá jako Caldwell 95) je jasná otevřená hvězdokupa v souhvězdí Jižního trojúhelníku vzdálená přibližně 2 700 světelných let. Objevil ji francouzský astronom abbé Nicolas-Louis de Lacaille v roce 1751.

NGC 6025 (also known as Caldwell 95) is an open cluster located 2,700 light years away in the Triangulum Australe constellation. It was discovered by Abbe Lacaille in 1751 or 1752 during his South Africa tour.


Život.

Laureano José de Torres Ayala a Duadros Castellanos se narodil v roce 1645 v Seville, ale vyrůstal v Madridu, kde se jeho rodiče usadili, v jeho dětství. Jeho otec byl soudcem roku 1693 v Seville a guvernérem venezuelské Méridy a La Gritě. Měl tři bratry, Pedra Ignacia, Cristóbala a Diega Torres Ayala y Quadros. Během svého mládí se přidal ke španělské armádě.  V červnu 1693 se účastnil expedice na Floridu, během níž překročili hrabství Okaloosa, tudíž byl jedním z prvních Evropanů, kteří kdy vstoupili do západní Floridy. Dne 21. září 1693 se stal 30. guvernérem Floridy. Jako jeho předchůdci i Ayala pracoval na dostavění Castillo de San Marcos, které bylo dokončeno za jeho správy v roce 1695. Post guvernéra si udržel do roku 1699, kdy se vrátil do Španělska a jeho místo převzal José de Zúñiga y la Cerda.  Během let 1704 – 1707 se účastnil války o španělské dědictví, přičemž se zdržoval v Evropě. Dne 18. ledna 1707 se stal guvernérem Kuby. Na Kubě byl znepokojen jejími ekonomickými problémy. Španělský úředník a statkář Orri přišel s myšlenou, že by se tamější produkce tabáku mohla prodávat vládě. Tím by se zajistilo, že daň z tabáku by se vrátila na Kubu. Většina obchodníků prodávala tabák do Ameriky či do Španělska a Kuba tím pádem ztrácela zisk. Přestože tedy Orriova idea značně ztenčovala zisk Španělsku, Ayala ho plně podporoval a tím vznikl kubánský tabákový monopol.  Jeho guvernérský post byl přerušen 18. února 1711, kdy byl uvězněn auditorem Pablem Caverou pro korupci. Ayala byl uvězněn a poslán před španělského krále Filipa V. O dva roky později, 14. února 1713, byl propuštěn a opět ustanoven guvernérem Kuby. Během svého druhého funkčního období vykonával charitativní činnost. Založil La Casa de la Beneficiencia, domov pro žebráky a započal stavbu Hospital de San Lazaro.  Zemřel v roce 1722 v Havaně.

Laureano de Torres y Ayala (1645 – 1722) byl španělský rytíř Svatojakubského řádu, guvernér Floridy (1693 – 1699), Kuby (1707 – 1711) a voják. Během jeho působení na Floridě nechal dostavět Castillo de San Marcos.

Laureano de Torres y Ayala (1645–1722), Marquis of Casa Torres and Knight of Santiago, was a Spanish military officer and royal governor of "La Florida" (1693–1699) and of Cuba (1708–1711 and 1713–1716). During his administration in Florida, he completed the construction of the Castillo de San Marcos fortress in St. Augustine ("San Agustín"), the provincial capital.


Popis.

Nuzary jsou stálezelené nebo opadavé stromy dorůstající výšek až okolo 40 metrů, řidčeji keře. Listy jsou většinou vstřícné, řidčeji přeslenité nebo výjimečně střídavé, řapíkaté. Žilnatina je zpeřená, postranní žilky jsou u většiny druhů velmi husté a paralelní. Palisty jsou přítomny v podobě drobných žlázek. Květy jsou dvoustranně souměrné, uspořádané v latách složených z vijanů nebo vrcholíků, řidčeji jednotlivé a úžlabní. Kalich je pětičetný, tvořený nestejnými laloky. Jeden z laloků kalicha je zvětšený, na bázi se zahnutou, někdy vakovitou ostruhou. Koruna je bílá, žlutá, růžová nebo modrá, opadavá, tvořená jediným korunním lístkem, který může být až 6 cm široký ("Q. schomburgkiana"). Korunní lístek bývá široký, na bázi nehetnatý, obvejčitý až obsrdčitý. Někdy jsou také přítomny rudimenty ostatních korunních lístků v podobě 0,5 až 1 mm dlouhých struktur. Tyčinka je jediná, někdy jsou přítomna i drobounká staminodia. Semeník je svrchní, srostlý ze 3 plodolistů a se stejným počtem komůrek obsahujících po 4 až 24 vajíčkách. Plodem je tobolka pukající 3 chlopněmi. Semena mají jednostranné křídlo.

Rozšíření.

Rod zahrnuje asi 56 až 66 druhů. Je rozšířen v tropické Americe od Panamy a Guyany po Brazílii, Bolívii a Paraguay. Nuzary nejčastěji rostou v nížinných a nižších horských tropických deštných lesích, a to zejména v blízkosti řek, případně v poříčních galeriových lesích na savanách nebo v poloopadavých lesích. Řada druhů roste také v brazilském biotopu cerrado.

Význam.

Jádrové dřevo nuzarů je růžově hnědé nebo červenohnědé, řidčeji olivově hnědé, u některých druhů výrazně barevně odlišné od šedavé nebo žlutavé běli. U některých druhů je dosti trvanlivé. V Guyaně se obchoduje pod názvem "gronfoeloe". Má spíše omezený význam a je používáno na různé stavby a konstrukce, podlahy, v truhlářství a na dýhy. Vzhledem k obsahu oxidu křemičitého dochází při jeho opracování k otupování obráběcích nástrojů. Druh "Q. parviflora" má měkké a lehké dřevo, které se používá k výrobě kánoí.  Nálev z borky "Q. grandiflora" a "Q. parviflora" má antiseptické účinky, čaj z listů se používá při pálení žáhy.  Některé druhy se v tropické Americe vysazují jako okrasné a pouliční stromy, mezi jinými "Q. dichotoma", "Q. grandiflora", "Q. megalocarpa", "Q. multiflora" a "Q. parviflora". Druhy "Q. dichotoma", "Q. paraensis" a "Q. multiflora" se také používají k zalesňování degradovaných ploch.

Nuzar ("Qualea") je rod rostlin z čeledi kýlatcovité. Jsou to opadavé nebo stálezelené dřeviny se vstřícnými listy. Květy jsou dosti nápadné, zajímavé tím, že mají pouze 1 korunní lístek a 1 tyčinku. Rod zahrnuje asi 60 druhů a vyskytuje se v tropické Americe. Některé druhy jsou těženy pro dřevo, mají význam v místní medicíně nebo se vysazují jako okrasné dřeviny.

Qualea is a flowering plant genus in the family Vochysiaceae. These plants occur in the Neotropics and their wood makes good timber and firewood and is used in construction. Some species of "Qualea" have medicinal properties.  Species include:


Mládí.

Taemin se narodil 18. července, 1993 v Soulu, Jižní Korea. V roce 2005 byl objeven společností SM Entertainment po úspěšném konkurzu na "SM Open Weekend Audition Casting" ve věku 12 let. V roce 2007 studoval čínštinu v Pekingu v Číně.

Osobní život.

V březnu 2011 přešel do Hanlim Multi Art School z jeho předchozí školy, Chungdam High School, aby přizpůsobil jeho hektický rozvrh se SHINee. Školu dokončil v únoru 2012, ale nebyl schopen se účastnit ceremoniálu kvůli činnosti SHINee. V současné době studuje obor Muzikál a Film, na Myongji University. Je věřící římského katolicismu a jeho křestní jméno je Francesco (František).

Kariéra.

SHINee.

V roce 2008 byl Taemin vybrán jako člen SHINee. Skupina měla oficiální premiéru 25. května 2008, v programu SBS Inkigayo.

Další.

Dne 19. září 2012 Taemin vydal své první OST, "U", jako drama "To The Beautiful You". 16. října 2012 bylo oznámeno, že se Taemin spolu s Eunhyukem a Henrym ze skupiny Super Junior, Hyoyeon z Girls' Generation a s Kaiem a Luhanem ze skupiny EXO zúčastní jako šestičlenný taneční tým pro Veloster s písní "Maxstep", z alba ze spolupráce mezi SM Entertainment a Hyundai. Video ukázka z písně byla vidět na PYL Younique 17. října, 2012.  V červnu 2013 vystupoval s Henrym a Kyuhyunem (Super Junior) se sólo písní "Past". V prosinci téhož roku se podílel na soundtracku seriálu "Prime Minister and I", "Steps". Píseň byla oficiálně představena dne 7. ledna 2014.  Dne 1. června vydal píseň "That Name" ve spolupráci s Jonghyunem (SHINee) pro OST na KBS2 pro "Who Are You: School 2015". Song debutoval na 36. místě na Gaon Singles Chart.

Herectví.

Taemin v roce 2009 v MBC vystupoval v komedii "Tae Hee, Hye Kyo, Ji Hyun" jako Junsu.  V prosinci 2011 se Taemin zúčastnil jako dabér pro korejský animovaný film s názvem "Outback" jako hlavní postava, Johnny bílá koala, spolu s kolegyní Sunny (Girls' Generation).

Televizní pořady.

V roce 2009 se objevil v televizních pořadech jako např." Idol Maknae Rebellion "vedle kolegů Onew, Jonghyun a Key (SHINee) v několika epizodách, spolu se členy dalších skupin, včetně umělců Dongho, Shorry J, Jinwoon, Yunhwa, Seunghyun a Mir.  V dubnu 2013 SM Entertainment oznámila, že Taemin bude se Son Na-Eun ze skupiny A-Pink hrát pár v reality show "We Got Married", kterým nahradili předchozí pár Kwanghee a Sunhwa.  Dne 8. února 2014 se vrátil s Immortal Song 2, kde nazpíval píseň "Wait a Minute" jako Joo Hyun-mi.  3. února 2015 byl potvrzen pro obsazení do první sezóny "Match Made in Heaven Returns". Dne 23. března byla oznámena jeho účast v estrádě Off to School.

Sólový debut.

Dne 25. července bylo oznámeno, že Taeminův oficiální sólový debut vyjde v srpnu. Oficiální hudební videoklip pro jeho titulní píseň "Danger" vyšel 15. srpna. 18. srpna Lee Taemin vydal své sólové mini album "Ace", které obsahuje šest písní.  V září roku 2015 se tvrdilo, že se Taemin připravuje na sólový comeback, který krátce poté potvrdil také na koncertu sám.  Dne 23. února, 2016 se vrátil se s jeho prvním albem "Press it", které obsahuje celkem deset skladeb, včetně titulní skladby "Press Your Number", na které se podílel známý zpěvák Bruno Mars.  Jeho japonský debut v podobě mini alba "Solitary Goodbye" vyšlo 27. června 2016. Na albu jsou 4 nové japonské písně a japonská verze "Press Your Number".  V září 2017 se objevil v japonském krimi dramatu Final Love: Even If You Disappear Tomorrow, pro který vytvořil i oficiální soundtrack.  Taeminovo druhé album "Move" bylo vydáno v říjnu 2017, které obsahuje i jeho dosud největší hit "Move". Album se umístilo na druhém místě na Gaon Album Chart a na třetím místě Billboard World Albums Chart. V prosinci téhož roku měl vystupovat na KBS Song Festivalu, ale kvůli úmrtí svého kolegy ze SHINee Jonghyuna svoji účast zrušil.  Dne 5. listopadu 2018 vydal své třetí album "Taemin". Dne 11. února 2019 vydal své druhé korejské EP "Want".

Lee Tae-min známý též jako Taemin (* 18. července 1993) je jihokorejský zpěvák, tanečník a herec. Debutoval jako zpěvák a hlavní tanečník ve skupině SHINee v květnu 2008. V roce 2009 započal svou hereckou kariéru s MBC komedií "Tae Hee, Hye Kyo, Ji Hyun", kde ztvárnil Junsu.  Taemin debutoval jako sólový umělec 15. srpna 2014.  Jeho první EP s názvem "Ace "vydal" "18. srpna 2014, spolu s titulní skladbou "Danger". 23. února, 2016, Taemin zahájil své první studiové album, "Press it", kde představil titulní track "Press Your Number".

Lee Tae-min (born July 18, 1993), better known by the mononym Taemin, is a South Korean singer, actor, dancer and songwriter. He debuted at age 14 as a member of the group Shinee in May 2008, and has since gone on to become one of the best-selling artists in Korea. He began his acting career in 2009 with MBC's comedy "Tae-Hee, Hye-Kyo, Ji-Hyun" as Junsu. He is also a member of SM Entertainment supergroup, SuperM.  Taemin began his solo career in 2014 with his first extended play, "Ace". It peaked at number one on South Korea's Gaon Album Chart and its title track reached number 5 on the Gaon Weekly Digital Chart. His first studio album, "Press It" (2016), charted at number one on the Gaon Album Chart. The title track, "Press Your Number", was originally written by Bruno Mars but Taemin wrote new lyrics for the song in order to appeal to the Korean market. In July, 2016, Taemin released his second extended play, "Solitary Goodbye", and made his solo debut in Japan.  In 2017, Taemin released his second full Korean album, "Move"; the title track gained attention thanks to its distinctive choreography. "Move-ing", the repackaged album, followed on December 10, 2017 with the self-written "Day and Night" as the title track. In 2018, Taemin released his first full Japanese album, "Taemin", which coincided with his first hall tour in Japan. In February 2019, Taemin released his second Korean mini album, "Want", with a title track of the same name.


Bitva u řeky Marica.

Bulharsko bylo v té době pod tlakem turecké ofenzívy. Koncem září roku 1371 v bitvě u řeky Marica sultán Murad I. porazil spojené balkánské protiturecké armády pod vedením prilepského despoty Vukašina a jeho bratra Uglješi. V důsledku toho Severní Thrákie a oblast Zagory připadly Osmanské říši.

Postup Osmanské říše.

Ivan Šišman se stal vazalem tureckého sultána a musel mu dát svou sestru Keru Tamaru za „manželku“ (t. j. do harému). Musel opustit města Ichtiman, Samokov a Sofii a předat je sultánovi. Muradova armáda obsadila města Niš a Pirot a zastavila se až ve středu Bulharska.  Srbský král Lazar I., bosenský král a dobrudžský despota Ivanko nabídli bulharskému carovi vstup do svazu. V roce 1387 se jim společně podařilo Turky porazit u města Pločnik (dnes město v Srbsku). Turecká armáda však znovu zaútočila. Obsadila pevnosti na severovýchodě země podél Dunaje. Ivan Šišman se musel ještě více podřídit sultánovi.  Po prohraném boji na Kosově poli (v dnešním Srbsku) v červnu roku 1389 se carská vojska vrátila do Bulharska. Jejich porážka absolutně odevzdala Bulharsko Turkům.  V červenci roku 1393, po tříměsíčním obléhání padlo hlavní město Veliko Tarnovo. V té chvíli byl car Ivan Alexandr v pevnosti Nikopol.  Měsíce držel nad vodou toto poslední místo bulharské země, dokud se ho Turkům nepodařilo dobýt. Vstoupil do svazu s uherským králem Zikmundem. Později padl i Vidin a druhá bulharská říše se začala se hroutit. V roce 1395 Ivan Šišman dobrovolně odešel k sultánovi Muradovi do zajetí, kde i zemřel.

Ivan Šišman nebo Jan Šišman (; 1350/1 – 3. červen 1395) byl v letech 1371 až 1395 bulharský car.  Ivan Šišman byl prvorozený syn z druhého manželství cara Ivana Alexandra. Po otcově smrti zdědil centrální část Bulharska, které se rozpadlo na nezávislé území Ivana Šišmana, vidinskou oblast pod vládou Ivana Stracimira a Dobrudžu pod vládou despoty Dobrotici.

Ivan Shishman () ruled as emperor (tsar) of Bulgaria in Tarnovo from 1371 to 3 June 1395. The authority of Ivan Shishman was limited to the central parts of the Bulgarian Empire.  In the wake of the death of Ivan Alexander, the Bulgarian Empire was subdivided into three kingdoms among his sons, with Ivan Shishman taking the Tаrnovo Kingdom situated in central Bulgaria and his half brother Ivan Sratsimir holding the Vidin Tsardom. Although his struggle to repel the Ottomans differentiated him from the other rulers on the Balkans like the Serbian despot Stephan Lazarevic who became a loyal vassal to the Ottomans and paid annual tribute and participated in all of the Ottoman campaigns subsequent to the battle of Kosovo, contributing a 5,000 strong contingent of christian knights. Although Ivan Shishman has been categorized as indecisive and inconsistent in his policy in the past, this was done with little regard for an understanding of the context of the conditions and limited resources that this ruler had at his disposal. It is notable that Ivan Shishman is the only Balkan ruler for whom there is no evidence of tribute paid to the Ottoman empire or any military aid provided. Based on historical evidence and the numerous folk songs of the region glorifying his struggle against the Ottoman invaders, the image of Ivan Shishman is one of fierce and concerted resistance to the Ottoman incursions. Regardless, in 1393 the Ottoman Turks seized the capital Tarnovo. Two years later, Sultan Bayezid I captured Nicopolis with a surprise approach from the north of the fortress after two failed campaigns in Hungary and Wallachia, summoning Ivan Shishman on the false pretense of a discussion and had him executed by beheading.  Despite the military and political weakness, during his rule Bulgaria remained a major cultural center and the ideas of Hesychasm dominated the Bulgarian Orthodox Church. Patriarch Evtimiy of Tarnovo became the most prominent cultural figure of the country. A number of texts were written or translated and an orthographic reform of the Bulgarian language was issued with synchronised rules. After the fall of Bulgaria, a number of scholars found refuge in the other Orthodox countries and brought the achievements of the Bulgarian culture to them.


První generace.

Aby rozšířila svůj úspěch na severoamerickém trhu, zahájila Honda v říjnu 1985 výrobu plnocenného modelu sedanu business třídy Legend, a rozhodla se tím přímo konkurovat značkám BMW a Mercedes-Benz, což bylo ještě na konci 70. let naprosto nepředstavitelné.  V únoru 1987 bylo představeno čtyřmístné kupé, jehož prodej v USA byl organizován prostřednictvím nové distribuční sítě luxusní značky Acura, vlastněné firmou Honda.  Legend byl původně vybaven benzínovým 2litrovým motorem V6 o výkonu 145 koňských sil, ale protože to zákazníkům nestačilo, šla do prodeje od září 1987 verze s 2,7-litrovým šestiválcovým motorem tvaru V o výkonu 180 koňských sil s točivým momentem s maximální hodnotou 226 Nm/4500 min. Za velmi dynamické zrychlení (100 km/h za 8,9 sec.) zaplatil vůz vysokou spotřebou pohonných hmot, která při jízdě ve městě (s automatickou převodovkou), může dosahovat až 15-16 litrů na 100 kilometrů, zatímco při rychlosti 90 až 120 km / h zůstává spotřeba benzínu v rozmezí 9-11 litrů na 100 km.

Druhá generace.

Model Legend byl vyvinut společností Honda především s cílem proniknout na perspektivní a prestižní severoamerický trh. Tohoto cíle bylo dosaženo, ale postupem času začal trh vyžadovat změnu „statusu“ tohoto vozu.  Proto byla v roce 1990 uvedena na trh druhá generace vozu z rodiny Legend. Délka vozu byla téměř 5 metrů, což mu dodávalo mnohem solidnější vzhled, než jeho předchůdci, který byl právem vnímán jako lehká váha. Aby vyhověl požadavkům trhu, změnil výrobce změnil nejen rozměry a vnější design, ale také provedl změny ke zlepšení kvality jízdy. Motorem zůstal stejně jako předtím šestiválec ve tvaru písmene V, ale jeho pracovní objem se zvýšil na 3,2 litru. Výkon dosahoval 205 koňských sil, což bylo pro takový automobil více než dostatečné. Druhá generace se vyráběla také s karoserií typu kupé.  Druhá generace se na základě licence, vydané Daewoo Motor, vyráběla od roku 1993 do roku 2000 také pod názvem Daewoo Arcadia.

Třetí generace.

Třetí generace Legenda se začala vyrábět v roce 1996.

Čtvrtá generace.

Čtvrtá generace vozu Legend byla představena 7. října 2004. Díky nejnovějším technologiím v kombinaci s inovativními systémy, které zajišťují komfort a bezpečnost, zaujímá nová Honda Legend právem místo v předních řadách luxusních čtyřdveřových sedanů. Věrna své sportovní tradici, nabízí Honda ve svém novém modelu Premium komfortní interiér se sportovními prvky.  Model je standardně vybaven 6válcovým motorem ve tvaru písmene V o obsahu 3,5 l (3471 ccm) a výkonu 295 koňských sil, je vybaven systémem VTEC.

Honda Legend je sedan vyšší třídy, vyráběný automobilkou Honda. Poprvé byl uveden na trh v roce 1985. Celkem existuje pět generací vozu Honda Legend.

The Honda Legend is a V6-engined executive car produced by the Japanese automaker Honda since 1985 that currently serves as its flagship vehicle, and provides the basis for the Acura Legend, RL and RLX — the flagship vehicle of Honda's luxury Acura division in North America from 1986 until 2020.


Životopis.

Irsko-italského původu, Elena Tonra vyrostla v Northwoodu v Londýně, se svým starším bratrem, Kieranem. Díky svému v Dublinu rozenému dědečkovi slýchávala tradiční irskou hudbu již od útlého věku. Její zájem o hudbu začal, když získala kopii alba "Grace" od Jeffa Buckleyho. Poté, co byla ve škole obětí šikany, psala texty o "jednání emocionálně se životem". Změny škol v jejích dvanácti letech měly velký dopad a od té doby Tonra píše "o věcech, o kterých se mi těžko mluví v dospělosti".  Tonra započala svou hudební kariéru hraním akustických vystupování pod svým pravým jménem okolo Londýna, zjistila však, že "toto mi vůbec nevyhovuje. Jako muzikant jsem samouk, a cítila jsem se být omezena svými schopnostmi". Haefeli se zúčastnil jednoho z akustických vystoupení, kde Tonra hrála, a zjistil, že "ona měla tu moc, která každého přitáhla". Haefeli, původem z Neuchâtelu, se také zúčastnil londýnského Ústavu pro Soudobé Hudební Představení, kde se setkal s Tonrou během kurzu psaní písní. Začali hrát společně s přidáním Haefeliho elektrických kytar. Po jejich první ukázce začal rozruch okolo kapely, 20. dubna 2011 Daughter samostatně vydala své debutové EP "His Young Heart", nahrané v Haefeliho garsoniéře. 2. října téhož roku vydali další EP, "The Wild Youth", skrz Communion Records. Tento EP získal chválu od "British website For Folk's Sake", jež popsala skupinu jako "jeden z unikátních zvuků popového okruhu dneška". DJ BBC Rádia 1, Huw Stephens, je také pozval k Relaci Maida Vale pro svou show.  Tonra a Haefeli se do sebe zamilovali a kytarista trval na tom, že "ponecháme náš soukromý život a hudební život oddělené, [protože] nechci, aby Elena přestala říkat věci ve svých písních, které jsou osobní, [jako] skladatelé potřebují být drazí a potřebují se nebát". Zatímco Tonra prohlásila "Igor nezpochybňuje mé texty. Jde mu o to, co děláme jako uměleckou formu. Jistě se nesnaží přepsat má slova. Nikdy jsem nikomu neprozradila, o čem mé písně jsou, dokonce ani jemu. Navíc, mám pocit, že jsou přímé dost. Nejsou nijak zvlášť nejasné".  V roce 2012, krátce po vystupování na show v Londýně (kapacita 700 diváků), Daughter oznámila svůj úpis k UK labelu 4AD. Elena prohlásila, že "nemůžeme být šťastnější, když můžeme spolupracovat s 4AD, značkou, která vydala tolik inspirujících nahrávek a jejíhož étosu si velice vážíme. Je to opravdu čest". Jejich první řádný singl, "Smother", vyšel v říjnu téhož roku. Ten byl hrán jak BBC Rádiem 1, tak 6 Music / BBC 6, zatímco mu byla udělena cena "Singlu týdne (Single of the Week)" dlouhodobě podporujícím Huwem Stephensem. V prosinci 2012 se skupina objevila na show Davida Lettermana těsně před vydáním desky, kterou Tonra popsala jako "snad (...) situace vozík-před-koněm".

"If You Leave".

Skupina vydala své debutové album "If You Leave" v březnu 2013 (v Norsku to byl květen). V britském hudebním žebříčku se usadili na čísle 16, a to bylo také příznivě přijato v tisku; "Album, jak krásně koncipováno jako "If You Leave", je jedno z těch, které následujete od začátku až do konce, zpevněné příběhem to spřádá a emocí krvácí. A v těchto digitálních dnech se to zdá jako pozoruhodný úspěch." "Drowned in Sound" udělali recenzi 9/10, zatímco The Fly k albumové recenzi 4/5 řekli, že to je "ušní intimita a mohutné, jako pohoří". Daughter také vyhrála "Nezávislé Album Roku" za "If You Leave" v roce 2013 v AIM Nezávislých Hudebních Oceněních v Londýně. Skupina začala dlouhé turné za pomoci alba a rekrutovala Luka Saunderse jako dodatečného člena pro zajišťování materiálu možného obnovit. Jak Haefeli vysvětluje: "On hraje vše, co my nemůžeme, což jsou keyboardy, basy a některé další kytary. Byli jsme velice spokojeni s výsledkem. Zabralo to poměrně dlouhý čas a hodně zkoušení, ale jsme velmi spokojení, jak živě písně zní". Daughter také využila řadu vokálních a kytarových efektů k dosažení tohoto "živého zvuku".

"Not to Disappear".

V září 2014 skupina uvedla, že začala pracovat na následování jejich vlastního studia v Londýně. Haefeli vysvětluje: "Hráli jsme tolik koncertů, že první album se stalo skalnatějším na jevišti a s touto dynamikou hrajeme". Dne 6. dubna 2015 Daughter oznámila, že bude podporovat Bena Howarda v krátké řadě turné ve Spojených státech.  30. září skupina oznámila, že v roce 2016 vypustí 10skladbové album "Not to Disappear", zatímco byl první singl "Doing the Right Things" zpřístupněn jako hudební video. "Not to Disappear" vydalo 4AD 15. ledna 2016, po hudebním videu pro druhý singl "Numbers" v listopadu 2015. 28. července 2016 Daughter vytvořila hudební video pro píseň "No Care."

"Music From Before The Storm".

1. září 2017 Daughter vydala své třetí album s názvem "Music From Before The Storm". LP se skládá ze třinácti zejména instrumentálních skladeb a slouží jako soundtrack pro počítačovou hru "Life Is Strangeː Before The Storm".

Daughter je indie folková skupina z Anglie. V čele s Elenou Tonrou (* 15. ledna 1990 Severní Londýn, Anglie) se skupina zformovala v roce 2010 po přijetí švýcarského kytaristy Igora Haefeliho a bubeníka Remiho Aguilella z Francie. Vydali čtyři EP, tři singly a dvě alba, a momentálně jsou podepsaní u Glassnote Records (Severní Amerika) a 4AD (Evropa). Poté, co vystupovali v místním okruhu Londýna, podporou Bena Howarda začali cestovat po celé Evropě a od té doby hrají hlavní hvězdné turné po Severní Americe, Evropě a Austrálii.  6. října 2016 nás, v České republice, navštívili znovu po třech letech, čímž pro onen rok odstartovali své turné po Evropě. Vystoupili v Praze v klubu Roxy.

Daughter are an English indie folk trio. Fronted by North London native Elena Tonra (born 15 January 1990), the band was formed in 2010 after the addition of Swiss guitarist Igor Haefeli and drummer Remi Aguilella from France. They have released four EPs and three albums, and are currently signed to Glassnote (North America) and 4AD (Europe). After playing the local London circuit, they toured supporting Ben Howard around Europe and have since played headlining tours around North America, Europe and Australia.


Reprezentace.

V mládežnických kategoriích reprezentoval Sovětský svaz. Za výběr do 20 let absolvoval mistrovství světa juniorů 1990 ve Finsku (stříbro).  Debut v sovětském národním týmu si odbyl 14. 5. 1990 na turnaji v Tokiu proti Švédsku (5:2). Získal bronz na mistrovství světa 1991 ve Finsku. Absolvoval také Kanadský pohár 1991 (5. místo).  Jako reprezentant Společenství nezávislých států se stal olympijským vítězem na hrách v Albertville 1992. Dres samostatného Ruska oblékl na dvou mistrovstvích světa – 1992 v Československu (5. místo) a v roce na 2000 v domácím prostředí (10. místo), Světovém poháru 1996 (semifinále) a dvou olympijských turnajích – v Naganu 1998 (stříbro) a v Salt Lake City 2002.  O olympijské hry v Turíně 2006 jej připravilo zranění (viz níže).

Kariéra.

Profesionální kariéru začal v sovětské lize v letech 1988–1992. Nastupoval zde za HC Dynamo Moskva, s tímto celkem třikrát vyhrál ligový titul.  V roce 1992 se přesunul do klubu NHL Winnipeg Jets, který jej v roce 1990 draftoval. V sezoně 1994/95 byl zařazen do druhého All star teamu NHL. Po čtyřech letech byl vyměněn spolu s Graigem Millsem do Chicago Blackhawks za Jeremyho Roenicka a první volbu v draftu 1997 do Chicago Blackhawks. V roce 2002 nastoupil v utkání hvězd. V únoru 2004 jej Chicago poslalo v rámci další transakce do Philadelphia Flyers. Sezona NHL 2004/05 se neuskutečnila kvůli stávce hráčů a tak jí strávil v klubu druhé ruské ligy Viťaz Čechov.  Před sezonou 2005/06 posílil Boston Bruins. V lednu v utkání s Tampa Bay Lightning odnesl souboj s Jevgenijem Arťuchinem zlomeninou kotníku, která mu ukončila kariéru.

Funkcionářská kariéra.

V letech 2007–2013 pracoval jako generální manažer Viťaz Čechov. Stejnou funkci vykonával poté tři roky v Atlant Mytišči a od sezony 2015/16 v moskevském Spartaku. Všechny tyto kluby hrají KHL.

Alexej Jurjevič Žamnov (rusky Алексей Юрьевич Жамнов, * 1. října 1970 v Moskvě, SSSR) je bývalý ruský hokejový útočník, který odehrál 807 utkání v NHL.

Alexei Yuryevich "Alex" Zhamnov (; born October 1, 1970) is a Russian former professional ice hockey centre who played in the National Hockey League (NHL) for the Winnipeg Jets, Chicago Blackhawks, Philadelphia Flyers and Boston Bruins. He is the general manager of HC Spartak Moscow of the Kontinental Hockey League (KHL). He previously served as general manager of Vityaz Chekhov and Atlant Moscow Oblast.


Nová ústava z roku 1791.

Nová ústava z roku 1791 vycházející z Deklarace práv člověka a občana (26. srpna 1789) zaručovala rovnost občanů, svobodu slova a právo na vlastnictví. Shromáždění v září 1791 předložilo tuto ústavu králi. Ludvík XVI. ji po opakovaném neúspěchu svého vojska a díky vojenskému tlaku přísahou stvrdil. Francie se formálně stala konstituční monarchií.  Podle této nové ústavy byli v červenci 1791 zvoleni zástupci do Zákonodárného národního shromáždění, nahradilo tím Ústavodárné národní shromáždění, které se tak rozešlo. Zástupci byli zcela noví, protože podle Robespierrova návrhu nesměli tzv. "konstituanti" na poslance kandidovat. Mezi poslanci převažovali odpůrci dalšího pokračování revoluce, ale vlivu začaly na úkor tohoto shromáždění nabírat spíše radikálnější politické kluby. Jakobíni (členové se scházeli v knihovně bývalého svatojakubského kláštera, odtud pochází jejich označení) nedůvěřovali králi a snažili se omezit jeho moc. Nakonec došli k přesvědčení, že Francie by se měla stát republikou. Zákonodárné národní shromáždění vyhlásilo v dubnu 1792 válku Rakousku, které bylo vojensky podpořeno Pruskem. Jelikož samotné francouzské vojsko mělo nedostatek zbraní a navíc se potýkalo s velmi nízkou morálkou, ocitla se Francie v nebezpečí. Na pomoc přišly dobrovolnické oddíly z celé země. Ty z Marseille zpívaly novou revoluční píseň "Marseillaisu", která se později stala francouzskou hymnou.

Francie republikou.

V noci z 9. na 10. srpna 1792 se v Paříži rozezvučely zvony na poplach. Do čela povstání se postavil Georges Danton. Lid zaútočil na Tuilerijský palác. Král Ludvík XVI. byl zatčen a uvězněn. Byly vypsány volby do Národního konventu, kam již mohl kandidovat kdokoliv. Tím skončilo 203 let vlády Bourbonské dynastie nad Francií.

Francouzské království (francouzsky "Royaume de France") bylo v období Velké francouzské revoluce v letech 1791 a 1792 krátce existující konstituční monarchie. Byla vyhlášena 11. srpna 1791 na základě Nové ústavy a existovala jen od 3. září 1791 do 21. září 1792, kdy po útoku na Tuilerijský palác byla zrušena národním shromážděním. Poté byl král Ludvík XVI. zatčen a uvězněn. Tím skončilo 203 let vlády Bourbonské dynastie nad Francií.  Tento režim byl první konstituční monarchií ve francouzských dějinách.

The Kingdom of France as remnant of the preceding absolute Kingdom of France, was a constitutional monarchy that governed France from 3 September 1791 until 21 September 1792, when this constitutional monarchy was succeeded by the First Republic.  On 3 September 1791, the National Constituent Assembly forced king Louis XVI to accept the French Constitution of 1791, thus turning the absolute monarchy into a constitutional monarchy.  After the 10 August 1792 Storming of the Tuileries Palace, the Legislative Assembly on 11 August 1792 suspended this constitutional monarchy. The freshly elected National Convention abolished the monarchy on 21 September 1792, ending 203 years of consecutive Bourbon rule over France.


Popis.

Sonerily jsou přímé nebo plazivé byliny, polokeře nebo keře, rostoucí na zemi nebo jako epifyty na kmenech a v korunách stromů. Stonky jsou většinou čtyřhranné nebo čtyřkřídlé, některé druhy mají přízemní růžici listů bez stonku. Některé druhy mají hlízy. Listy jsou jednoduché, vstřícné, často velké, čepel je obvykle na bázi srdčitá, na vrcholu špičatá nebo zašpičatělá, s lehce pilovitým okrajem. Řapík je křídlatý nebo bezkřídlý. Žilnatina je zpeřená, tvořená 2 až 5 páry obloukovitých sekundárních žilek. U některých druhů jsou listy na líci nápadně bíle skvrnité. Květy jsou drobné, většinou trojčetné, řidčeji šestičetné, uspořádané ve vrcholových nebo úžlabních vijanech či pseudookolících. Češule je trubkovitě zvonkovitá, trojhranná, se 6 podélnými žebry. Kališní cípy jsou drobné a krátké, široce trojúhelníkovité. Koruna je růžová, červená nebo purpurová, korunní lístky jsou podlouhle eliptické. Tyčinky jsou pouze 3, řidčeji 6, stejné nebo nestejné, s tenkými nitkami a nezvětšeným spojidlem. Semeník je spodní, baňkovitý, nesoucí nitkovitou čnělku zakončenou vrcholovou bliznou. Plodem je zvonkovitá až trubkovitě zvonkovitá tobolka. Semena jsou drobná.

Rozšíření.

Rod sonerila zahrnuje asi 168 druhů. Je rozšířen v tropické Asii od Indie a Srí Lanky přes jižní Čínu, Indočínu a jihovýchodní Asii po Novou Guineu. V Číně roste 6 druhů, z toho 3 endemické. Z Nové Guiney je udáván jediný druh, "S. papuana". Většina druhů jsou endemity jednotlivých zemí nebo ostrovů. Sonerily jsou stínomilné rostliny. Nejčastěji rostou jako pozemní rostliny v podrostu tropických lesů nebo jako epifyty na větvích a v korunách stromů.

Taxonomie.

Rod "Sonerila" je řazen v rámci čeledi melastomovité do podčeledi "Melastomoideae" a tribu "Sonerileae". Oproti ostatním rodům tohoto tribu je dobře vymezen trojčetnými květy, uspořádanými většinou v jednostranných vijanech. Rod je dosud taxonomicky málo prostudovaný.

Význam.

Druh "Sonerila maculata" (syn. "S. picta") je celkem zřídka pěstován jako ozdobná rostlina.

Sonerila ("Sonerila") je rod rostlin z čeledi melastomovité. Jsou to byliny a keře s jednoduchými listy a drobnými trojčetnými květy ve vijanech. Rod zahrnuje téměř 170 druhů. Je rozšířen v tropické Asii od Indie po Novou Guineu. Sonerily jsou stínomilné rostliny, rostoucí v podrostu tropických lesů nebo jako epifyty.

Sonerila is a genus of plants in the family Melastomataceae. This genus is characterized by presence of three petals (along with the genera "Stussenia" & "Lithobium") as opposed to five in the other members of the family. Most members of the genus prefer growing in shady habitats. It is a large genus including about 175 species.  This is primarily an Asiatic genus of the tropical and subtropical regions distributed from India and Sri Lanka to the Indo-Pacific. The members of the group are generally herbs or under shrubs, including some stemless members. Leaves opposite, leaf margin entire or serrulate. Inflorescence usually scorpioid cymes. Flowers in most species purple, some members with reddish or white flowers. Stamens 3, (in one whorl) or rarely 6 (in two whorls). Ovary inferior, 3-celled. Many species of this genus have restricted distribution and very small populations and would thus be regarded as Vulnerable (VU) or Endangered (EN) based on IUCN Red List criteria though this taxon has not yet been assessed for the IUCN Red List.


Historie.

Problémy.

Oblast byla hlavním bodem pro mnoho událostí Problémů. V roce 1969 to byly divoké třídenní boje proti RUC a protestantům známé jako Bitva o Bogside, což byla zahajovací událost Problémů. V letech 1969 až 1972 se oblast spolu s Creggan a dalšími katolickými oblastmi stala nepřístupnou zónou pro britskou armádu a RUC. Oblast hlídala Oficiální irská republikánská armáda i Dočasná irská republikánská armáda a místní obyvatelé jim často za to platili. 30. ledna 1972 Severoirské sdružení pro občanská práva organizovalo pochod proti internaci, který se změnil na krveprolití. Britský výsadkový regiment zastřelil 14 neozbrojených demonstrantů a dalších 14 zranil. Tato událost je známá jako Krvavá neděle. To vedlo k velkému přílivu nových členů do obou křídel IRA ve městě. Po operaci Motorman a konci Free Derry a dalších nepřístupných zón v Severním Irsku Bogside spolu s většinou města zažíval časté pouliční nepokoje a náboženský konflikt trvající až do počátku 90. let. V roce 1974 Oficiální IRA vyhlásila konec své ozbrojené kampaně. V důsledku toho, Seamus Costello a další socialističtí bojovníci vytvořili Irské republikánské socialistické hnutí (IRSM). Součástí tohoto hnutí byla i Irská národní osvobozenecká armáda (INLA) což bylo polovojenské křídlo IRSM. Derry a zejména Bogside se stalo jednou z hlavních bašt INLA. Prakticky všichni její tři dobrovolníci, kteří zemřeli během hladovky irských vězňů v roce 1981 byli z Derry nebo z hrabství Londonderry. Irská lidová osvobozenecká organizace (IPLO), což byla odtržená skupina od INLA udělala nepříjemnost v Derry, když se dostala do sváru s INLA ve městě a dalších oblastech Irska. Spor skončil, když se do něj zapojila Prozatímní IRA a vyvraždila hlavní vedení IPLO v Belfastu a následně nechala rozpustit celou skupinu. Po zbytek 90. let se Bogside stalo poměrně klidnou čtvrtí ve srovnání s ostatními oblastmi Severního Irska jako byl v té době například Belfast i když pouliční nepokoje byly stále častější.

Následná historie.

Dnes zažívá Bogside velké změny. Je vidět velkou přestavbu čtvrti ve srovnání s ostatními oblastmi ve městě. Oblast je také místem pro disidentskou republikánskou aktivitu. Oblast byla po belfastské dohodě vždy známá častými pouličními nepokoji, ale největší od roku 1998 byly Severoirské nepokoje v roku 2011. Nepokoje se odehrávaly i v jiných částech Severního Irska, ale v Derry byly většinou v Bogside. Skupina Republikánsky boj proti drogám (RAAD) vytvořená v roce 2008 má velmi silnou přítomnost v Bogside. Cílem této skupiny je bolestně postřelit či dokonce zabít kohokoliv, kdo může být nebo je drogový dealer.

Bogside je čtvrť u městských hradeb ve městě Derry v Severním Irsku. Populárními turistickými atrakcemi v Bogside jsou Free Derry Corner, velké nástěnné malby od Bogsideských umělců a Gasyard Feil, což je každoroční hudební a výtvarný festival. Bogside je hlavně katolická čtvrť a sdílí hranici s protestantskou čtvrtí.

The Bogside is a neighbourhood outside the city walls of Derry, County Londonderry, Northern Ireland. The large gable-wall murals by the Bogside Artists, Free Derry Corner and the Gasyard Féile (an annual music and arts festival held in a former gasyard) are popular tourist attractions. The Bogside is a majority Catholic/Irish republican area, and shares a border with the Protestant/Ulster loyalist enclave of the Fountain.


Život.

V letech 2005 až 2010 vystudoval aplikovanou informatiku na Fakultě informatiky Masarykovy univerzity (získal titul Mgr.). V rámci studia pět měsíců zkušenosti na pracovní stáži v Portugalsku. Pracuje jako projektový manažer a konzultant v menší brněnské firmě, v roce 2010 uváděl své povolání jako analytik informačních systémů.  Petr Hladík žije v Brně, konkrétně v městské části Brno-sever. Je ženatý, s manželkou Zuzanou má čtyři děti. Mezi jeho koníčky patří fotbal a práce na zahradě či jiná fyzická práce nebo sport, při kterých si psychicky odpočine. Připravuje též sportovní akce organizace Orel.

Politické působení.

Od roku 2010 je členem KDU-ČSL. Ve straně zastává pozici místopředsedy místní organizace Brno-sever, člena městského výboru Brno a člena krajského výboru jihomoravské KDU-ČSL. V letech 2012 až 2015 byl předsedou Mladých lidovců.  V komunálních volbách v roce 2010 byl za KDU-ČSL zvolen zastupitelem městské části Brno-sever. Dne 15. listopadu 2010 byl zvolen radním městské části. Ve volbách v roce 2014 zastupitelský mandát obhájil z pozice lídra kandidátky KDU-ČSL. Dne 18. června 2015 byl zvolen místostarostou městské části pro oblasti investiční výstavby, školství, kultury a sportu, sociálních věcí a zdravotnictví, informatiky.  V komunálních volbách v roce 2010 kandidoval také za KDU-ČSL do velkého brněnského zastupitelstva, ale neuspěl. Zastupitelem města Brna se tak stal až po volbách v roce 2014. Dne 21. června 2016 byl po obnově městské koalice zvolen 1. náměstkem primátora města pro oblast bytovou, zdraví, prorodinnou politiku a zdravé město.  V krajských volbách v letech 2012 a 2016 kandidoval za KDU-ČSL do Zastupitelstva Jihomoravského kraje. V roce 2013 kandidoval za KDU-ČSL v Jihomoravském kraji do Poslanecké sněmovny PČR, v roce 2014 do Evropského parlamentu.  V komunálních volbách v roce 2018 do Zastupitelstva města Brna byl lídrem kandidátky KDU-ČSL a tudíž kandidátem této strany na post primátora města. Ve volbách získal post zastupitele města (obdržel 15 374 preferenčních hlasů), obhájil též mandát zastupitele městské části Brno-sever. Také v rámci nové koalice ""ODS s podporou Svobodných"", KDU-ČSL, Piráti a ČSSD zůstal 1. náměstkem primátorky (do této funkce byl znovu zvolen dne 20. listopadu 2018). Na starosti má oblast zdravotnictví, školství, sportu, územního plánování a životního prostředí.  Dne 30. března 2019 byl zvolen novým místopředsedou KDU-ČSL, na mimořádném sjezdu strany v lednu 2020 funkci obhájil.

Petr Hladík (* 28. září 1984 Osová Bítýška) je český politik, manažer a informatik, od března 2019 místopředseda KDU-ČSL, od roku 2014 zastupitel a od roku 2016 pak první náměstek primátora města Brna, od roku 2010 zastupitel městské části Brno-sever (v letech 2015 až 2016 též místostarosta MČ), v letech 2012 až 2015 předseda Mladých lidovců.

Petr Hladík (born 28 September 1984) is a Czech politician and deputy chairman of the Christian and Democratic Union – Czechoslovak People's Party (KDU-ČSL) since March 2019.  In 2012–2015 he served as chairman of the Young Populars. Since 2016 he is elected as deputy mayor of Brno. He was elected as deputy leader in 2019 Christian and Democratic Union – Czechoslovak People's Party leadership election. He is member in communal council of Brno.


Výskyt.

Sup chocholatý je ptákem afrotropické oblasti. Vyskytuje se v subsaharské Africe v areálu o rozloze 6 910 000 km od Senegalu přes Etiopii a východ Afriky až po Jihoafrickou republiku. K životu dává přednost suchým nížinným lesům nebo savanám se stromy, v Etiopii však žije také ve větších výškách až do 4000 m n. m., obývá rovněž pouště. Žije především tam, kde roste baobab prstnatý ("Adansonia digitata"), jenž je oblíbeným místem ke stavbě hnízd. Vyhýbá se oblastem osídlených lidmi.

Popis.

Sup chocholatý je menším druhem supa, měří až 85 cm a váží 3,3 až 5,3 kg. Rozpětí křídel dosahuje 230 cm. Samci a samice dosahují přibližně stejné velikosti. Ostré zakřivené pařáty slouží k úchopu a párání. Křídla jsou uzpůsobena k plachtění. Sup chocholatý patří mezi nejbarevnější supy Afriky. Tělo, ocas a křídla mají černé zbarvení, nohy jsou růžové, „kalhotky“ bílé. Bílé zbarvení má i peří na hlavě, okolo očí se rozprostírá růžová kůže. Červený silný zobák je lemován modrým ozobím. Mláďata jsou tmavohnědá s bílou hlavou.

Chování.

Sup chocholatý žije samostatně nebo v párech, přičemž není stěhovavý. Probouzí se obvykle dříve než ostatní druhy supů. Je tichý a vrčivé zvuky vydává pouze při chránění potravy. Tu tvoří převážně čerstvě uhynulá zvířata, která vyhledává při plachtění nad krajem, dovede však také aktivně zabíjet některé tvory, jako drobné plazy nebo plameňáky. Obvykle se dostane k mršině první a krmí se do příletu ostatních supů. Pokud se objeví, obvykle si urve kus potravy a odejde s ní pryč, straní se přítomnosti ostatních. V případě napadení skáče do vzduchu a útočí na narušitele pařáty. K rozmnožování dochází jednou ročně převážně během období sucha od května do srpna. Do hnízda na vysokém stromě složeného z klacků samice klade 1 vejce. Někdy používá hnízdní pár více hnízd a o starají se o ně střídavě. Doba inkubace trvá 55 až 56 dní, poté se vyklube mládě, kterému rodiče po dobu 115 dnů zajišťují potravu vyvrhováním do krku. V 6 a více měsících se opeří.

Ohrožení.

Přeměna přirozeného prostředí a úbytek středně velkých savců je jedna z největších hrozeb pro tento druh. Rovněž otravy, ať už náhodné nebo úmyslné a obchod do tradiční medicíny snižuje početnost supa chocholatého. Kvůli malé populaci a rychlému poklesu je sup chocholatý řazen mezi kriticky ohrožené druhy. Před tím (2012) byl hodnocen jako zranitelný.  Druh je zapsán na II. přílohu Úmluvě o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin a chráněn v řadě afrických zemí.

Sup chocholatý ("Trigonoceps occipitalis") je druh supa z čeledi jestřábovití (Accipitridae) a monotypického rodu "Trigonoceps". Je navrhováno s tímto rodem sloučit všechny čtyři monotypické rody jemu příbuzné do jednoho rodu "Aegypius". Supa chocholatého popsal William John Burchell v roce 1824. Dle Mezinárodní svaz ochrany přírody je řazen mezi kriticky ohrožené druhy.

The white-headed vulture ("Trigonoceps occipitalis") is an Old World vulture endemic to Africa. Populations have been declining steeply in recent years due to habitat degradation and poisoning of vultures at carcasses. An extinct relative was also present in the Indonesian island of Flores, indicating that the genus was more widespread in the past.