Geografie.

Nejdůležitějším střediskem údolí je Sondrio, mezi další důležitá centra patří Aprica, Morbegno, Tirano, Bormio a Livigno. Ačkoliv Livigno je na severní straně alpského rozvodí, považuje se za součást Valtellina, protože patří do provincie Sondrio.

Historie.

Politický vývoj.

Během 16., 17. a 18. století Valtellina patřilo do Graubündenu a členila se na Hrabství Bormio, Hrabství Chiavennu a Hrabství Valtellinu. Graubünden, tvořící tehdy Republiku tří spolků, měl se Švýcarskem spojeneckou smlouvu a měl tím pádem status spojeneckého území (Zugewandter Ort). V současnosti je Graubünden nejvýchodnějším šýcarským kantonem. Graubünden je oblastí, kde se mluví německy , rétorománsky, lombardsky a italsky, a proto během 16. století za vlády Graubünden tato oblast vešla ve známost jako "Veltlin", "Westtirol" (Západní Tyrolsko) a "Welsche Vogteien" ("Vlašská fojtství").  Během Třicetileté války bylo údolí místem intenzivních vojenských a diplomatických bojů mezi Francií, Habsburky a místní vládou. V sázce byla kontrola cest vedoucích skrz Valtellinskou oblast do průsmyků mezi Lombardií a rozvodím Dunaje. Protihabsburské síly v Republice tří spolků vytvořily soud, který mezi lety 1618 a 1620 odsoudil mnoho katolíků (často v nepřítomnosti) žijících v Graubündenu a ve Valtellině. Tyto tvrdé rozsudky vedly ke spiknutí, které mělo za cíl vyhnat z údolí všechny protestanty. Vůdce spiknutí, Giacomo Robustelli z rodu Planta, měl vazby na Madrid, Řím a Paříž. Večer 18. července 1620 valtellinští rebelové podporovaní rakouským a italským vojskem vpochodovali do Tirana a začali zabíjet protestanty. Po Tiranu pak pokračovali Teglia, Sondria a dál do údolí a zabíjeli každého protestanta, na kterého narazili. Během tohoto dne a následujících čtyř bylo zabito mezi 500 a 600 lidmi. Tento útok vyhnal téměř všechny protestanty, zamezil jejich dalšímu pronikání do údolí a způsobil odchod Valtellina z "Drei Bünde".  V únoru 1623 Francie, Savojsko a Benátská republika podepsaly Pařížskou dohodu, kde se zavázaly obnovit Valtellinské území tak, že se pokusí odstranit španělské vojsko, které tam bylo rozmístěno.  V roce 1797 rostoucí síla První Francouzské republiky vedla k vytvoření Cisalpinské republiky v severní Itálii. 10. října 1797 Francie podpořila revoltu ve Valtellinu proti Graubündenu. To vedlo k připojení Valtelliny k Cisalpinské republice.

Průmysl.

Tato oblast je známá v průmyslu tím, že jako první zavedla napájecí soustavu na železnici. Elektrifikace vlaků ve Valtellinu proběhla v roce 1902 pomocí třífázového proudu 3600 V v nejvyšší rychlosti 70km/h. Celý systém byl navržen geniálním maďarským inženýrem Kálmánem Kandó.

Vína.

Vína ve Valtellině jsou vyráběna převážně z odrůdy "Chiavennasca "(místní název pro odrůdu Nebbiolo) a obsahuje také různé pododrůdy, jako je třeba Rossola nera. Pro získání jednotlivých italských kvalitativních označení je maximální obsah pododrůd 20% pro obdržení Denominazione di origine controllata (DOC) a 10% pro Denominazione di Origine Controllata e Garantita (DOGC). Množství sklizených hroznů je omezeno na 12 tun/ha. Hotové víno musí alespoň 2 roky zrát před uvedením na trh (3 roky pokud se jedná o Rezervu) a musí mít minimální obsah alkoholu 11%. Velikost sklizně je dále omezena pro DOGC na nejvýše 8 tun/ha. Přestože požadavky na zrání vína jsou stejné jako pro DOC, víno s označením DOGC musí mít obsah alkoholu alespoň 12%.  Vesnice nejznámější pro červené víno jsou: Grumello del Monte, Sassella, Inferno, Valgella a Marrogia. Jména vesnic jsou obvykle uvedena na etiketě. Dále je tu také víno ve stylu Amarone, které se nazývá Sforzato (Sfursat) a patří pod označení DOGC.

Významné osobnosti.

Narození ve Valtellině:

Valtellina (lombardsky: "Valtulina", italsky: "Valtellina", německy: "Veltlin", rétorománsky: "Vuclina", anglicky: "Valtellina") je údolí v Lombardii na severu Itálie, u hranic se Švýcarskem, o rozloze 3212 km², jehož osu tvoří řeka Adda. Nejdůležitějšími sídly jsou Sondrio, Chiavenna a Bormio. Hlavním zdrojem příjmů v oblasti je turistika, jsou zde významná lyžařská střediska, dále výroba sýrů (proslulý Bitto) a vinařství. V oblasti bylo vyšlechtěno veltlínské červené rané, dnes převládají modré hrozny odrůdy Nebbiolo. Významná je zdejší elektrifikovaná horská železnice z roku 1902. V létě 1987 postihly údolí katastrofální záplavy. Nejslavnějšími rodáky jsou matematik Giuseppe Piazzi a lyžařka Deborah Compagnoniová, trojnásobná olympijská vítězka.

Valtellina or the Valtelline (occasionally spelled as two words in English: Val Telline; ; or ; ; ) is a valley in the Lombardy region of northern Italy, bordering Switzerland. Today it is known for its ski center, hot spring spas, bresaola, cheeses (in particular Bitto, named after the river Bitto) and wines. In past centuries it was a key alpine pass between northern Italy and Germany and control of the Valtellina was much sought after, particularly during the Thirty Years' War.


Námět.

Poté, co Dave Lister přišel v minulém dílu („Epidém“) o ruku, nemůže se s tím stále srovnat. Kryton jej servilně obsluhuje, což se nelíbí Kochanské, která by ráda viděla Davida samostatnějšího. Dostane nápad, jak mu vrátit ruku. Postarat by se o to mohli Krytonovi mikroskopičtí roboti - nanoboti. Problém je v tom, že Kryton už je nemá, zmizeli pryč. Bude potřeba je najít.

Děj epizody.

David Lister hraje společně s Krytonem na kytaru. Ačkoli se mu snaží android zvednout náladu, nedaří se mu to, Lister je po amputaci ruky stále ve špatném rozpoložení. Je pasívní a nechá se Krytonem obsluhovat. Kristina Kochanská apeluje na Krytona, aby se mu tolik nepodbízel, protože mu tak znemožňuje docílit samostatnosti. Navrhne mu, aby Davidovi vyrobil umělou ruku.  Když se robot konečně vyváže z utírací pohotovosti, sestrojí umělou končetinu a společně s Listerem ji testují. První výsledky nejsou moc povzbudivé a tak Kryton trochu upraví citlivost. Podvědomé reakce Listera zapříčiní, že ruka několikrát nečekaně udeří Krytona do obličeje. Raději další pokusy vzdají.  Kocour navrhne použít některé Krytonovi součástky, ten oponuje, že jsou pro Listera příliš těžké. Nápadu se chytne Kochanská a navrhne využít androidův samoopravovací systém řízený nanoboty - mikroskopickými roboty. To není vůbec špatná myšlenka až na to, že Kryton nanoboty už nějakou dobu postrádá. Naposledy je měl, když se posádka střetla s olihní beznaděje (epizoda „Návrat do reality“). Lister posílený nadějí zmobilizuje Krytona, aby nastavil kurs směrem ke kosmické lodi Esperanto.  Počítač je probudí ze stáze dříve, než bylo naplánováno. Před nimi je planetka, o níž přístroje tvrdí, že je to těžařská loď Červený trpaslík. Po přistání na planetce objeví několik předmětů z Trpaslíka. Nanoboti přeměnili kosmickou loď na písečnou planetku.  Mezi posbíranými věcmi jsou i hodinky s Hollym - počítačem s někdejším IQ 6000, které však již pozbyl, jak demonstruje několika hloupými otázkami. Lister ironicky poznamená: Holly však neztratil celou svou inteligenci, neboť přijde na to, že nanoboti by mohli být na palubě Kosmiku a proto je skenery nemohly zachytit, jsou nastavené na pročesávání pouze venkovního prostoru. Ukáže se, že je to pravda, nanoboti jsou nalezeni v koši s Listerovým špinavým prádlem. Kryton jim přikáže, aby obnovili ohromnou těžařskou loď a také Listerovu ruku.  Po aplikaci mikroskopických robotů se Kryton, Kocour a Kochanská přichází podívat do ošetřovny na výsledek. Listera zatím drží kovová konstrukce, takže se nemůže přesvědčit. Nanoboti mu sice vyrobili novou ruku, ale zároveň z něj udělali nadopovaného kulturistu. Lister se konečně může podívat na své tělo a místností se rozlehne jeho řev.  Když Kocour pilotuje Kosmika směrem k obnovenému Červenému trpaslíkovi, chválí nanoboty, jací jsou machři. Když se více přiblíží, zjistí, že něco není v pořádku. Červená těžařská loď je mnohem větší než dříve a Kosmik s posádkou je v porovnání se zrekonstruovaným Kosmikem uvnitř hangáru miniaturní.  POKRAČOVÁNÍ PŘÍŠTĚ...

Produkce.

Závěrečný díl sedmé série „Nanarchie“ se potýkal s problémy. James Hendrie nebyl k dispozici, aby svůj scénář upravil a tak byl o korekce požádán Paul Alexander předtím, než Doug Naylor učinil závěrečné doladění. Je to jediná epizoda seriálu, na jejímž napsání se podíleli tři scenáristé.  Poprvé od epizody „Paralelní vesmír“ se zde objevuje herec Norman Lovett v roli lodního počítače Hollyho. Roli počítače Červeného trpaslíka mezitím hrála Hattie Hayridgeová, naposledy v posledním dílu páté série „Návrat do reality“.

Nanarchie (anglicky "Nanarchy") je osmá epizoda sedmé série (a celkově čtyřicátá čtvrtá v rámci seriálu) britského kultovního sci-fi seriálu / sitcomu "Červený trpaslík".  Scénář napsali James Hendrie, Paul Alexander a Doug Naylor, režie Ed Bye. Ve Spojeném království byla poprvé epizoda odvysílána na kanále BBC2 7. března 1997.

"Nanarchy" is the eighth, and final, episode of science fiction sitcom "Red Dwarf" Series VII and the 44th in the series run. It was first broadcast on the British television channel BBC2 on 7 March 1997. The episode was written by Paul Alexander, James Hendrie & Doug Naylor and directed by Ed Bye. After two series of tracking their ship, the crew of Starbug finally discover the location of their missing mining ship "Red Dwarf" and its computer Holly.


Životopis.

Narodil se 31. října 1900 v Uherském Ostrohu a do svých osmnácti let byl vychováván v polepšovně. Okamžitě po svém propuštění se začal věnovat trestné činnosti a byl tehdejším krajským soudem v Uherském Hradišti dvakrát trestán. Během vojenské služby pětkrát zběhl. Po svém posledním zběhnutí se seznámil s Marií Křenovskou a společně se začali věnovat vykrádání pokladen po celé Moravě. Ty otevíral tak, že po obnažení 4 – 5 mm silného pláště pokladny ničil zámkový mechanizmus a poté již otevíral pokladnu, aniž by musel překonávat dusaný popel, který byl umístěn až za zámkem. Tento postup používal, aby nemusel jako mnoho jiných kasařů vdechovat dusaný popílek z mezistěn kasy, protože trpěl tuberkulózou.  V Prostějově však byl Lecián s Křenovskou zadržen a převezen do nemocnice v Olomouci. Odtud 10. prosince 1926 utekl spolu s nebezpečným zločincem Szekelyem. Zranili přitom i dva strážné. Poté se společně dopustili řady krádeží, ale 21. prosince se v Bučovicích rozešli. Lecián zůstal na Moravě a Szekely odešel na Slovensko. Po obou bylo vyhlášeno okresním četnickým velitelstvím ve Vyškově pátrání.  19. ledna 1927 se Lecián dopustil své první vraždy. Ve Slavkově u Brna čtyřmi výstřely zabil obecního strážníka Rudolfa Hanáka, který jej vyrušil při vloupání. Další den se při krádeži v obchodě pokusil zabít jeho majitele a četnického strážmistra Poledňáka. O měsíc později zavraždil v jihlavském podniku Grafona hlídače Františka Marčíka. V polovině února byl při cestě vlakem poznán četníkem Šilhavým. Lecián po něm několikrát vystřelil, a nakonec vyskočil z jedoucího vlaku. Bylo po něm vyhlášeno pátrání s odměnou 10.000 korun za dopadení. Lecián se začal maskovat a v kriminální činnosti pokračoval. Veřejnost oslavovala jeho odvahu a vznikaly o něm kramářské písně, které ho popisovaly jako galantního kasaře, který okrádá bohaté.  Jeho obliba skončila 8. března, kdy dvěma ranami zastřelil ve Veselí nad Moravou četnického strážmistra Antonína Stuchlého, který měl krátce po svatbě a očekával narození potomka. Krátce nato postřelil na nádraží vojenského rotmistra Chvalovského, protože si ho spletl s četníkem. Následně bylo zalarmováno četnictvo a armáda. Došlo k několika přestřelkám. Při jedné z nich, u obce Polešovice, byl Lecián zraněn, ale přesto policii stále unikal. Teprve 23. dubna byl zadržen v Novém Bohumíně civilními policisty Halířem a Kalužou. Následovalo čtyřměsíční vyšetřování a následně i šestidenní proces. 3. září 1927 byl odsouzen k vyloučení z armády, propadnutí zbraní, ztrátě volebního práva a k trestu smrti oběšením. Avšak 25. září se, spolu s dezertérem Kašpaříkem, pokusil o útěk. Povedlo se jim zmocnit zbraně a zabít strážného Ferencze Kisse, ale nakonec byli po přestřelce dopadeni. Díky tomu byla prezidentem republiky zamítnuta jeho žádost o milost. Lecián byl popraven na dvoře olomoucké vojenské věznice 6. října 1927 v 6:00. Popravil jej Leopold Wohlschlager, který tak zakončil svou službu státního popravčího pro Čechy a Moravu.

Nástupci.

Šest let po Leciánově popravě se jej pokusil František Ondráš překonat. Sám sebe označoval za jeho "dědice" a ještě za Leciánova života tvrdil, že bude horší než on. Ondráš zabil dva četníky, ale sám byl ze strachu zavražděn dvěma ze svých kompliců, bratry Gerspitzery. Ti byli odsouzeni k trestu smrti.  Po několika letech se další osobou, která se snažila Leciána napodobit, stal kasař Jozef Prekop z Červeného Kameňa u Púchova. Ten však byl brzy zraněn při přestřelce a zatčen ve Vinohradské nemocnici, kde žádal o ošetření.

Martin Lecián (31. října 1900 Ostrožské Předměstí – 6. října 1927 Olomouc) byl český zločinec a sériový vrah opředený řadou pověstí. Byl odsouzen k trestu smrti, ale při pokusu o útěk zabil jednoho ze strážců. Jeho případ byl velmi proslulý, objevilo se dokonce i několik článků v novinách, které jej glorifikovaly a vyzdvihovaly jeho odvahu. Byl znám také jako Postrach Moravy.

Martin Lecián (October 31, 1900 – October 6, 1927) was a Czech serial killer who murdered 3 policemen and a prison officer, trying to kill 7 other policemen. He was executed on October 6, 1927. His case was very famous, with even several articles appearing in newspapers that glorified his actions.


Historie.

Philips byl založen v roce 1891 Gerardem Philipsem a jeho otcem Frederikem jako rodinná firma. Frederik Philips, bankéř v Zaltbommel, financoval stavbu továrny v Eindhovenu, kde Philips začal s produkcí lamp a jiných elektronických produktů. V roce 1923 začala vyrábět i jiné produkty, například vakuové elektronky Miniwatt. Po několika letech Philips začal vyrábět i hudební nástroje na elektřinu (např elektrické klávesy). V roce 1939 představila společnost elektrický holicí strojek Philishave.

Rádio Philips.

11. března 1927 začal Philips vysílat na krátkovlnné rádiové stanici PCJJ (později PCJ), ke které se v roce 1929 přidala sesterská stanice PHOHI. PHOHI vysílala v nizozemštině na území Nizozemské východní Indie (dnešní Indonésie), zatímco PCJJ vysílala v angličtině, španělštině a němčině pro zbytek světa.  Mezinárodní nedělní program začal vysílat v roce 1928 s moderátorem Eddiem Sratzem uvádějícím pořad Happy Station, který se stal světově nejdéle vysílaným pořadem na krátkých vlnách. Vysílání z Nizozemska bylo přerušeno německou invazí v květnu 1940. Německo zabralo vysílače v Huizenu pro šíření nacistické propagandy.  Rádio Philips bylo pohlceno krátce po osvobození, kdy obě stanice byly znárodněny v roce 1947 a přejmenovány na Radio Netherlands Worldwide. Některé pořady z PCJ, jako třeba Happy Station, pokračovaly na nové stanici.

Stirlingův motor.

Philips byl klíčový pro vzkříšení Stirlingova motoru, když se management společnosti na začátku 30. let 20. století rozhodl, že nízko-energetický přenosný generátor by mohl pomoci zvýšení prodejů rádií do částí světa, kde byla nedostupná elektřina a kde zásobování bateriemi bylo nejisté. Vědci ve výzkumných laboratořích společnosti provedli systematické srovnání různých zdrojů energie a zjistili, že téměř zapomenutý Stirlingův motor je nejvíce vhodný díky tichému chodu a možnosti fungovat na širokou škálu tepelných zdrojů (lampový olej – „levný a všude dostupný“ – byl nejvíce oblíbený). Výzkumníci si také byli vědomi toho, že na rozdíl od parního motoru a spalovacích motorů na Stirlingově motoru nebyly po dlouhá léta provedeny žádné podstatné vylepšení a využitím moderních materiálů by mělo být možné dosáhnout významného zlepšení.

Holicí strojky.

První holicí strojek byl představen v 30. letech 20. století a byl pojmenován jednoduše „Philishave“. V USA nesl jméno „Norelco“, toto označení se používá pro produktovou řadu holicích strojků dodnes.

Druhá světová válka.

9. května 1940 se vedoucí pracovníci společnosti Philips dozvěděli o německé invazi do Nizozemska, která se měla odehrát následujícího dne. Díky tomu, že byli připraveni, Anthon Philips a jeho zeť Frans Otten, společně s dalšími členy Philipsovi rodiny, unikly do USA. Ve Spojených státech se jim pod názvem North American Philips Company podařilo pokračovat ve fungování firmy během války.  6. prosince vedla britská RAF letecký útok na továrnu Philips v Eindhovenu, továrna byla těžce poničena. Továrna v Eindhovenu byla znovu bombardována RAF 30. března 1943.  Frits Philips, syn Antona, byl jediným členem Philipsovi rodiny, který zůstal v Nizozemsku. Zachránil 382 židovských pracovníků tím, že přesvědčil nacisty, že jsou nepostradatelní pro zachování produkce společnosti. Za jeho zásluhy na záchraně několika stovek Židů dostal v roce 1995 ocenění Spravedlivý mezi národy.

1945 až současnost.

Po válce se společnost přesunula zpět do Nizozemí, s ústředím v Eindhovenu. V roce 1949 začala společnost prodávat televize. V roce 1950 byla založena nahrávací společnost Philips Records, která se později stala součástí PolyGram.  Philips v roce 1963 představil audiokazetu, která byla velmi úspěšná. Kazety se používaly do diktafonů a používaly jej stenografové a profesionální novináři. Jakmile se zvýšila jejich kvalita, tak se kazety začaly využívat k prodeji hudebních nahrávek po boku gramofonových desek.  Philips představil první kombinaci přenosného rádia s kazetovým rekordérem, kterému se začalo přezdívat boom box. Kazety se později začaly využívat do telefonních záznamníků. Kazety se také používaly jako první druh média pro masový záznam u prvních počítačů v 70. a 80. letech.  V roce 1972 Philips uvedl ve Velké Británii první rekordér na video kazety na světě – N1500. Poměrně objemné kazety mohly nahrávat 30 až 45 minut záznamu. Později byly nabízeny kazety s hodinovou kapacitou záznamu. S nástupem konkurence představil Philips rekordér N1700, který jako první nabízel kapacitu 2 hodin záznamu a tím pádem se mohl na jednu kazetu vejít celý film.  Philips také vyvinul LaserDisc jako platformu pro prodej filmů, ale oddálil jeho uvedení, aby nekonkuroval prodejům video rekordérů. V roce 1982 Philips společně se Sony uvedl Compact Disc, formát který se později vyvinul v CD-R, CD-RW, DVD a později v Blu-ray, které Philips společně se Sony uvedli v letech 1997 a 2006.  V roce 2016 prodala společnost Philips 25 % akcií v divizi Lighting.

Produkty.

Hlavními produkty společnosti Philips je elektronika pro koncové zákazníky a elektrické produkty, včetně drobných domácích přístrojů, holicích strojků, přístrojů pro zkrášlování, produktů pro péči pro matky a děti, elektrických kartáčků na zuby a kávovarů (přístroje jako chytré mobilní telefony a další chytrá zařízení, audio vybavení, DVD a Blu-ray přehrávače, počítačové příslušenství a televize jsou licencovány) a produktů pro péči o zdraví (včetně CT scannerů, vybavení pro EKG, mamografů, monitorovacích zařízení, MRI scannerů, výbavy pro resuscitaci, ultrazvuk a rentgen).  a další

Koninklijke Philips Electronics N.V., běžně označovaná pouze jako Philips, je nizozemská firma pro výrobu elektroniky a elektrotechniky. Firma byla vytvořena ve městě Eindhoven v roce 1891 Gerardem Philipsem a jeho otcem Frederikem. Jedná se o jednu z největších elektronických firem na světě, v roce 2010 prodala výrobky v ceně 25,42 miliard euro. Firma zaměstnává 105000 zaměstnanců ve více než 60 zemích. Společnost je organizována do tří hlavních divizí: Philips Consumer Lifestyle, Philips Healthcare a Philips Lightning.

Koninklijke Philips N.V. (literally "Royal Philips", stylized as PHILIPS) is a Dutch multinational conglomerate corporation headquartered in Amsterdam, formerly one of the largest electronics companies in the world, currently focused in the area of health technology, with other divisions being successfully divested. It was founded in Eindhoven in 1891 by Gerard Philips and his father Frederik, with their first products being light bulbs. It was once one of the largest electronic conglomerates in the world and currently employs around 74,000 people across 100 countries. The company gained its royal honorary title in 1998 and dropped the "Electronics" in its name in 2013, due to its refocusing from consumer electronics to healthcare technology.  Philips is organized into three main divisions: Personal Health (formerly Philips Consumer Electronics and Philips Domestic Appliances and Personal Care), Connected Care, and Diagnosis & Treatment (formerly Philips Medical Systems). The lighting division was spun off as a separate company, Signify N.V. (formerly Philips Lighting prior to 2018). The company started making electric shavers in 1939 under the Philishave brand, and post-war they developed the Compact Cassette format and co-developed the Compact Disc format with Sony, as well as numerous other technologies. As of 2012, Philips was the largest manufacturer of lighting in the world as measured by applicable revenues.  Philips has a primary listing on the Euronext Amsterdam stock exchange and is a component of the Euro Stoxx 50 stock market index. It has a secondary listing on the New York Stock Exchange. Acquisitions include that of Signetics and Magnavox. They also have had a sports club since 1913 called PSV Eindhoven.


Týmové soutěže.

Fed Cup.

V australském fedcupovém týmu debutovala v roce 2013 ostravským čtvrtfinále Světové skupiny proti České republice, v němž s Casey Dellacquovou nestačily ve čtyřhře na pár Andrea Hlaváčková a Lucie Hradecká. Australanky odešly poraženy 0:4 na zápasy. V brisbanském semifinále Světové skupiny Fed Cupu 2014 proti Německu získaly s Dellacquovou jediný bod domácích, když vyhrály debla nad dvojicí Julia Görgesová a Anna-Lena Grönefeldová. Němky postoupily do finále po vítězství 3:1 na zápasy.  V roce 2019 dovedla jako jednička Australanky do finále, když ve čtvrtfinále Světové skupiny proti Spojeným státům i v semifinále proti Bělorusku vyhrála vždy obě dvouhry i čtyřhru. V perthském boji o titul proti Francii zaznamenala jednu singlovou výhru i prohru. Z rozhodující čtyřhry odešly se Stosurovou poraženy.  Do roku 2020 v soutěži nastoupila k jedenácti mezistátním utkáním s bilancí 11–2 ve dvouhře a 7–2 ve čtyřhře.

Hopman Cup.

Austrálii reprezentovala spolu s Bernardem Tomicem na Hopmanově poháru 2013. V základní skupině zdolala Němku Andreu Petkovicovou, která po prvním setu utkání skrečovala, poté nestačila na Srbku Anu Ivanovićovou a na závěr porazila Italku Francescu Schiavoneovou. Družstvo obsadilo konečné druhé místo za Srbskem a do finále nepostoupilo.

Tenisová kariéra.

2011.

V červenci zvítězila na dívčí juniorce Wimbledonu, když ve finále porazila Irinu Chromačevovou. V prosinci se utkala s dalšími krajany o přidělení divoké karty na Australian Open 2012. Přestože byla nejmladším účastníkem, turnaj vyhrála, když mimo jiné porazila Casey Dellacquovou, Arina Rodionovovou a Olivii Rogowskou.

2012.

Na základě výsledků z předchozí sezóny obdržela divokou kartu do kvalifikace turnaje v Brisbane z kategorie Premier. V prvním kole kvalifikace podlehla nejvýše nasazené Kanie Kingové. Spolu s krajankou Casey Dellacquovu také nastoupily do čtyřhry, v níž se probojovaly až do semifinále, kde nestačily na pár Spearsová a Kopsová-Jonesová.  Další divokou kartu získala do hlavní soutěže turnaje v Hobartu, kde podlehla v úvodním kole Američance Bethanie Mattekové-Sandsové V první fázi grandslamu Australian Open nepřešla přes Gruzínku Annu Tatišviliovou. Spolu s britskou juniorkou Laurou Robsonovou se zúčastnila také ženské čtyřhry.

2017.

I ze čtvrtého grandslamového finále ženské čtyřhry odešla po boku Dellacquové poražena poté, co na French Open hladce podlehly prvnímu světovému páru Bethanie Matteková-Sandsová a Lucie Šafářová, když uhrály jen tři gamy.  Poprvé si finále dvouhry i čtyřhry během jediného turnaje zahrála na travnatém Birmingham Classic, kde v závěrečném duelu singlové soutěže trvajícím 1.47 hodin ztratila vedení 1–0 na sety proti Petře Kvitové, vracející se po zranění na okruh. Během turnaje jí patřila 77. příčka žebříčku. Po porážce z dvouhry vybojovala trofej ve čtyřhře se stabilní partnerkou Casey Dellacquovou vítězstvím nad dvojicí Čan Chao-čching a Čang Šuaj. Australanky tak získaly pátou společnou trofej.

2018.

První singovou trofej z trávy si odvezla z Nature Valley Open, probíhajícím v Nottinghamu, po finálovém vítězství nad Britkou Johannou Kontaovou. Na tzv. malém Turnaji mistryň, WTA Elite Trophy v čínské Ču-chaji, vyhrála základní orchideovou skupinu, v níž zdolala Caroline Garciaovou a podlehla Aryně Sabalenkové. V semifinále vyřadila obhájkyni trofeje Julii Görgesovou a ve finálovém duelu přehrála čínskou turnajovou jedenáctku Wang Čchiang po dvousetovém průběhu. Třetí titul na túře pro ni znamenal posun na nové kariérní maximum, 15. místo žebříčku WTA.

2019: Vítězka French Open, Turnaje mistryň a světová jednička.

Sezónu otevřela druhý rok v řadě finálovou účastí na Sydney International, kde na úvod vyřadila světovou jedničku Simonu Halepovou a mezi poslední čtveřicí sedmou nasazenou Kiki Bertensovou. V boji o titul však nestačila na turnajovou pětku Petru Kvitovou po třísetovém průběhu. Na Australian Open dohrála v osmifinále opět na raketě Kvitové.  Na březnovém Miami Open z kategorie Premier Mandatory porazila na cestě do finále také členky první světové desítky, Nizozemku Kiki Bertensovou a ve čtvrtfinále Petru Kvitovou. V boji o titul přehrála další Češku a světovou sedmičku Karolínu Plíškovou, čímž vylepšila bilanci vzájemných zápasů na 3–2. Čtvrtý kariérní trofej pro ni znamenala premiérový posun do první světové desítky, na 9. místo.  Premiérový grandslamový titul ve dvouhře vybojovala na antukovém French Open, kam přijela jako světová osmička. V úvodních kolech vyřadila Američanky Jessicu Pegulaovou a Danielle Collinsovou, rovněž tak i Němku Andreu Petkovicovou. První set ztratila až ve čtvrté fázi se Sofií Keninovou. Čtvrtfinálová výhra nad čtrnáctou nasazenou Američankou Madison Keysovou jí zajistila karierní posun do elitní světové pětky, jakožto první Australance od Sam Stosurové ze srpna 2012. Semifinále proti 17leté Američance ruského původu Amandě Anisimovové přineslo řadu zvratů. Dominantním vstupem si nejdříve vypracovala vedení 5–0 na gamy, ale za stavu 40:15 nevyužila dva setboly. Americká teenagerka však průběh šňůrou šesti her otočila a úvodní sadu získala v tiebreaku. Na vítězné vlně pokračovala do stavu her 3–0, než iniciativu převzala opět Australanka, která sérii šesti gamů vyhrála druhé dějství. Přestože v rozhodující sadě jako první ztratila podání, vzápětí si je vzala zpět a po dalším prolomeném servisu Američanky si udržovala náskok. Duel ukončila šestým mečbolem. Stala se tak první australskou finalistkou Roland-Garros od Samanthy Stosurové v roce 2010. Ve finále turnaje potřetí v kariéře zdolala 19letou Češku ze čtvrté světové desítky Markétu Vondroušovou, když ztratila jen čtyři hry. Pařížský grandslam ovládla jako první australská šampionka od Margaret Courtové z roku 1973. Na žebříčku WTA se posunula na 2. místo. Travnatou sezónu zahájila šestým kariérním titulem z birminghamského Nature Valley Classic, svou první singlovou trofejí v kategorii WTA Premier. V průběhu turnaje neztratila žádný set. Až ve finále proti osmé nasazené Němce Julii Görgesové čelila setbolu, který odvrátila. Bodový zisk ji katapultoval na 1. místo světového žebříčku, jakožto první Australanku od Evonne Goolagongové z roku 1976, která mu vévodila dva týdny. Na vrcholu klasifikace vystřídala Japonku Naomi Ósakaovou. Ve Wimbledonu prohrála v osmifinále s nenasazenou Američankou Alison Riskeovou. Skončila tak její 15zápasová neporazitelnost.  Letní US Open Series otevřela prohrou ve druhém kole torontského Rogers Cupu s Ameičankou Sofií Keninovou. Po turnaji se Ósakaová vrátila do čela světové klasifikace, kde Bartyová setrvala sedm týdnů. Zlepšení formy přišlo na Western & Southern Open v Cincinnati. Na její raketě postupně dohrály Maria Šarapovová, Anett Kontaveitová, jíž uštědřila první porážku, a Řekyně Maria Sakkariová. Po vyřazení Ósakaové s Plíškovou se mohla postupem do finále vrátit na vrchol žebříčku. V semifinále však podlehla ruské veteránce Světlaně Kuzněcovové, figurující až na 153. příčce.  Na newyorský grandslam US Open přijela v roli turnajové dvojky. Po výhrách nad Zarinou Dijasovou, Lauren Davisovou a Sakkariovou čtvrtým kolem zopakovala výkon z předchozího ročníku. Před branami čtvrtfinále ji zastavila Číńanka z druhé světové desítky Wang Čchiang. Po dohrání majoru zahájila druhé období na vrcholu žebříčku WTA.  Podzimní asijskou část zahájila na Wuhan Open, kde po volném losu ve třech setech vyřadila Caroline Garciaovou. Přes Keninovou a Petru Martićovou prošla do semifinále, v němž nezvládla koncovky obou sad s obhájkyní trofeje Arynou Sabalenkovou. Během utkání si nechala ošetřit lýtko. Navazující týden vstoupila volným losem do pekingského China Open. Ve druhém kole přehrála Kazašku Julii Putincevovou a následně vyšla vítězně ze tří třísetových duelů proti Čeng Saj-saj, Kvitové a Kiki Bertensové. Druhé sezónní finále v kategorii Premier Mandatory však nezvládla, když ji zastavila čtvrtá nasazená Japonka Naomi Ósakaová. Poměr vzájemných duelů tím srovnala na 2–2.  V roli světové jedničky přijela na Turnaj mistryň, WTA Finals, do Šen-čenu. V červené základní skupině porazila Kvitovou i Belindu Bencicovou a podlehla náhradnici Bertensové. Z první příčky postoupila do semifinále, v němž zvládla těsný třísetový duel s Plíškovou. V boji o titul pak zdolala ukrajinskou obhájkyni trofeje Elinu Svitolinovou po dvousetovém průběhu. Po šňůře pěti porážek tak Ukrajinku premiérově porazila. Turnaj vyhrála jako první Australanka od Evonne Goolagongové Cawleyové z roku 1976. Zároveň se stala pátou šampionkou, která triumfovala již při svém debutovém startu. Jako první od Sereny Williamsové z roku 2014 v dané sezóně rovněž ovládla grandslam. Na odměnách si připsala 4,42 milionů dolarů, nejvyšší částku v předchozí historii tenisu.  Z Číny odletěla do Perthu, kde v RAC Areně proběhlo finále Fed Cupu mezi Austrálií a Francií. V sobotní dvouhře uštědřila dva „kanáry“ Garciaové, aby v neděli nezvládla utkání proti Kristině Mladenovicové. O šampionkách rozhodla až závěrečná čtyřhra, z níž se Stosurovou odešly poraženy od páru Garciaová a Mladenovicová. Australanky podlehly 2:3 na zápasy. Sezónu uzavřela jako konečná jednička světové klasifikace.

Kriketová kariéra.

V září 2014 přerušila tenisovou kariéru a v roce 2015 začala hrát kriket, když podepsala smlouvu s ženským týmem Brisbane Heat pro premiérovou sezónu australské ligové soutěže Women's Big Bash League. V soutěži debutovala 4. prosince 2015 v zápase proti Melbourne Stars. K tenisu se vrátila během února 2016.

Soukromý život.

Narodila se roku 1996 v queenslandském Ipswichi do rodiny Josie a Roberta Bartyových. Otec, profesí vládní úředník, patří mezi domorodé obyvatele australského kontintentu, aboridžince ze skupiny Ngarigo. Matka je rentgenoložka a dcera britských imigrantů. Bartyová vyrůstala na ipswichském předměstí ve Springfieldu, kde absolvovala školu Woodcrest College. Má dvě starší sestry Saru a Ali. V dětství hrála také netball, ale rozhodla se věnovat pouze tenisu, když „"si uvědomila, že [netball] je jen dívčí sport",“ a sestry ji v něm převyšovaly. Během dospívání nikdy nehrála kriket.

Ashleigh Bartyová (* 24. dubna 1996 Ipswich, Queensland) je australská profesionální tenistka a bývalá kriketistka, patřící k původním obyvatelům Austrálie aboridžincům. Od září 2019 je podruhé světovou jedničkou ve dvouhře žen, jíž se stala jako druhá Australanka po Goolagongové z roku 1976 a celkově dvacátá sedmá od zavedení klasifikace v roce 1975. Na čele klasifikace figurovala již v létě 2019 sedm týdnů.  Ve své dosavadní kariéře na okruhu WTA Tour vyhrála osm singlových turnajů včetně grandslamového French Open 2019 a Turnaje mistryň 2019. K nim přidala deset deblových trofejí včetně US Open 2018, v páru s Vandewegheovou. V rámci okruhu ITF získala čtyři tituly ve dvouhře a devět ve čtyřhře.  Na žebříčku WTA byla ve dvouhře nejvýše klasifikována v červnu 2019 na 1. místě a ve čtyřhře pak v květnu 2018 na 5. místě. Trénují ji Craig Tyzzer a Jason Stoltenberg.  Tenis začala hrát ve čtyřech letech v sousedství Brisbane. V juniorské kategorii se stala světovou dvojkou po singlovém triumfu ve Wimbledonu 2011, kde zdolala Rusku Chromačevovou. Mezi šestnáctým a sedmnáctým rokem života se prosadila na okruhu WTA Tour, když v roce 2013 s krajankou Dellacquovou odešly poraženy z finále tří grandslamových čtyřher – Australian Open, Wimbledonu a US Open. V závěru sezóny 2014 se rozhodla přerušit tenisovou kariéru a od roku 2015 se věnovat kriketu, když podepsala smlouvu s týmem Brisbane Heat pro první sezónu australské ligy Women's Big Bash League.  K tenisu se vrátila v první třetině sezóny 2016, krátce před dvacátými narozeninami. Ačkoli hned vyhrála dvě deblové trofeje na okruhu ITF, dlouhodobě se potýkala se zraněním paže. Průlomovou sezónou ve dvouhře se stal rok 2017, kdy ovládla Malaysian Open 2017 a vystoupala na 17. příčku žebříčku, ačkoli v předchozích letech nikdy nefigurovala v elitní světové stovce. S Dellacquovou si poprvé zahrály čtyřhru na Turnaji mistryň 2017, kde došla o rok později do semifinále. Dva singové tituly přidala ve WTA Tour 2018, včetně závěrečného WTA Elite Trophy. Po ukončení kariéry stabilní partnerky Dellacquové získala první grandslamový vavřín ze čtyřhry US Open 2018, do níž nastoupila s Američankou Vandewegheovou. V debutovém čtvrtfinále dvouhry majoru na Australian Open 2019 ji porazila Kvitová.

Ashleigh Barty (born 24 April 1996) is an Australian professional tennis player and former cricketer. She is ranked No. 1 in the world in singles by the Women's Tennis Association (WTA) and is the second Australian WTA singles No. 1 after Evonne Goolagong Cawley. She is also a top 20 player in doubles, having achieved a career-high ranking of No. 5 in the world. Barty has won eight singles titles and ten doubles titles on the WTA Tour, including one Grand Slam singles title at the 2019 French Open and one Grand Slam doubles title at the 2018 US Open with partner CoCo Vandeweghe. She is also the reigning champion in singles at the WTA Finals.  Born in Ipswich in Queensland, Barty began playing tennis at the age of four in nearby Brisbane. She had a promising junior career, reaching a career-high ranking of No. 2 in the world after winning the girls' singles title at Wimbledon in 2011. As a teenager, Barty had early success in doubles on the WTA Tour in 2013, finishing runner-up at three Grand Slam doubles events with veteran Casey Dellacqua, including at the Australian Open while still only 16 years old. Late in the 2014 season, Barty decided to take an indefinite break from tennis. She ended up playing cricket during this hiatus, signing with the Brisbane Heat for the inaugural Women's Big Bash League season despite having no formal training in the sport.  Barty returned to tennis in early 2016. She had a breakout year in singles in 2017, winning her first WTA title at the Malaysian Open and rising to No. 17 in the world despite having never been ranked inside the top 100 before her time off. She also had another prolific year in doubles with Dellacqua, culminating in her first appearance at the WTA Finals in doubles. Barty then won her first Premier Mandatory and Grand Slam tournament titles in doubles in 2018 before accomplishing the same feat in singles in 2019. She also led Australia to a runner-up finish at the 2019 Fed Cup.


Členění textilních podniků.

Výroba textilií probíhá obvykle v několika stupních, každý stupeň představuje uzavřený celek se zvláštní strukturou. Textilní průmysl se dá z tohoto hlediska rozdělit na podniky nebo provozy se zaměřením na

Velikost výrobních jednotek.

Výroba v textilní továrně se může zakládat na zpracovávání materiálu na jediném druhu strojů, obvykle se však výroba organizuje v linkách, které sestávají v podstatě z řady strojů s často velmi rozdílným výkonem.  (Extrémní příklady: Materiál při výrobě česané vlněné příze nebo manšestrové tkaniny prochází více než 20 pasážemi strojů). Kapacita jedné výrobní linky určuje zpravidla technické minimum velikosti provozu.  V podnicích se často spojují nebo kombinují dva výrobní stupně (např. výroba a zušlechťování příze, stuhárna se splétáním šňůr, pletárna s konfekcí úpletů apod.). Jen ojediněle se podniky zabývají celým řetězem výroby od vlákenné suroviny až po ušitý oděv „pod jednou střechou“.  Vedle technických parametrů je velikost podniku závislá na řadě ekonomických nebo i politických faktorů. Textilní průmysl zaměstnával do 80. let minulého století v jednotlivých státních podnicích ve východní Evropě a (před globalizací) i v západoevropských akciových společnostech často 2000-4000 pracovníků. V první dekádě 21. století však např. zbyla v českém textilu jen asi pětina podniků s více než 1000 zaměstnanci a v Německu průměrný podnik zaměstnával asi 105 pracovníků.

Z historie.

Textilní průmysl se vyvinul z manufakturní výroby. Rozhodující pro přechod na průmyslovou výrobu bylo zavedení pohonu většího počtu strojů nezávislého na lidské práci. Za první průmyslový závod v textilním oboru se považuje továrna na výrobu hedvábné příze v anglickém Derby se stroji poháněnými vodním kolem, která byla v roce 1722 uvedena do provozu. Do té doby byly známé jen menší dílny se stroji poháněnými částečně žentourem.  Nejstarším průmyslovým textilním podnikem v českých zemích byla pravděpodobně "Offermannova továrna na sukno" v Brně, která vznikla asi v 90. letech 18. století přestavbou z manufaktury.  Koncem 18. století byl v Anglii vynalezen spřádací stroj a mechanický tkací stroj, které značně přispěly ke zprůmyslnění textilní výroby, manufaktury však byly stále ještě důležitou součástí ekonomiky. V roce 1785 byl pro přádelnu v Papplewicku (u Nottinghamu) instalován první parní stroj v textilním průmyslu s úkolem pumpovat vodu na vodní kolo, aby se zajistil nepřetržitý běh. Teprve asi od roku 1790 poháněl parní stroj (přes transmise) textilní stroje.  V 19. století se textilní průmysl rozšířil z Anglie do západní a střední Evropy a do USA. Vlivem nesčetných vynálezů, zvětšování výrobních jednotek, zlepšení organizace práce atd. se snížil ve stoletém období podíl lidské práce např. na výrobu 1 kg příze z 20 na 0,5 hodiny a na 100 m tkaniny ze 150 na 10 hodin.  Ve 20. století byla zmechanizována výroba prakticky všech druhů textilií, stroje z konce století jsou z velké části napojeny na počítač, část manuálních prací byla automatizována.

Textilní průmysl v 21. století.

Světový textilní průmysl zpracovával na začátku 21. století ročně cca 80 milionů tun surovin (jen nepatrné množství surovin se používalo k manuální výrobě). Velká většina textilií se vyrábí v Asii, přesnější údaje o produkci jednotlivých států se však dají sotva získat. Např. každoroční podrobné analýzy čínského textilního průmyslu jsou k dostání za 2800 US$.  O indickém textilu je známo, že v roce 2016 produkoval (při totálně zastaralých strukturách) s cca 120 miliony pracovníků zboží za cca 120 miliard US$.  V 27 státech Evropské unie vyrobili v roce 2009 dva miliony pracovníků textilie a oděvy za cca 172 miliard €.  Z toho v některých státech EU např.:  V roce 2010 se v EU (včetně Turecka) podílelo pět největších výrobců na celkovém obchodním obratu asi třemi procenty:

Odbyt výrobků textilního průmyslu.

Na konci 20. století zaplatili spotřebitelé na celém světě ročně za textilie (včetně oděvů) 1,5 bilionu US$.  V roce 2009 exportoval textilní průmysl výrobky za 528 miliard US$, na kterých se podílela Čína (včetně Hongkongu) se 45%, ostatní asijské státy 13, Itálie 6, Německo 5,7 a USA 4%.  Poznámky:  V roce 2015 byl zaznamenán celosvětový výnos z prodeje (ve výrobních cenách):  Do roku 2020 se měl zvýšit výnos u textilní výroby o 7 % a u výroby oděvů o 5 %.

Negativní účinky textilní výroby.

V roce 2017 vydala nadace "Ellen MacArtur Foundation" studii o podmínkách výroby a spotřeby oděvních textilií s kritikou jejich negativního vlivu zejména na životní prostředí. Pod názvem A New Textiles Economy předkládá návrhy na změny v systému využívání zdrojů a organizaci výroby i spotřeby.  Na studii pracovalo několik desítek odborníků, nadaci podpořila řada významých obchodních firem a několik výrobců vláken a oděvních textilií.  Studie vychází ze skutečnosti, že ve 2. dekádě 21. století se ve světě zabývá více než 300 milionů lidí výrobou oděvních textilií (od zpracování vláken až po hotové oděvy) v roční hodnotě 1,3 bilionů USD. Při výrobě se spotřebuje ročně 93 miliard m³ vody, 98 milionů tun nafty, chemikálie za 21 miliard USD (škody na lidském zdraví budou v budoucnu stát asi 8 miliard ročně). Při výrobě 1 tuny textilií se vylučuje do ovzduší 17 tun CO. Z 53 milionů tun surovin zpracovávaných na oděvní textilie se odplavuje při praní 0,5 milionů tun škodlivých mikrovláken do mořské vody.  Hotové textilie se (v celosvětovém průměru) oblékali v roce 2002 asi 200 x, do roku 2016 se snížila četnost použití na 130. Odhozené, neporušené oděvy představují roční ztrátu na hodnotě téměř 0,5 bilionu USD. Jen asi 1 % použitých oděvů se recykluje k výrobě nových textilií. Studie navrhuje řadu opatření zejména s cílem zaměřit systém prodeje a výroby na textilie  Studie poukazuje na aktivity, které mají pomoct při realizaci projektu (politické kampaně, prodejní psychologie apod.). Autoři neudávají časové limity uskutečnění a nezmiňují se o vlivu projektu na omezování výroby a na počet pracovních příležitostí v textilním oboru.

Textilní průmysl je odvětví ekonomiky, které zahrnuje všechna zařízení sloužící k výrobě textilií a oděvů průmyslovým způsobem.  Výroba je většinou organizována ve formě podniku, jehož součástí jsou vedle vlastní tovární (tj. strojové) výroby zpravidla také nevýrobní činnosti, zejména nákup surovin, technická a ekonomická příprava výroby a prodej hotového zboží.

The textile industry is primarily concerned with the design, production and distribution of yarn, cloth and clothing. The raw material may be natural, or synthetic using products of the chemical industry.


Historie.

Počátky společnosti.

Burberry byl založen roku 1856 tehdy 21letým Thomasem Burberrym. Do roku 1870 se vyprofiloval jako firma zaměřená na venkovní oblečení. Do roku 1880 Burberry představil gabardén pevnou, voděodolnou tkaninu přesto paropropustnou. Toho bylo dosaženo voděodolnou úpravou tkaniny ještě před spředením. Původní název Burberry se brzy změnil na Burberrys poté, co mnoho lidí produkty nazývalo Burberrys of London. Toto staré označení se dá spatřit na starších výrobcích firmy. Roku 1891 společnost otevřela obchod v ulici Haymarket v Londýně. Ten stále existuje a do nedávné doby byl dokonce sídlem společnosti. To se nyní nachází v Horsferry House přímo za budovou Parlamentu(Londýn).

20. století.

V roce 1901 bylo představeno logo Burberry s rytířem na koni obsahující latinské slovo "Prorsum" znamenající vpřed. V roce 1911 dodával Burberry oblečení Roaldu Amundsenovi, prvnímu muži, který dosáhl jižního pólu a Ernestu Shackletonovi, který roku 1914 vedl expedici napříč Antarktidou. Bundu z gabardénu od Burberryho měl na sobě George Mallory na svém nešťastném pokusu o zdolání Mount Everestu roku 1924. Roku 1914 byl Burberry pověřen Ministerstvem války přepracováním důstojnického kabátce pro potřeby válečného prostředí. Výsledkem se stal legendární trenčkot. Po válce se trenčkoty rozšířily i mezi civilní obyvatelstvo. Ikonická kostka byla vytvořena roku 1920 a byla použita pro podšívku.

Nedávná historie.

V 70. letech se značka stala součástí britské ležérní módy. Což vedlo ke spojení s členy fotbalových fanklubů a britskou mládeží v devadesátých letech. Společnost tak prodělala změnu v klientele, kdy se z firmy pro bohatší klientelu stala značka oblíbená dělnickou třídou. Burberry se reklamní kampaní v časopisech GQ, Esquire, Vogue, Tatler, Harper´s Bazaar pokusil změnit vnímání u klientů. Společnost je také známá zapojováním britských celebrit do kampaní: modelky Kate Moss, Agyness Deyn, Jourdan Dunn a Lily Donaldson; zpěvák George Craig; herečka Emma Watson.

Obchody.

Burberry operuje ve 473 obchodech v 48 zemích

Burberry je britský luxusní módní dům vyrábějící oblečení, parfémy a doplňkový sortiment. Pro Burberry typický tartanový vzorek je nejčastěji kopírovaným znakem této firmy. Burberry je nejznámější pro své ikonické trenčkoty (Trench coat), jež byly vynalezeny zakladatelem firmy Thomasem Burberrym. Královna Alžběta II a Princ Charles udělily firmě Královské oprávnění (Royal Warrant of appointment).  Podle Business Weekly je Burberry 98. nejhodnotnější firmou na světě.

Burberry Group plc is a British luxury fashion house headquartered in London, England. Its main fashion house focuses on and distributes trench coats (for which it is most famous), ready-to-wear outerwear, fashion accessories, fragrances, sunglasses, and cosmetics.  Established in 1856 by Thomas Burberry, originally focusing on the development of outdoor attire, the fashion house has moved into the high fashion market, developing a first of its kind fabric called Gabardine, which is completely breathable and waterproof, and exclusively made for the brand. The first shop opened in the Haymarket, London, in 1891. Burberry was an independent family-controlled company until 1955, when it was reincorporated. In 2005, it completed its demerger from GUS plc, the company's former majority shareholder.  The company is listed on the London Stock Exchange and is a constituent of the FTSE 100 Index. In 2015, Burberry ranked 73rd in Interbrand's Best Global Brands report, alongside Louis Vuitton and Prada. Burberry has stores in 51 countries.


Koncept.

První informace o vzniku česko-slovenské verze nizozemské pěvecké soutěže "The Voice" přišli na konci srpna roku 2011. TV Nova si registrovala několik možných názvů, případně pouze i pro českou verzi. Výherce soutěže získává finanční odměnu 100 000 euro (sezóna 1), 80 000 euro (sezóna 2) a exkluzivní smlouvu s Universal Music. Ve druhé sezóně také zájezd do Egypta od cestovní kanceláře Blue Style.

Formát a proces výběru.

Každý ročník začíná "„"výběry naslepo,"“" kde si koučové sestavují svůj tým zpěváků (14 v prvním ročníků, 12 v druhém, 12-13 ve třetím), se kterým budou pracovat během soutěže. Kouč je při vystupování v křesle otočený k soutěžícímu zády, pokud se koučovi vystoupení líbí, stlačí tlačítko "„"chci tě"“" a křeslo se hned otočí čelem k soutěžícímu se svítícím nápisem chci tě. Po dozpívání je soutěžící přiřazen automaticky do týmu kouče, který si ho vybral. Pokud se otočilo více koučů, vybere si zpívající sám, do jakého týmu půjde.  Další částí soutěže jsou "„"souboje."“" Každý kouč utvoří ve svém týmu dvojice, které se spolu utkají v souboji a zazpívají jednu společnou píseň. Kouč se poté rozhodne koho si ponechá ve svém týmu. V prvním ročníku si koučové přizvali na pomoc svého mentora, který jim pomáhal v rozhodování (Linda Finková, Vašo Patejdl, Tonya Graves a Tomi Popovič). Od druhého ročníku byl zaveden nový prvek krádež, kdy si mohl vyřazeného soutěžícího vzít do týmu jiný kouč a zachránit ho tak před vypadnutím. Ve třetí řadě došlo k soubojům až po K.O. fázi, koučové s lichým počtem soutěžících v týmu vytvořili jednu trojici, ze které rovněž mohl postoupit pouze jeden zpěvák. Krádeže v této fázi nebyly možné.  Součástí druhé a třetí řady byla "„"K.O."“" fáze. Ve druhé řadě soutěžící z týmů byli opět rozděleni do dvojic, ale každý zpíval individuálně svojí píseň. Kouč se poté rozhodl, koho pošle dál a kdo v soutěži skončí. Ve třetí řadě byla každá epizoda věnována jednomu koučovi a soutěžící zpívali písně, které si vybrali. Kouč následně rozhodl, zda zpěvák postoupí nebo v soutěži skončí. Novinkou poté byla zóna ohrožení, do které kouč poslal ty soutěžící, o jejichž osudu ještě nebyl rozhodnut. Pouze tyto vybrané zpěváky si mohli ukradnout ostatní koučové.  Poslední fází soutěže jsou živé přenosy, soutěžící zpívají každý týden jiné písně, a co týden opouští soutěž nějaký soutěžící, dokud se nedojde k vyhlášení vítěze soutěže. O jejich osudu rozhodují diváci pomocí SMS hlasů. Soutěž opouští soutěžící s nejmenším počtem hlasů z každého týmu. V prvním ročníku byl každý týden věnován pouze dvěma týmům zvlášť, takže po 14 dnech opustil soutěž vždy jeden soutěžící z každého týmu. Čtrnáct dní před finálem vystupovali každý týden soutěžící z každého týmu. O postupu do finále postoupil soutěžící s největším počtem bodů, které mohl získat podle počtu hlasů a bodů od kouče. V každém týmu byl počet hlasů od diváků převeden na procenta, a ty poté na body, k nim se přičetly body od kouče, který jich měl celkem 100 a měl je rozdělit mezi dva soutěžící ze svého týmu. V druhém ročníku již tento princip využit nebyl, čtyři týmy vystupovaly každý týden a o jejich postupu rozhodovali pouze diváci.

Koučové a moderátoři.

Michal David byl prvním koučem, který podepsal s televizemi smlouvu. Pokračovali Josef Vojtek, hlavní zpěvák skupiny Kabát, a slovenská zpěvačka Dara Rolins. Posledním oznámeným koučem byl slovenský rapper Patrik Vrbovský alias Rytmus. V možnost upadali také Vojtěch Dyk, Helena Vondráčková či Miro Žbirka. Dne 28. prosince 2011 bylo oficiálně potvrzené složení koučů pro první ročník "Hlasu Česko Slovenska": Dara Rolins, Michal David, Josef Vojtek a Rytmus. Při přípravách druhé řady "Hlasu" byl oznámen návrat Pepy Vojtka, Michala Davida a naposled i Dary Rolins. Novými kouči byli oznámeni dcera Petra Jandy Marta Jandová a slovenský rapper Majk Spirit. Celkový počet koučů tedy došel na číslo pět. Následně na to však bylo oznámeno, že Rolins a Jandová v soutěži usednou do dvojkřesla, které již využili v jiných zemích, kde se "The Voice" vysílal.  Pro třetí řadu zůstal na svém místě pouze Josef Vojtek, ostatní koučové se do křesel posadili poprvé. Čtveřici tak kromě něho tvořili Vojtěch Dyk, Kali a Jana Kirscher.  Moderátory "Hlasu" byli v prvním ročníků osvědčená dvojice z druhé řady "Česko Slovenské SuperStar" Leoš Mareš a slovenská zpěvačka Tina, kteří se vrátili i v druhé řadě. Třetí řadu moderovaly Tereza Kerndlová a Mária ČÍrová.

Finalisté koučů.

V první řadě pomáhali koučům při soubojích v rozhodování speciálně pozvaní mentoři: Vojtkovi Linda Finková, Rolins Tonya Graves, Davidovi Vašo Patejdl a Rytmusovi Tomi Popovič. Ve druhé řadě tato možnost nebyla využita.

Přehled řad.

1. řada.

První ročník soutěže "Hlas Česko Slovenska" měl premiéru 12. února 2012 a skončil stejného roku 6. června. Kouči byli frontman kapely Kabát Pepa Vojtek, hitmaker Michal David, slovenská zpěvačka Dara Rolins a slovenský rapper Rytmus. Moderátory byli Leoš Mareš a zpěvačka Tina. Castingy se konaly v České i Slovenské republice během prosince 2011. Premiéru "Hlasu" sledovalo 1,543 milionů diváků a finále 944 tisíc diváků. Prvním Hlasem Česko Slovenska se stala Ivanna Bagová z týmu Michala Davida.

2. řada.

Druhý ročník začal 5. března 2014 a skončil 18. června 2014. Vysílal se pravidelně ve středečním prime time nikoliv nedělním jako v případě prvního ročníku. Do křesel koučů se vrátili Pepa Vojtek, Michal David a Dara Rolins. Nově se přidali Marta Jandová a slovenský rapper Majk Spirit. Jandová a Rolins spolu zasedli do dvojkřesla a tvořily jeden tým. Moderátoři zůstali stejní: Leoš Mareš a Tina. Castingy se konaly v Praze, Brně, Ostravě, Bratislavě, Košicích a Banské Bystrici. V druhém ročníku se představily nové prvky: krádež, kdy může kouč z jiného týmu zachránit vypadlého soutěžícího při soubojích a K.O., kde se soutěžící utkají v souboji, ale každý zpívá individuálně. Celkově měl druhý ročník pouze čtyři živé přenosy, jelikož se v této části show podobá "SuperStar" a televize chtěly tyto soutěže od sebe více odlišit. Vítězem se stala Lenka Hrůzová z týmu Pepy Vojtka.

3. řada.

Třetí ročník byl oznámen v červnu 2018. TV Nova potvrdila změnu názvu, z Hlasu Česko Slovenska se stal The Voice Česko Slovensko. Soutěž odstartovala na obrazovkách televize Nova a Markíza v neděli 10. února 2019. Do porotcovských křesel opět usedl frontman české skupiny Kabát Josef Vojtek, dále také slovenská zpěvačka Jana Kirschner, český zpěvák Vojtěch Dyk a slovenský rapper Kali. Moderování se poprvé nezhostila smíšená dvojice, ale dvě ženy, a to česká zpěvačka Tereza Kerndlová a slovenská zpěvačka Mária Čírová. Vítězem se stala Annamária D’Almeida z Kaliho tým.

Ocenění.

Seznam ocenění, které získali soutěžící "Hlasu Česko Slovenska":

The Voice Česko Slovensko (dříve Hlas Česko Slovenska) je česko-slovenská pěvecká soutěž vysílaná na kanálech TV Nova a TV Markíza odvozená z originálu "The Voice of Holland". Koncept soutěže spočívá ve vyhledávání pěveckých talentů (od druhé řady i duetů) starších 16 let na veřejných castinzích. Vítěz je později určen na základě diváckého hlasování pomocí SMS zpráv, který získá finanční odměnu a možnost nahrát vlastní album. Dosavadními vítězi jsou Ivanna Bagová a Lenka Hrůzová.  "Hlas" se poprvé divákům představil 12. února 2012, kdy ho průměrně sledovalo 1,119 milionů diváků. V soutěži si koučové vybírají soutěžící do svých týmu pouze podle jejich hlasu, ti poté mezi sebou soupeří. Nesoutěží však jen soutěžící, ale i koučové, jelikož právě daný kouč chce být tím, co ukáže Hlas. Prvními kouči byli Dara Rolins, Michal David, Josef Vojtek a Rytmus. Show moderovali Leoš Mareš a Tina.  Dne 19. listopadu 2013 bylo oznámeno, že se "Hlas" vrátí i ve druhé řadě, která se začala vysílat 5. března 2014 a skončila 18. června 2014 vítězstvím Lenky Hrůzové. Nově se také místo nedělí vysílal ve středu.  TV Nova 15. června 2018 na svých facebookových stránkách zveřejnila, že se chystá třetí řada, tentokrát ale s poangličtěným názvem The Voice Česko Slovensko. Zároveň byly vyhlášeny castingy do nové řady. Součástí poroty byli Josef Vojtek, Jana Kirschner, Kali a Vojtěch Dyk, show moderovaly Tereza Kerndlová a Mária Čírová.

The Voice Česko Slovensko (Czech and Slovak for "The Czech / Slovak Voice", literally "The Voice of Czecho Slovakia", previously Hlas Česko Slovenska) is a reality singing competition and version of The Voice of Holland for Czech Republic and Slovakia. It is broadcast on TV Nova in Czech Republic and TV Markíza in Slovakia, both stations are owned by CME. It is derived from the original The Voice of Holland. The concept of the competition consists of searching for singer talents (from the second row and duets) over 16 years of age in public casting. The winner is later determined on the basis of a voting vote by SMS, which receives financial rewards and the ability to upload his own album.  As Czech and Slovak languages are very similar, it is a bilingual show. People from Czech Republic are speaking Czech language when people from Slovakia are speaking Slovak language. Czechs and Slovaks in this show are communicating jointly without language change. People from all other countries are communicating in English or its native language, with assistance of a translator.  The Voice was first introduced to viewers in Czech Republic and Slovakia on February 12, 2012, when 1,119 million viewers watched him on average. In the competition, the coaches choose their competitors only according to their voice, who then compete against each other. Not only competitors but also coaches compete because the coach just wants to be what Voice shows. The first coaches were Dara Rolins, Michal David, Josef Vojtek and Rytmus. The show is moderated by Leoš Mareš and Tina. This season was won by Slovak Ivanna Bagová.  On November 19, 2013, it was announced that Voice returned to the second season, which began broadcast on March 5, 2014, and ended June 18, 2014 with the victory of Lenka Hrůzová. He also recently appeared in Sunday's slot, not Sunday, as he has done so far. This season was won by Czech Lenka Hrůzová.  On June 15, 2018, TV Nova announced on its Facebook site that the third line was being produced under the English name "The Voice Czech Republic". At the same time, the castings were announced in a new season, where participants can sign up using the Nova and Markíza websites. Eventually, the name "The Voice Česko Slovensko" was adopted. This season was won by Annamária D’Almeida, a Slovak of Benin origin.


Historie města.

První osídlení na území města sahá až do doby neolitu. Podle Anglosaské kroniky zde nechala v roce 914 Ethelfleda, královna Mercie a dcera Alfréda Velikého, postavit opevněné hradiště, jenž se stalo jedním z deseti opevněných hradišť postavených na ochranu Mercie proti Dánům. O stavbě opevnění právě na území Warwicku rozhodla především jeho blízkost k významné římské silnici Fosse Way a Avoně.  Na počátku 10. století bylo zřízeno nové hrabství, jehož administrativním centrem se stal právě Warwick. Jméno Warwick znamená v překladu „obydlí u splavu“. V roce 1050 vpadli do Mercie Dánové a vypálili velkou část města včetně ženského kláštera, který stál na místě dnešního kostela St Nicholas.  V roce 1068 se Vilém Dobyvatel rozhodl uvnitř tohoto velkého anglosaského hradiště postavit hrad Warwick. K jeho stavbě bylo potřeba strhnout několik domů.  Ve středověku městu vládla hrabata z Warwicku, jež pocházela z rodiny Beauchampů. V tomto období bylo město obehnáno hradbami. Jedinými pozůstatky hradeb jsou dnes východní a západní strážní domky. V roce 1142 bylo na místě dnešního Priory Park založeno převorství a v roce 1545 se Warwick stal výsadním městem.  Během anglické občanské války byly město i hrad obsazeny parlamentaristy, kteří zde odolali dvoutýdennímu obléhaní roajalistických oddílů. Vojenské záznamy uvádí, že zde letech 1644 – 1646 pobývalo až 350 členů vojenské posádky.  V polovině 17. století byl ve městě postaven baptistický kostel Castle Hill Baptist Church, který patří k vůbec nejstarším baptistickým kostelům na světě.

Požár.

V roce 1694 ve městě vypukl požár, který zničil velkou část středověkých staveb. Shořel například kostel St Mary. Zachovalo se z něj pouze kněžiště a jedna z kaplí. Několik středověkých hrázděných domů, které se nacházely na okraji města, ovšem zůstalo požárem nepoškozeno. Požár je také důvodem, proč většina staveb v centru města pochází až z konce 17. a počátku 18. století.

Městská správa.

Díky populačnímu růstu se Warwick spojil se sousedním městem Leamington Spa, se kterým tvoří souměstí. Obě města jsou, stejně jako města Kenilworth a Whitnash, součástí nemetropolitního distriktu Warwick, jehož centrum se nachází právě v Leamington Spa. Každé z měst má svoji vlastní městskou radu. Ve Warwicku sídlí také rada hrabství Warwickshire.

Obyvatelstvo.

Podle výsledků sčítání lidu v roce 2001 měl Warwick 23 350 obyvatel. Hustota zalidnění je 3 414/km².

Podnebí.

Stejně jako jinde na Britských ostrovech převládá ve Warwicku přímořské podnebí, které je charakteristické malými výkyvy teplot, mírnými zimami a chladnými léty. Nejvyšší teplotní maximum 36,1 °C bylo naměřeno v srpnu roku 1990. Nejnižší teplotní maximum −17,8 °C bylo naměřeno v lednu roku 1982. Průměrný srážkový úhrn dosahuje 608 mm za rok.

Městská výstavba.

Městskou výstavbu ovlivnily dvě významné okolnosti. Zaprvé to byl požár v roce 1694, který zničil většinu města. Následná obnova proběhla v jednotném architektonickém stylu. Zadruhé to byla nízká úroveň industrializace. Průmyslová revoluce v 19. století ve velké míře přispěla k růstu měst. Tento trend se ovšem Warwicku obloukem vyhnul. Důvodem, proč se Warwick nestal centrem průmyslu, by mohl být fakt, že se v jeho blízkosti nenacházely žádné důležité dopravní cesty a také fakt, že Avona nebyla na území města splavná.

Partnerská města.

Partnerskými městy Warwicku jsou:

Warwick je anglické město nacházející se v hrabství Warwickshire. Leží na řece Avoně přibližně 18 kilometrů na jih od města Coventry. Výsledky sčítání lidu z roku 2001 uvádí, že ve městě žije přibližně 23 350 obyvatel.

Warwick ( ) is a market town and county town of Warwickshire, England. It lies near the River Avon, south of Coventry and west of Leamington Spa and Whitnash. Its population was 31,345 in 2011. Signs of Neolithic activity precede unbroken habitation to the 6th century AD. It was a Saxon burh in the 9th century; Warwick Castle was built during the Norman conquest of England. Warwick School claims to be the country's oldest boys' school. The earldom of Warwick, created in 1088, controlled the town and built its walls, of which Eastgate and Westgate survive. The castle became a fortress, then a mansion. The Great Fire of Warwick in 1694 destroyed much of the town. Warwick missed industrialisation, but the population has grown almost sixfold since 1801.


Život.

Narodila se v Šanghaji v r. 1936 jako druhé z pěti dětí do nepříliš majetné rodiny. Její otec byl učitel a matka byla dcerou chudého muže z venkova. Otec jejího tatínka byl v mládí velmi chudý a se skupinou herců, kteří předváděli tradiční čínskou operu, putoval po vesnicích a malých městech s velkým nákladem divadelních kostýmů. Když se oženil, odstěhoval se se svojí ženou k příbuzným do Šanghaje, kde se usadil a vlastní pílí a šikovností získal peníze na koupi malého obchodu se smíšeným zbožím. Spolu se svoji ženou tvrdě pracoval, aby mohl zajistit vzdělání pro své syny. Jejímu otci se tak dostalo výborného vzdělání na prestižní vysoké škole v Šanghaji. Dědeček byl velmi důležitým člověkem v jejím životě, hodně se jí věnoval a probouzel její dětskou zvídavost a představivost vyprávěním příběhů ze svého putování s čínskou operou. I její otec, jako učitel, se snažil zajistit pro své děti dobré vzdělání. Ona i její mladší sestra navštěvovaly čínsko-západní školu Mac Intyre (l'École sino-occidentale Mac Intyre) amerického typu, kde se vyučovala, kromě jiného, i angličtina. Učitel angličtiny také poevropštil její čínské křestní jméno a on i spolužáci jí říkali Julie. Velmi brzy se u ní začal projevovat hudební talent a tak otec, když našetřil nějaké peníze, jí koupil piano a zaplatil hodiny klavíru. Za to požadoval, aby ona vyučovala hře na klavír svoji mladší sestru. Na školní slavnosti pak přednesla svůj první klavírní recitál, když jí bylo šest let. Ve škole začala též navštěvovat v rámci náboženské výuky hodiny protestanství, což je jeden z hlavních směrů křesťanství. Tuto skutečnost však před rodiči přísně tajila, protože matka byla horlivá buddhistka. Obě tato náboženství, buddhismus a křesťanství tak měla vliv na formování její osobnosti. Dlouho váhala, ke kterému z nich se přikloní natrvalo. Nakonec, zcela přirozeně, zvítězil buddhismus, vzhledem k dlouhověké tradici Buddhova učení v její rodné zemi Číně.  Když jí bylo třináct let, rodiče ji proti její vůli zasnoubili a brzy potom donutili se provdat za syna a dědice jedné z nejbohatších rodin v Číně. Rodina Liu si ji vybrala jako nevěstu pro svého syna, nejen pro její výjimečnou krásu, ale též pro dobré způsoby a vzdělání, kterého se jí dostávalo. Její rodiče doufali, že jí tak zajistí bezstarostnou budoucnost a sami pak získají sňatkem své dcery výhody spojené se zlepšením společenského postavení. Uvnitř čínské rodiny však panovaly ještě v druhé polovině 20. století zvyky a mravy z dob feudálního zřízení a manželka syna, snacha, byla vydána na milost a nemilost jeho matce, která v jejím případě, uplatňovala tvrdě všechna svá práva. Od začátku jí ztrpčovala život různými zákazy a příkazy a vyžadovala z její strany naprostou poslušnost. Přestože se její muž časem projevil jako velmi pozorný a laskavý manžel, nedokázal všemu příkoří, kterému byla vystavena, zabránit. V manželství se narodily dvě děti, brzy po svatbě syn a za pět let po něm dcera. Stejně jako v případě jejich matky i oběma dětem říkali evropskými jmény, synovi Paul a dceři Juliette. Zdravotní stav jejího manžela nebyl dobrý, neboť trpěl vrozenou srdeční chorobou, která se časem zhoršovala. Svoji revoltu proti tchyni se proto před ním snažila co nejvíce potlačovat, ale touha po důstojném životě a samostatnosti v ní zůstávala. To vše se odehrávalo na pozadí bouřlivých událostí novodobé čínské historie. Po skončení druhé čínsko-japonské války spolu s koncem 2. světové války, vypukla v zemi občanská válka, která vyústila k nástupu Mao Ce-tunga k moci se všemi hrozivými následky pro budoucnost země. S tím byly spojené i další události jako Velký skok vpřed, kampaň Sta květů nebo později Kulturní revoluce. Paradoxem bylo, že mezi prvními zákony, které Mao Ce-tung vyhlásil byl zákaz obchodování s dětmi, zákaz nucených svateb a omezení pravomoci tchyní uvnitř čínské rodiny. Po staletí zakořeněné zvyky však nebylo možno změnit ihned jedním zákonem.  Na konci r. 1959 se manželova nemoc zhoršila natolik, že se odjel léčit do Hongkongu. Přes veškerou péči, které se mu dostávalo, se jeho zdravotní stav nezlepšil a v říjnu r. 1962 zemřel. Za dva roky po jeho smrti se jí podařilo s pomocí přátel získat místo v kursech známé pianistky Marguerite Long v Paříži a tak v r. 1964 odjela do Francie, kde zasvětila svůj život hudbě a později i literární činnosti. Zpočátku byla nucena dávat hodiny klavíru, protože podporu ze strany manželových rodičů nemohla očekávat. Vlastní pílí a díky velkému hudebnímu nadání se jí podařilo vypracovat mezi uznávané interpretky klasického klavírního repertoáru, se kterým vystupovala na koncertních pódiích celého světa. Po celou dobu se starala o své dvě děti a podporovala své rodiče v Číně. Z politických důvodů se nesměli navštěvovat a trvalo mnoho let, než se mohla v Paříži setkat se svým otcem.  Žije v Paříži déle než 40 let.

Dílo.

Hudba.

V deseti letech nastoupila na druhý stupeň čínsko-západní školy Mac Intyre a stala se vynikající žákyní hudební výchovy. Na ročním koncertě školy zahrála ""l'Alouette"" od Michaila Ivanoviče Glinky. O rok později se zúčastnila konkursu na přijetí do kursu hry na klavír Mac Intyre. Zúčastnili se ho uchazeči ze všech škol v Šanghaji před porotou složenou z profesorů konzervatoře. Obdržela druhou cena za přednes Chopinova "Impromptu" a Beethovenovy sonáty č. 14 "Sonate au clair de lune". Její profesorka hry na klavír pak poradila jejímu otci, aby ji dal zapsat na konzervatoř. Její matka se však postavila proti tomuto návrhu. Ale manžel, který ji velmi obdivoval, jí povolil, aby pokračovala ve studiu hudby. Zdokonalovala se pod vedením profesorů hudby a svůj první koncert před publikem převedla v bytě jednoho z nich za účasti ředitele šanghajské konzervatoře. Zahrála jeden z Rachmaninovových koncertů a jeho přednes jí otevřel dveře na konzervatoř. Vstoupila na ni ve věku osmnácti let. Profesor Chen rozpoznal její talent, vzal ji pod svou ochranu a dodával jí jistotu, kterou potřebovala. Připravil s ní koncert od Felixe Mendelssohna-Bartholdyho a to byl začátek jejího úspěchu jako sólistky.  Dva roky po smrti manžela, v r. 1964, se rozhodla svoji přípravu na dráhu klavírní sólistky dokončit v kurzu Marguerite Long v Paříži. Tam také jako umělkyně a virtuóska poznala, že se před ní otevírá celý hudební svět. Po skončení kursu se vrátila do Číny, aby se shledala se svými dětmi, které bydlely zatím u manželových rodičů v Hongkongu a odvezla je sebou do Paříže. V roce 1973 zahrála v Divadle Champs Elysées "koncert pro klavír a orchestr" zvaný "Žlutá řeka" čínského skladatele Shi Shin Hai. Bylo to za účasti velvyslance lidové Číny ve Francii. V roce 1976, když jí bylo čtyřicet let, se rozhodla pro profesionální hudební dráhu. Vedle koncertních aktivit se věnovala i výchově mladých pianistů a pianistek.

Chow Ching Lie (周勤丽, Čou Čchin Li , * 26. srpna 1936 Šanghaj) je čínská spisovatelka a klavíristka. Známou se stala díky životopisnému románu "Le Palanquin des Larmes", ("Palanquin slz", 1975), který podle jejího vyprávění sepsal francouzský spisovatel Georges Walter.

Chow Ching Lie (; born 1936 in Shanghai) is a Chinese-French writer and a classical pianist. The French film "Le Palanquin des Larmes", based on her biography written by Georges Walter (translated into English as "Journey in Tears") describes her early life as the child of a wealthy family, the difficulties she suffered after her arranged marriage at age 13, and her ultimate success as a musician. She has lived in France for 40 years.  « "Dans ce livre, j'ai voulu offrir à tous les secrets de ma vie. Chaque passage de mon existence est illustré par la maxime bouddhiste qui m'a permis de rebondir et de transformer une situation difficile en un événement positif. Les lecteurs pourront ainsi puiser mille et un conseils qui les aideront en toutes situations" »


Éter ve starověku a středověku.

Prostor za orbitou Měsíce byl podle starověkých řeckých filosofů zaplněn jemnou tekutinou, kterou Aristoteles nazval éterem. Tato tekutina se skládala z částeček schopných reagovat na proměnné mechanické síly. Éter byl nevažitelný, pružný a nezničitelný. Éter mohl ovlivnit pohyb hvězd, které se v něm pohybovaly. Protože síly působící mezi lokalizovanými hmotnými objekty byly chápány jako přímočaré, byl zaveden pojem „akce na dálku“.

Světlo a éter.

Před postulováním teorie relativity bylo známo, že světlo je vlnění. Hledala se proto substance, jíž by se světlo šířilo tak, jako se mechanické vlnění šíří běžnou hmotou.

Pokusy s éterem.

Soustavné experimenty se šířením světla v pohybujícím se prostředí prováděl přibližně od poloviny 19. století Hippolyte Fizeau. Jeho měření světla, šířícího se proudící vodou, bylo možno vysvětlit jako strhávání éteru hmotou. Naproti tomu astronomická měření aberace hvězd svědčila o nehybném éteru. Michelsonův–Morleyův experiment existenci éteru (myšleného dle Huygensova výkladu) nepotvrdil. Z jeho výsledků vyplývalo, že takový éter buď neexistuje, nebo je zcela strháván pohybujícími se tělesy, nebo že si Země sama „vleče“ jakýsi obal éteru, který cestuje s ní, ale nerotuje se Zemí (což předpokládal Michelson). Podle jistých teorií by tento obal okolo Země měl být udržován jejím elektrickým polem.

Různá pojetí éteru.

V průběhu historie se zrodilo mnoho pohledů na podstatu, strukturu a formu éteru. Například éter jako kvazikapalina, jako elektromagnetický éter či houbovitý (pěnovitý) kvantový éter.

Éter podle Nikoly Tesly.

Nikola Tesla byl velkým zastáncem teorie éteru a značným odpůrcem relativistů a teorie relativity. Měl však vlastní model pojetí éteru, než ostatní éterem se zabývající. Éter dle Tesly je velmi hustá tekutina s extrémní pružností, která umožňuje materiálním věcem projít téměř volně skrz. Elektromagnetické vlnění považoval právě za vlnění éteru. Elektrostatické, gravitační a magnetické síly si také vysvětloval jako vzniklé vlivem éteru. Avšak byli vědci (H. Lorentz), kteří teorii relativity utvářeli nezávisle na Einsteinovi a přitom uznávali existenci étheru a teoreticky ho zpracovali.

Novodobá pojetí éteru.

Ačkoliv během 20. století fyzikové od uvažování fyzikálních modelů s éterem upustili, stále ještě existuje minorita zastánců této teorie, kteří vytvářejí různé novodobé hypotézy éteru.

Éter a moderní technologie.

Určitá část lidí se nikdy nespokojila s tím, že by svět měl fungovat podle teorie relativity a stále věří v intuitivnější éter. Nejčastější argumenty ohledně jeho neúspěšného hledání poukazují na to, že veškerá interferenční měření, která éter neprokázala, se uskutečnila v nízkých nadmořských výškách a navíc uvnitř budov. Okolní hmota má éter strhávat, takže se vůči ní nepohybuje. Jediným známým měřením, které z tohoto uspořádání vybočuje, provedl Dayton Miller začátkem 20. století a dospěl k závěru, že detekoval éter a dokonce určil směr jeho pohybu vůči Sluneční soustavě. Jeho závěry byly ale odborníky zpochybněny.  Éteristé se často odvolávají právě na jeho měření. Dále uvádějí, že éter se v okolí Země chová turbulentně, což měření ještě znesnadňuje. Jenže si neuvědomují, že v průběhu posledních desetiletí nastal boom satelitních technologií a situace je nyní zcela jiná.  Kdyby existoval éter, měl by ohromný vliv zejména na satelitní navigační technologie. Satelity GPS, GLONASS a Galileo se pohybují ve výšce kolem 20 Mm. To je cca trojnásobek poloměru Země 6,4 Mm. Čínský systém Beidou používá dokonce geostacionárních satelitů, které jsou přibližně 2x výše. Navigační systémy tedy dokonale splňují požadavky éteristů.  Prvním důsledkem existence éteru by byl vliv oběhu Země kolem Slunce. Oběžná rychlost Země je cca 30 km/s, tedy desetitisícina rychlosti světla. Pokud by éter existoval, vykazovaly by navigační systémy chybu na úrovni až do desetitisíciny vzdálenosti od satelitů. To je v případě GPS asi 2 km. Podle toho, kde se na Zemi vůči aktuálnímu směru oběhu pozorovatel zrovna nachází, bude jeho poloha posunutá buď výškově (navigace by ukazovala, že se nachází až 2 km vysoko, nebo naopak pod zemí) a ve stejné době by o 90° jinde lidé pozorovali, že navigace ukazuje polohu posunutou vodorovně. Tento jev by se teoreticky dal kompenzovat, takže protiargumentem je konspirační teorie, že navigační systémy tuto chybu tajně kompenzují. Jenže za dob, kdy nebyly navigační systémy běžně dostupné, si je někteří lidé (nejčastěji radioamatéři) konstruovali sami a sami si naprogramovali i všechny výpočty. Ze zveřejněných konstrukcí plyne, že žádnou jinou, než relativistickou kompenzaci nepotřebovali.  Kdyby navíc éter vykazoval turbulentní chování okolo Země, vznikaly by v navigacích nepravidelné a tudíž těžko kompenzovatelné chyby.

Externí odkazy.

Éter je fyzikální pojem označující hypotetickou všudypřítomnou substanci, v níž se šíří elektromagnetické záření. Počátkem 20. století se hlavní proud fyzikálních teorií vydal cestou Einsteinovy teorie relativity, jež předpoklad existence éteru nezahrnuje. Éter zůstal uznáván pouze malými skupinami mimo hlavní proud fyziky.

Luminiferous aether or ether ("luminiferous", meaning "light-bearing") was the postulated medium for the propagation of light. It was invoked to explain the ability of the apparently wave-based light to propagate through empty space, something that waves should not be able to do. The assumption of a spatial plenum of luminiferous aether, rather than a spatial vacuum, provided the theoretical medium that was required by wave theories of light.  The aether hypothesis was the topic of considerable debate throughout its history, as it required the existence of an invisible and infinite material with no interaction with physical objects. As the nature of light was explored, especially in the 19th century, the physical qualities required of an aether became increasingly contradictory. By the late 1800s, the existence of the aether was being questioned, although there was no physical theory to replace it.  The negative outcome of the Michelson–Morley experiment (1887) suggested that the aether did not exist, a finding that was confirmed in subsequent experiments through the 1920s. This led to considerable theoretical work to explain the propagation of light without an aether. A major breakthrough was the theory of relativity, which could explain why the experiment failed to see aether, but was more broadly interpreted to suggest that it was not needed. The Michelson-Morley experiment, along with the blackbody radiator and photoelectric effect, was a key experiment in the development of modern physics, which includes both relativity and quantum theory, the latter of which explains the particle-like nature of light.


Historie.

První cesty vznikly již v 4. století př. n. l. Vedly do sousedních měst v Latiu a Etrurii – byly to mezi jiným cesta vedoucí do Ostie – Via Ostiensis, do Laurenta – Via Laurentina a Via Ardeatina, po níž bylo možné dopravit se do Ardey. Byly to stále ještě původní cesty, jež respektovaly původní terén a jejichž povrch tvořila udusaná zemina.  První římskou silnici v podobě, v jaké je známe později, nechal vybudovat v roce 312 př. n. l. římský cenzor Appius Claudius Caecus – je to známá Via Appia, spojující Řím s Kapuou. Silnice byla vytyčena tak, aby se vzdálenost zkrátila na minimum, takže celé kilometry vede v přímé linii nad údolím Arriccia přes viadukt. V dalších stoletích byla tato snaha zkrátit vzdálenost na minimum pro římské silniční stavitelství charakteristická. Nutila stavitele k budování různých mostů (např. granitový most přes řeku Tajo v Alcántaře ve Španělsku nebo most přes Dunaj v délce 1127 m nedaleko Drobety v Rumunsku), viaduktů, náspů, příkopu a tunelů. Via Appia byla precedentem pro pojmenovávání římských silnic, jež nadále dostávaly jméno po úředníkovi, jenž nařídil jejich stavbu (tento obyčej se stal pravidlem zhruba po stu letech od započetí stavby cesty do Kapuy).  Časem se z římských silnic stal mohutný komunikační systém, který spolu s námořními cestami spojoval impérium rozkládající se na tisících kilometrech na třech kontinentech. Do konce 2. století n. l., tj. za dobu pěti století, vybudovali římští inženýři na 48 500 římských mil (71,7 tisíc km) silnic. Zhruba o sto let později inventarizace císaře Diokleciána zjistila na území impéria 372 silnic o celkové délce 53 000 římských mil (více než 78,3 tisíc km).  Systém cest na Apeninském poloostrov vedl ke vzniku přísloví "„Všechny cesty vedou do Říma“ (Mille viae ducunt hominem per saecula Roman".) Oficiálně rčení stvrdil Augustus, který nechal na Forum Romanum umístit zlatý mílový kámen ("milliarium aureum") v podobě sloupu pokrytého zlatým plechem. Tento milník stál v místě, kde se křižovaly Via Aurelia, Ostiensis, Flaminia, Salaria a Appia, spojující Řím se všemi provinciemi impéria.

Stavba.

Konstrukce římské silnice je podobná jako u současných komunikací. Cesta byla tvořena třemi vrstvami: podkladem, nosnou vrstvou a povrchem.  Techniku stavby cest přijali Římané od Etrusků a dále ji zdokonalili. Terén byl nejprve vyčištěn od rostlinného pokryvu a vyrovnán a byl proveden výkop. Podél silnice byly vybudovány příkopy odvádějící vodu a cesta samotná byla vyprofilovaná tak, aby voda z jejího povrchu odtékala. V případě stavby podmáčeným terénem byly dospod kladeny rošty z dřevěných kůlů, zafixované do země zatlučenými pilotami. Stavba silnic byla spojena s řadou inženýrských výzev, jako např. stavby mostů nebo překonání horských pásem.  Konstrukce silnice sestávala z několika vrstev. Do vykopaného lože byla uložena vrstva kamení spojeného maltou. Na takto připravený podklad byla uložena druhá vrstva menších kamení, rovněž spojeného maltou, a na ni štěrk s maltou. Na samém povrchu byla cesta vyrovnána vrstvou štěrku promíchaného s pískem. Místo malty byly rovněž využíváno sopečného popela (pucolánu). V pozdějším období byl povrch silnic dlážděn plochými kameny.  K budování silnic se obyčejně využíval materiál dostupný v nejbližším okolí stavby.  Podél silnic byly usazovány milníky (římská míle měřila 1478,5 m), které informovaly pocestné o vzdálenosti do konkrétních míst, v podstatě to byly dnešní informační tabule. Na křižovatkách stály malé svatyně zasvěcené lárům a vznikala při nich často obchodní centra, podél silnic pak byly budovány poštovní stanice a zájezdní hostince.

Typy římských cest.

Římské cesty byly různorodé, od jednoduché cesty až po výše uvedené zpevněné silnice používající pevného podkladu ze zpevněného štěrku, který zabezpečoval odvedení dešťové vody, takže se zabránilo vzniku bláta a silnice zůstala suchá a sjízdná. Podle Domitia Ulpiana existovaly tři druhy cest:  V závislosti na jejich významu měly římské cesty i různou šířku:

Římské silnice byly cesty budované v období starověkého Říma a byly určeny pro rychlou dopravu dobytka, vozů, přesuny vojsk, obchod a přenos zpráv. Byly základem pro rozvoj římské říše.  Římské silnice náleží k nejdůležitějším inženýrským výdobytkům Říma. Jejich trasy i přímo jejich části zůstaly dochovány dodnes.  Římská silniční infrastruktura byla tvořena cestami o celkové délce více než 400 000 kilometrů, z toho tvořily více než 80 500 km zpevněné silnice.  V období vrcholu starověkého Říma vedlo z města alespoň 29 velkých vojenských silnic. Byly upravovány kopce, zasypávána údolí a řeky překlenovány mosty. V jednom období byla římská říše rozdělena do 113 provincií vzájemně propojených 372 velkými silničními spojeními. Jen v Galii bylo upraveno minimálně 21 000 km a v Británii minimálně 4 000 km.  Římané se stali mistry ve výstavbě silnic (latinsky nazývaných "viae)". Jejich účelem byla doprava materiálu, zboží a přesuny armád. Dovoleno bylo rovněž hnát dobytek či vézt vozy. Tyto silnice se lišily od ostatních menších cest pro koně a chodníků. Podle zákona dvanácti desek byla minimální šířka cesty stanovena na 2,4 m v přímé linii a 4,9 m v oblouku.  Římská silniční infrastruktura byla důležitá pro udržení stability říše i pro její další rozvoj. Silnice byly vhodné pro přesuny římských legií, nicméně v pozdním starověku poskytly naopak výhodu pro invazi barbarů.

Roman roads ( ; singular: ; meaning "Roman way") were physical infrastructure vital to the maintenance and development of the Roman state, and were built from about 300 BC through the expansion and consolidation of the Roman Republic and the Roman Empire. They provided efficient means for the overland movement of armies, officials, civilians, inland carriage of official communications, and trade goods. Roman roads were of several kinds, ranging from small local roads to broad, long-distance highways built to connect cities, major towns and military bases. These major roads were often stone-paved and metaled, cambered for drainage, and were flanked by footpaths, bridleways and drainage ditches. They were laid along accurately surveyed courses, and some were cut through hills, or conducted over rivers and ravines on bridgework. Sections could be supported over marshy ground on rafted or piled foundations.  At the peak of Rome's development, no fewer than 29 great military highways radiated from the capital, and the late Empire's 113 provinces were interconnected by 372 great roads. The whole comprised more than of roads, of which over were stone-paved. In Gaul alone, no less than of roadways are said to have been improved, and in Britain at least . The courses (and sometimes the surfaces) of many Roman roads survived for millennia; some are overlaid by modern roads.


Životopis.

Mládí a počátky podnikání.

Byl synem obuvníka Christopha Dasslera a jeho ženy Pauliny. Po vyučení pekařem a po návratu z 1. světové války si splnil svůj dávný sen a v prádelně své matky vytvořil z plátna ve 20 letech svoji první sportovní obuv. V roce 1920 převzal podnik svého otce, který se do té doby specializoval na výrobu filcových pantoflů. Od té doby vyráběl sportovní obuv, což jeho otec podporoval. Soustředil se zejména na výrobu lehkoatletické obuvi.  Ve 20. letech začal experimentovat se špičkami. V roce 1924 se do podniku zapojil i jeho bratr Rudolf Dassler a podnik byl přejmenován na „Gebrüder Dassler“ (tj. Bratři Dasslerové). V roce 1925 uvedli na trh první obuv na fotbal a běžecké boty s tretrami.  Atleti nosili speciální obuv z jejich dílny poprvé na Olympijských hrách v Amsterdamu v roce 1928. Ve 30. letech vyráběli téměř 30 odlišných druhů obuvi pro 11 sportů a zaměstnával 100 zaměstnanců. Na Olympijských hrách v Berlíně roce 1936 nosilo modely od Adolfa Dasslera už mnohem více atletů, mimo jiné i Jesse Owens.

2. světová válka a konflikt mezi bratry.

Adolf Dassler se stal příznivcem nacismu, proto se stejně jako jeho bratr Rudolf od května 1933 stal členem NSDAP. Na začátku 2. světové války nastoupil do Wehrmachtu, ale už po roce se směl vrátit ke své firmě. Po skončení války byl vyslýchán americkými jednotkami údajně z důvodu zásobování amerických sportovců sportovním vybavením na Olympijských hrách v roce 1936. Jeho bratr Rudolf byl po jednoletém věznění americkou armádou rovněž nakonec propuštěn. Od tohoto okamžiku začala nevraživost mezi bratry. Rudolf se ve vězení dozvěděl, že byl udán někým ze svého blízkého okolí. Měl podezření, že udavačem byl jeho bratr Adolf, aby mohl získat firmu. K tomu se přidalo i napětí a spory kolem majetkového vypořádání, k čemuž přispěly i jejich manželky. Podle výpovědi Adolfa to naopak byl Rudolf, kdo Adolfa udal vojenským úřadům. Nebylo možné rozhodnout, kdo lže a kdo mluví pravdu, proto byli oba nakonec propuštěni.

Vznik a budování Adidas.

Po vzájemném oslabení důvěry se bratři rozhodli firmu rozdělit. A tak se stalo, že vznikly společnosti dvou z největších výrobců sportovního vybavení na světě a sídlí jen kousek od sebe. Zatímco Adolf si svoji společnost pojmenoval Adidas, Rudolf svůj podnik pojmenoval "Puma".  Po 2. světové válce tedy Adolf začal budovat novou společnost. V roce 1947 se s 47 zaměstnanci pustil znovu do výroby - vyráběl první poválečnou sportovní obuv ze stanoviny a gumy z amerických vojenských zásob. V roce 1948 uvedl Adidas jako název společnosti – jakož kombinaci zkratek jeho jména a příjmení. Rok poté si nechal zaregistrovat jako obchodní značku "tři proužky", které jsou pro Adidas charakteristické dodnes.  Postupně Adolf Dassler vyvinul obuv pro skoro každý sport. Spolu se synem Horstem vytvořil mezinárodní společnost, která byla a stále je přítomna na všech světových sportovních událostech.  Dassler zemřel ve věku nedožitých 78 let v roce 1978. Po jeho smrti společnost převzali manželka Käthe a syn Horst. Pod jeho vedením se Adidas stal světovým lídrem v sektoru inovací ve sportovním marketingu.

Adolf Dassler, přezdívaný Adi Dassler (3. listopadu 1900, Herzogenaurach – 6. září 1978, Herzogenaurach), byl německý podnikatel, zakladatel společnosti Adidas. Je považován za jednoho z nejlepších světových designérů sportovní obuvi.  Vlastnil kolem 700 patentů a další průmyslová práva po celém světě. Byl prvním podnikatelem, který využil sportovní propagace, aby upozornil veřejnost na své inovace. Začal využívat známých atletů v reklamě na své produkty. Mnoho známých atletů, jako např. Jesse Owens, Muhammad Ali, Max Schmeling, Sepp Herberger a Franz Beckenbauer se počítalo do okruhu přátel jeho rodiny.

Adolf "Adi" Dassler (3 November 1900 – 6 December 1978) was a German cobbler, inventor and entrepreneur who founded the German sportswear company Adidas. He was also the younger brother of Rudolf Dassler, founder of Puma. Dassler was an innovator in athletic shoe design and one of the early promoters who obtained endorsements from athletes to drive sale of his products. As a result of his concepts, Adi Dassler built the largest manufacturer of sportswear and equipment. At the time of his death Adidas had 17 factories and annual sales of one billion marks.


Stavba.

Plavidlo postavila loděnice Germaniawerft v Kielu. Kýl křižníku byl založen v září roku 1911 a v roce následujícím byl jeho trup spuštěn na vodu. Do služby "Karlsruhe" vstoupil 15. ledna 1914.

Konstrukce.

Posádka zahrnovala 373 mužů. Výzbroj plavidla tvořilo dvanáct kanónů, pro německé lehké křižníky té doby obvyklé, ráže 105 mm. Nesl také dva 500mm torpédomety. Bok křižníku kryl až 100mm silný pancéřový pás, stejnou sílu měl i pancíř chránící velitelskou věž a pancéřová paluba měla sílu 50 mm. Křižník poháněla dvě turbínová soustrojí. Mohl dosáhnout rychlosti až 27,6 uzlu.

Osud.

Na začátku první světové války byl "Karlsruhe" dislokován v Západní Indii. Dne 6. srpna 1914 se západně od Baham setkal s německou pasažérskou lodí "Kronprinz Wilhelm" a začali ji vyzbrojoval, aby mohla sloužit jako pomocný křižník. Při této akci byli Němci zaskočeni britským pancéřovým křižníkem HMS "Suffolk", ale díky své rychlosti jim "Karlsruhe" unikl. Dostal se přitom do přestřelky s britským lehkým křižníkem HMS "Bristol", kterému ale rovněž unikl díky své větší rychlosti.  "Karlsruhe" se 9. srpna přesunul do San Juanu, ovšem již 11. srpna ho opustil a vydal se na Curaçao, aby tam doplnil uhlí. Potopil přitom britský parník "Bowes Castle". Potkal se s německou zásobovací lodí "Patagonia", od které získal 2000 tun uhlí. Poté se "Karlsruhe" zmocnil britské obchodní lodě "Strathroy" s nákladem 6000 tun uhlí. Dne 3. září potopil obchodní lodě "Maple Branch" a "Highland Hope". Dne 17. září "Karlsruhe" zajal velký britský parník "Indrani" vezoucí 6000 tun uhlí a potom též nizozemskou obchodní loď "Maria", britskou "Cornish city" a dále též "Rio Igassu". Dne 5. října Němci zajali "Farn" se 700 tun uhlí a zařadili ho jako pomocnou jednotku. V říjnu "Karlsruhe" potopil následující lodě: "Nicetode Larrinaga", "Lynrowan", "Cervantes", "Pruth", "Condor", "Glanton" a "Hurstdale". Problém nastal, když Němci zajali pasažérskou loď "Van Dyck", na níž bylo 210 cestujících, většinou občanů USA. Němci nalodili posádku na loď "Asuncion".  Dne 4. listopadu 1914 došlo na "Karlsruhe", operujícímu v oblasti Malých Antil, k obrovskému výbuchu, který zcela zničil jeho příď a křižník se potopil. Zahynulo 263 mužů včetně korvetního kapitána Köhlera. Křižník během své krátké bojové činnosti potopil 72213 BRT a stal se tak nejúspěšnějším lehkým křižníkem první světové války. Britové se o zkáze křižníku "Karlsruhe" dozvěděli až 19. března 1915.

SMS Karlsruhe byl lehký křižník Kaiserliche Marine stejnojmenné třídy, kterou mimo něj tvořila ještě sesterská jednotka "Rostock". "Karlsruhe" se za první světové války aktivně zapojil do křižníkové války na oceánech.

SMS "Karlsruhe" was a light cruiser of the built by the German "Kaiserliche Marine" (Imperial Navy). She had one sister ship, ; the ships were very similar to the previous s. The ship was laid down in 1911, launched in November 1912, and completed by January 1914. Armed with twelve 10.5 cm SK L/45 guns, "Karlsruhe" had a top speed of , which allowed her to escape from British cruisers during her career.  After her commissioning, "Karlsruhe" was assigned to overseas duties in the Caribbean. She arrived in the area in July 1914, days before the outbreak of World War I. Once the war began, she armed the passenger liner , but while the ships were transferring equipment, British ships located them and pursued "Karlsruhe". Her superior speed allowed her to escape, after which she operated off the northeastern coast of Brazil. Here, she captured or sank sixteen ships. While en route to attack the shipping lanes to Barbados on 4 November 1914, a spontaneous internal explosion destroyed the ship and killed the majority of the crew. The survivors used one of "Karlsruhe"s colliers to return to Germany in December 1914.


Historie.

Původ.

Siri je odrazem od mezinárodního uměleckého zpravodajského centra SRI a je projektu CALO financovaného z DARPA. Zakladatelé byli Dag Kittlaus, Harry Saddler, Adam Cheyer a Tom Gruber ze SRI.

Vývoj.

Technologii rozpoznávání řeči Siri poskytuje společnost pro řečovou technologii Nuance Communications.To nebylo oficiálně uznáváno společností Apple ani Nuance již léta, dokud CEO společnosti Nuance Paul Ricci nepotvrdil informace na konferenci o technologii v roce 2011. Systém rozpoznávání řeči využívá sofistikované techniky učení, včetně konvolučních neuronových sítí a dlouhé krátkodobé paměti.  První myšlenka společnosti Apple o digitálním osobním asistentům byla původně koncepčním videem v roce 1987 nazvaným "Navigátor znalostí".

Hudební herci.

Původní americký hlas Siri poskytnula Susan Bennett v červenci 2005, britský mužský hlas poskytl Jon Briggs, bývalý technologický novinář a australský hlas poskytla Karen Jacobsen, hlasatelka známá v Austrálii za její práci jako "dívka GPS".

Integrace iOS.

Siri byl původně vydán jako samostatná aplikace pro operační systém iOS v únoru 2010 a v té době vývojáři také hodlali uvolnit Siri pro zařízení Android a BlackBerry. O dva měsíce později Apple získal Siri. Dne 4. října 2011 představila společnost Apple iPhone 4S s implementací beta verze Siri. Po oznámení společnost Apple odstranila stávající samostatnou aplikaci Siri z App Storu. V průběhu let společnost Apple rozšířila řadu oficiálně podporovaných produktů, včetně novějších modelů iPhone, stejně jako podporu iPadu v červnu 2012, podpora iPod Touch v září 2012, Apple TV podpora a samostatný Siri Remote v září 2015, podpora Macu v září 2016 a podpora HomePodu v červnu 2017.

Lokalizace.

V roce 2017 Siri mluvila 21 jazyky s lokalizací pro 36 zemí. V porovnání s konkurencí: osobní asistent Cortana z dílny Microsoftu umí 8 jazyků, Google Assistant 4 jazyky a Alexa společnosti Amazon hovoří dvěma jazyky.

Funkce a možnosti.

Siri nabízí širokou škálu hlasových příkazů (příkazy v češtině nejsou podporovány) například: Siri také nabízí řadu předprogramovaných odpovědí na zábavné otázky. Takové otázky obsahují: „Jaký je smysl života?“, Na který Siri může odpovědět: „Všechny důkazy doposud naznačují, že je to čokoláda“; „Proč jsem tady?“, na které může odpovědět „Nevím“.  Zpočátku byl hlas omezen pouze na ženu, Apple oznámil v červnu 2013, že Siri bude obsahovat rodovou možnost, přidáním hlasu mužského hlasu.  V září 2014 Apple přidal možnost, aby uživatelé mohli mluvit „Hey Siri“, aby umožnili asistenci bez požadavku na fyzickou manipulaci se zařízením.  V září 2015 byla funkce „Hey Siri“ aktualizována tak, aby zahrnovala individuální rozpoznávání hlasu, předpokládanou snahu zabránit aktivaci jiných uživatelů než vlastníka.  S oznámením iOS 10 v červnu 2016 společnost Apple otevřela omezený přístup vývojářům třetích stran k Siri prostřednictvím specializovaného aplikačního programovacího rozhraní (API). Rozhraní API omezuje používání aplikace Siri na komunikaci s aplikacemi třetích stran pro zasílání zpráv, platebními aplikacemi, aplikacemi pro sdílení jízd a aplikacemi pro internetové volání.  V červnu 2017 pro společnost iOS 11 společnost Apple oznámila, že společnost Siri bude podporovat jasnější lidské hlasy, a bude schopna zvládnout odpovědět na složitější otázky, dále bude podporovat jazykový překlad a otevře se více akcí třetích stran, včetně správy úkolů. Navíc uživatelé budou schopni psát na Siri a nová technika učení na zařízení zlepší návrhy Siri.

Zranitelnost.

Siri lze zneužít pomocí ultrazvuku bez vědomí uživatele.

Siri v kultuře.

Siri se proslavila v seriálu "Teorie velkého třesku", kdy si Raj koupil iPhone 4S a zkoušel si se Siri povídat. V tomto seriálu se také Siri ukázala jako osoba.

Konkurence.

Siri byla představena v říjnu 2011, a v květnu 2012 představil Samsung svůj Samsung Galaxy S3, který má funkci "S Voice". Avšak S voice není úplně jako Siri, např. nedokáže reagovat úplně dobře na nějaké otázky. V dubnu roku 2014 na konferenci BUILD 2014 v San Franciscu představil Microsoft svého hlasového asistenta – Cortanu. Google má svého virtuálního asistenta Google Assistant, Amazon asistenta Alexu a Facebook asistenta jménem M.

Siri je virtuální asistent. Je součástí operačních systémů iOS, watchOS, macOS, iPadOS společnosti Apple Inc. Asistent používá hlasové dotazy a uživatelské rozhraní pro zodpovězení na otázky. Tento software se přizpůsobuje uživatelským jazykům, vyhledáváním a preferencím.  Siri je odrazem od projektu původně vyvinutého Mezinárodním umělým zpravodajským střediskem SRI. Rozpoznávání řeči zajišťuje společnost Nuance Communications a Siri využívá pokročilé technologické technologie pro učení. Hlasový asistent byl propuštěn jako aplikace pro systém iOS v únoru 2010 a společnost Apple ji o dva měsíce později získala. Siri byla poté v říjnu 2011 začleněna do iPhone 4S. Siri se stala nedílnou součástí produktů společnosti Apple, která se v průběhu let přizpůsobila ostatním hardwarovým zařízením, včetně novějšímu iPhonu, stejně jako iPadu, iPodu Touch, Macu a Apple TV.  Siri podporuje širokou škálu uživatelských příkazů, včetně provádění telefonních akcí, kontrolu základních informací, plánování událostí a připomenutí, ovládání nastavení zařízení, vyhledávání na internetu, navigaci, hledání informací o zábavě a schopnost pracovat s aplikacemi integrovanými v iOS. S vydáním systému iOS 10 v roce 2016 společnost Apple otevřela omezený přístup třetích stran ke službě Siri včetně aplikací třetích stran pro zasílání zpráv, plateb, sdílení jízd a aplikací pro internetové volání. S nadcházejícím vydáním systému iOS 11 společnost Apple aktualizuje hlasy Siri a dále bude podporovat jazykový překlad a další akce třetích stran.

Siri (pronounced ) is a virtual assistant that is part of Apple Inc.'s iOS, iPadOS, watchOS, macOS, and tvOS operating systems. The assistant uses voice queries and a natural-language user interface to answer questions, make recommendations, and perform actions by delegating requests to a set of Internet services. The software adapts to users' individual language usages, searches, and preferences, with continuing use. Returned results are individualized.  Siri is a spin-off from a project originally developed by the SRI International Artificial Intelligence Center. Its speech recognition engine was provided by Nuance Communications, and Siri uses advanced machine learning technologies to function. Its original American, British, and Australian voice actors recorded their respective voices around 2005, unaware of the recordings' eventual usage in Siri. The voice assistant was released as an app for iOS in February 2010, and it was acquired by Apple two months later. Siri was then integrated into iPhone 4S at its release in October 2011. At that time, the separate app was also removed from the iOS App Store. Siri has since become an integral part of Apple's products, having been adapted into other hardware devices over the years, including newer iPhone models, as well as iPad, iPod Touch, Mac, AirPods, Apple TV, and HomePod.  Siri supports a wide range of user commands, including performing phone actions, checking basic information, scheduling events and reminders, handling device settings, searching the Internet, navigating areas, finding information on entertainment, and is able to engage with iOS-integrated apps. With the release of iOS 10 in 2016, Apple opened up limited third-party access to Siri, including third-party messaging apps, as well as payments, ride-sharing, and Internet calling apps. With the release of iOS 11, Apple updated Siri's voices for more clear, human voices, started supporting follow-up questions and language translation, and additional third-party actions.