Meziválečné období.

Po první světové válce a rozpadu Osmanské říše připadla Palestina Britům jako tzv. Britský mandát Palestina. Již v této době existovalo napětí mezi Židy a Araby, zvláště kvůli židovské imigraci do Palestiny a Balfourově deklaraci z roku 1917, která podpořila plán na nezávislý židovský stát v Palestině. Britové se pokusili rozdělit Palestinu v roce 1936 v rámci Peelovy komise, posléze ale změnili názor a snažili se omezit židovskou imigraci z Evropy na minimum. Sionisty byl tento krok brán jako zrada, zvláště kvůli začínající persekuci Židů v hitlerovském Německu.  Plán na samostatný židovský stát vehementně propagovala také Židovská agentura založená roku 1929, obhajující zájmy židovských imigrantů, kteří v předchozích desetiletích přesídlili do Palestiny. Arabští zástupci však prosazovali model jednoho státu, v jehož vedení by byly zastoupeny jednotlivé etnické skupiny proporčně, většinoví Arabové by tedy měli na takový stát dominující vliv.

Situace po 2. světové válce.

Protože se Britům v rámci Britského mandátu Palestina nepodařilo najít řešení, které by uspokojovalo Araby i Židy, obrátili se na nově vzniklou Organizaci spojených národů. K vyřešení tohoto problému byla 15. května 1947 vytvořena Zvláštní komise OSN pro Palestinu (UNSCOP), ve které bylo zastoupeno jedenáct států (i Československo), ale žádná z velmocí.  Výsledkem práce této komise bylo několik návrhů na řešení: Následující tři návrhy byly touto komisí vyhodnoceny jako nerealizovatelné:  Většina států v komisi prosazovala první možnost, Írán, Indie a Jugoslávie druhou možnost a Austrálie se mezi nimi nerozhodla.  Valné shromáždění OSN přijalo závěry komise UNSCOP 29. listopadu 1947 jako "Rezoluci valného shromáždění OSN č. 181"; 33 států hlasovalo pro, 13 proti, 10 se zdrželo hlasování a 1 stát se nezúčastnil hlasování.  Pro plán hlasovaly tyto státy: Austrálie, Belgie, Bělorusko, Bolívie, Brazílie, Československo, Dánsko, Dominikánská republika, Ekvádor, Filipíny, Francie, Guatemala, Haiti, Island, Jihoafrická republika, Kanada, Kostarika, Libérie, Lucembursko, Nikaragua, Nizozemsko, Norsko, Nový Zéland, Panama, Paraguay, Peru, Polsko, Spojené státy americké, Sovětský svaz, Švédsko, Ukrajinská SSR, Uruguay a Venezuela.  Proti plánu hlasovaly tyto státy: Afghánistán, Egypt, Indie, Írán, Irák, Jemen, Kuba, Libanon, Pákistán, Řecko, Saúdská Arábie, Sýrie a Turecko.  Hlasování se zdržely tyto státy: Argentina, Etiopie, Chile, Honduras, Jugoslávie, Kolumbie, Mexiko, Salvador, Čína a Spojené království.  Hlasování se nezúčastnilo Thajsko.  Rozdělení Palestiny na dva státy mělo následovat po stažení Britů z tohoto území.

Detaily plánu.

OSN doporučilo, aby byl Jeruzalém (se širším okolím včetně Betléma) jakožto významné náboženské centrum pod mezinárodní správou. V čase rozdělení Palestiny byla v arabském vlastnictví téměř polovina území, další téměř polovinu vlastnila britská koruna a asi 8 % půdy vlastnili Židé nebo Židovská agentura.  Židovský stát se měl skládat ze tří částí: pobřežní oblasti od Haify po Rechovot, východní Galileje a části Negevské pouště (bez Beerševy).  Arabský stát se měl rovněž skládat ze tří částí: západní Galilea (včetně města Akko), centrální část skládající se z historických oblastí Judsko a Samaří a jižní pobřežní pás od Gazy po Isdud (dnešní Ašdod), včetně pásu při egyptských hranicích. Návrh komise UNSCOP přisoudil arabský přístav Jaffa (součást dnešního Tel Avivu) židovskému státu, před předložením Valnému shromáždění OSN se však tento návrh změnil a Jafo měl připadnout arabskému státu jako enkláva.  Údaje o poměrech židovského a nežidovského obyvatelstva v jednotlivých oblastech se liší v závislosti na použitých pramenech. Data OSN z roku 1947 udává tabulka níže.  Podle židovských přistěhovaleckých úřadů žilo v navrhovaném židovském státu 498 000 Židů a 325 000 ostatních obyvatel. Na arabských územích žilo 807 000 obyvatel nežidovského původu a 10 000 Židů. Palestinské zdroje uvádějí poměry výrazně jiné, a to ve prospěch nežidovského obyvatelstva, viz stránky Palestinské akademické společnosti pro studium mezinárodních vztahů

Následné reakce.

Většina Židů (včetně Židovské agentury) plán akceptovala, až na několik extrémněji smýšlejících představitelů jako např. Menachem Begin nebo Jicchak Šamir, kteří měli pro židovský stát větší požadavky. Mnoho pramenů uvádí radost židovského obyvatelstva v reakci na schválení plánu Valným shromážděním OSN.  Arabští představitelé vystupovali proti plánu velice ostře, vadilo jim zejména, že množství Arabů bude začleněno do židovského státu a v jeho rámci se stane minoritou. Zatímco někteří kritizovali samotnou existenci židovského státu na území Palestiny, pro jiné bylo problematické spíše velikost a kvalita území, které mělo být židovskému státu přiděleno.  Po schválení plánu Valným shromážděním OSN docházelo k mnohým ozbrojeným potyčkám mezi Židy a Araby. Den po vyhlášení státu Izrael Davidem Ben Gurionem vyhlásila Liga arabských států nově vzniknuvšímu státu válku (izraelská válka za nezávislost).

Plán OSN na rozdělení Palestiny, jinak též Rezoluce Valného shromáždění OSN č. 181, který měl vyřešit židovsko-arabský konflikt na území Britského mandátu Palestina, byl přijat 29. listopadu 1947 Valným shromážděním OSN. V Palestině měly vedle sebe vzniknout židovský a arabský stát, široké okolí Jeruzaléma (včetně Betléma) mělo být pod mezinárodním dohledem ("corpus separatum"). Krach tohoto plánu vedl k První arabsko-izraelské válce.

The United Nations Partition Plan for Palestine was a proposal by the United Nations, which recommended a partition of Mandatory Palestine at the end of the British Mandate. On 29 November 1947, the UN General Assembly adopted the Plan as Resolution 181 (II).  The resolution recommended the creation of independent Arab and Jewish States and a Special International Regime for the city of Jerusalem. The Partition Plan, a four-part document attached to the resolution, provided for the termination of the Mandate, the progressive withdrawal of British armed forces and the delineation of boundaries between the two States and Jerusalem. Part I of the Plan stipulated that the Mandate would be terminated as soon as possible and the United Kingdom would withdraw no later than 1 August 1948. The new states would come into existence two months after the withdrawal, but no later than 1 October 1948. The Plan sought to address the conflicting objectives and claims of two competing movements, Palestinian nationalism and Jewish nationalism, or Zionism. The Plan also called for Economic Union between the proposed states, and for the protection of religious and minority rights.  The Plan was accepted by the Jewish Agency for Palestine, despite its perceived limitations. Arab leaders and governments rejected it and indicated an unwillingness to accept any form of territorial division, arguing that it violated the principles of national self-determination in the UN Charter which granted people the right to decide their own destiny.  Immediately after adoption of the Resolution by the General Assembly, a civil war broke out and the plan was not implemented.


Vývoj.

Stroj vznikl na základě výběrového řízení na nový typ lehkého útočného bombardéru z roku 1937. První prototyp letounu pod označením Douglas Model 7B vzlétl 26. října 1938 a vývoj nadále pokračoval. 270 strojů Model 7B objednala Francie společně s další verzí DB-7 (Douglas Bomber 7th Type) upravenou dle požadavků Armée de l'Air, avšak do její kapitulace v roce 1940 bylo dodáno od 2. ledna tohoto roku jen 75 kusů, zbytek objednávky převzala Velká Británie. DB-7 poprvé vzlétl 17. července 1939 a společnost Douglas typ začala vyrábět v závodech El Segundo v Kalifornii, z jehož výrobních hal byl první sériový letoun vytažen v říjnu 1939. Počínaje 31. strojem byly do motorových gondol instalovány dvouhvězdicové čtrnáctiválcové pohonné jednotky Pratt & Whitney R-1830-S3C4G Twin Wasp s výkonem po 883 kW. Třímístné stroje nesly hlavňovou výzbroj v podobě čtyř pevných a dvou pohyblivých kulometů MAC ráže 7,5 mm a ve Francii pro ně bylo připraveno označení DB-7B-3.  Douglas DB-7A byl variantou, která byla na francouzskou žádost vybavena silnějšími motory Wright R-2600-A5D s výkonem po 1 177 kW v prodloužených gondolách. Zvětšení doznala rovněž svislá ocasní plocha. Většinu z francouzské objednávky převzala Velká Británie, která pro RAF získala také 17 letounů určených původně pro Belgii. V Británii sloužily stroje z těchto dodávek pod označením Boston Mk.I a Boston Mk.II (Douglas DB-7A).  Stroje řady DB-7 s motory R-2600-A5B, upravené podle britských požadavků, byly čtyřmístné a nesly označení DB-7B. Měly pozměněný tvar konstrukce prosklení přídě, ve které se nacházely čtyři kulomety. Na spodní část trupu bylo instalováno střeliště. Ke 150 strojům objednaným pro RAF přibylo ještě 480 kusů určených původně pro Francii (DB-7C) a 48 exemplářů pro Nizozemsko (DB-73). Všechny nakonec převzala Velká Británie jako DB-7B pod označením Boston Mk.III.  Britské královské letectvo použilo část Bostonů Mk.I až III k různým účelovým úpravám, známým obvykle pod jménem Havoc. Od zimy 1940–1941 byly využívány letouny Havoc Mk.I (DB-7) s tlumiči plamenů a pancéřováním kabiny. Určeny byly k útokům na cíle ležící v okupované Evropě a v RAF se jim neoficiálně přezdívalo Ranger či Invader.  Noční stíhací Havoc Mk.I NF se od DB-7 lišil nejen tlumiči plamenů, ale také neprosklenou přídí se čtyřmi kulomety ráže 7,62 mm a anténou radiolokátoru AI Mk.IV. Do služby byl přijat koncem roku 1940 a byl také znám pod neoficiálním označením Moonfighter.  V průběhu roku 1941 bylo celkem 73 letounů Havoc Mk.I, Mk.II a Boston Mk.III přebudováno na Havoc Turbinlite (též Helmore), který v přídi nesl radiolokátor společně se silným světlometem o výkonu 2,7 milionů kandel. Ten měl při nočních útocích osvětlit letící cíl, o který se pak měly střelbou postarat dva doprovodné letouny Hawker Hurricane. V září 1942 Turbinlite používalo deset perutí RAF, avšak tato taktika boje skončila zcela neúspěšně.  Podobně neúspěšně dopadl také pokus o využití nejméně dvaceti letounů u 93. squadrony RAF Havoc Mk.I Pandora (Havoc Mk.III), které měly v roce 1940 ničit nepřátelské bombardéry pomocí vlečných min (LAM), zavěšených na 600 m dlouhých lanách.  Havoc Mk.II NF byla další z řady nočních stíhacích variant, přestavěná z 99 letounů DB-7A instalací delší přídě typu Martin Baker s anténou radaru a dvanácti kulomety ráže 7,7 mm.  Americké vojenské letectvo objednalo v květnu 1939 stroje DB-7 pod názvem Douglas A-20 v počtu 63 kusů, které byly poháněny dvojicí motorů Wright R-2600-7 s turbokompresory. USAAF však tento typ do výzbroje nezařadilo a později byly téměř všechny přestavěny na verzi P-70.  Následná produkce 143 kusů A-20A měla zabudované motory R-2600-3, v přídi letoun nesl čtveřici čtyř kulometů, v horním střelišti dva a ve spodním jeden ráže 7,62 mm. Posledních 17 letounů A-20A-DO bylo poháněno motory R-2600-11.  Od roku 1941 byla v počtu 999 kusů vyráběná verze Douglas A-20B, ze kterých bylo 665 dodáno do SSSR. Ve stupňovité prosklené přídi byly instalovány obvykle dva pevné kulomety, jeden ráže 12,7 mm se nacházel v horním střelišti a jeden ráže 7,62 mm ve spodním. V zadní části každé motorové gondoly mohlo být po jednom dozadu zaměřeném, dálkově ovládaném kulometu ráže 7,62 mm.  Douglas A-20C-DO s motory R-2600-23 vyráběla pobočka v Santa Monice, která dodala celkem 808 kusů této varianty. Továrna Boeing v Seattle naopak dodala 140 strojů subvarianty A-20C-BO s protiprachovými filtry v prodloužených lapačích vzduchu na motorových krytech. „Céčka“ byla vyzbrojena čtyřmi kulomety v přídi, dvěma v horním a jedním v dolním střelišti, všechny ráže 7,62 mm. Pasivní ochrana byla posílena samosvornými nádržemi, stroje mohly nést také letecké torpédo. A-20C byly takřka identické s DB-7B a ve Velké Británii nesly označení Boston Mk.IIIA.  V průběhu roku 1942 bylo přestavěno 59 Douglasů A-20 na noční stíhací P-70, obvykle s neprosklenou přídí se dvěma kulomety. Ty doplňovala čtveřice kanónů ráže 20 mm pod trupem a s radarem AI Mk.IV. Americkým vojenským letectvem byly využívány zejména k výcviku.  V roce 1943 pak bylo přebudováno nejméně 13 A-20C na P-70A-1 s radarem a výzbrojí 6 až 8 kulometů ráže 12,7 mm v přídi.  Bostony Mk.III a IIIA se v RAF dočkaly úprav, spočívající v montáži tlumičů plamenů a někdy dalších kulometů do přídě, nebo čtyř kanónů Hispano Mk.II ráže 20 mm v podtrupové vaně pod pumovnicí. Nesly označení Boston Mk.III (IIIA) Intruder a podnikaly výpady nad území obsazené nepřítelem. Mk.IIIA pak v roce 1944 vytvářely dýmovou clonu nad invazními plážemi.  Verze A-20D, A-20E a A-20F se nedočkaly sériové výroby.  V únoru 1943 se objevily první A-20G-1 vyzbrojené čtyřmi kanóny M-2 ráže 20 mm v zakryté přídi, doplněné dvojicí kulometů Colt-Browning ráže 12,7 mm. Většina z 250 letounů tohoto výrobního bloku byla dodána do SSSR. Výrobní bloky G-5, G-10 a G-15 pak měly v přídi čtyři kulomety 12,7 mm a další dva se montovaly podle potřeby do výstupků na spodku boků přídě. Všechny tyto bloky verze G pak nesly ve střelišti na hřbetě trupu pohyblivý kulomet ráže 12,7 mm a ve výstřelné štěrbině v podlaze kulomet ráže 7,62 mm. Za pohonné jednotky byly vybrány dvouhvězdicové motory Wright R-2600-23 o výkonu 1 176 kW a 937 kW ve výšce 3 500 m. U subvarianty A-20G-20 byla zavedena standardní výzbroj přídě se šesti kulomety ráže 12,7 mm. Díl trupu za křídlem byl rozšířen pro montáž elektricky poháněné střelecké věže Martin s dvojkulometem ráže 12,7 mm. Stejnou ráži měl také kulomet v podlaze trupu. Náklad pum mohl obsáhnout osm kusů po 227 kg, na vnější závěsy pod křídlem mohly být zavěšeny další čtyři. Novinkou byla rovněž velká aerodynamicky tvarovaná přídavná palivová nádrž o 1 416 l, zavěšovaná pod trup. Celková výroba dosáhla 2 850 letounů varianty G.  Z verze A-20G vznikla pro potřeby USAAF v počtu 65 letounů konverze P-70A-2 s radarem, se šesti kulomety ráže 12,7 mm v přídi, ovšem bez střelecké věže.  Výkonnější motory R-2600-29 po 1250 kW byly instalovány do 412 kusů Douglas A-20H, lišících se od verze G pouze v detailech okolo střelecké věže.  Zvýšená poptávka po klasických taktických bombardérech dala vzniknout verzi A-20J (Boston Mk.IV), dodávané od října 1943 v celkovém počtu 450 kusů. Měla opět prosklenou příď trupu, vylisovanou z jednoho kusu materiálu, prodlouženou o 180 mm s pracovištěm bombometčíka a jeho zaměřovačem Norden. Na bocích zůstaly dva pevné kulomety 12,7 mm.  Stejně vybavená přední část trupu byla instalována také u 413 kusů A-20K, které v počtu 90 strojů odebralo RAF jako Boston Mk.V. „Káčka“ se opět vrátila ke standardu A-20H, včetně výkonnějších motorů. Dne 20. září vyšel ze závodu Douglase v Santa Monice poslední A-20K, který tak završil produkci Bostonů a Havoců.  Pro výcvik osádek USAAF bylo určeno 105 neozbrojených strojů P-70B-2 vzniklých z A-20J a K. Vybaveny byly pokročilejšími verzemi radarů s parabolickou anténou v přídi.  K fotografickému průzkumu používalo americké letectvo 46 exemplářů F-3A vzniklých konverzemi z A-20J a K, k výcviku pak sloužily TA-20J a TA-20H.

Bojové užití.

Letouny Douglas DB-7/A-20 Boston byly užívány nejen USA (okolo 2 000 strojů), ale i mnoha dalšími státy, mezi něž zejména patří Velká Británie (455 strojů), Francie a Sovětský svaz (3 066 kusů). Měly široké použití, byly užívány jako stíhací, noční stíhací, bitevní a průzkumné letouny.  A-20G začaly operovat v Evropě v květnu 1944 v rámci 9. americké letecké armády ve třech bombardovacích skupinách. 28 A-20G, určených původně pro holandské východoindické letectvo, dostalo Royal Australian Air Force, kde byly zařazeny k 22. squadroně.

Hlavní technické údaje.

Výzbroj.

Havoc I: 4× kulomet ráže 7,7 mm v přídi, 1× kulomet Vickers K ráže 7,7 mm v zadní kabině, Havoc II: 12× kulomet ráže 7,7 mm v přídi, Havoc Intruder: 4× kulomet ráže 7,7 mm v přídi, 1× Vickers K, 454 kg pum, A-20B: 2× kulomet Browning ráže 12,7 mm v bocích přídě, 1× kulomet ráže 12,7 mm v zadní kabině, 1× kulomet Browning ráže 7,62 mm ve spodním střelišti, až 940 kg pum, Boston III bomb.: 4× kulomet ráže 7,7 mm v bocích přídě, 2× 2 kulomety ráže 7,7 mm v horním a spodním střelišti, 907 kg pum, Boston III Intruder: 4× kanón Hispano ráže 20 mm pod trupem, A-20G: 4× kanón ráže 20 mm a 2× kulomet ráže 12,7 mm nebo 6× kulomet ráže 12,7 mm v přídi, 1× 2 kulomety ráže 12,7 mm v horní věži, 1× kulomet ráže 12,7 mm ve spodním střelišti, až 1 814 kg pum, mimo tyto existovala řada dalších variant výzbroje.

Douglas DB-7/A-20 Boston/Havoc byl americký dvoumotorový bombardovací letoun druhé světové války jehož varianty byly užívány také ve stíhací a průzkumné roli.

The Douglas A-20 Havoc (company designation DB-7) is an American medium bomber, attack aircraft, night intruder, night fighter, and reconnaissance aircraft of World War II.  Designed to meet an Army Air Corps requirement for a bomber, it was ordered by France for their air force before the USAAC decided it would also meet their requirements. French DB-7s were the first to see combat; after the fall of France the bomber, under the service name Boston continued with the Royal Air Force. From 1941, night fighter and intruder versions were given the service name Havoc. In 1942 USAAF A-20s saw combat in North Africa.  It served with several Allied air forces, principally the United States Army Air Forces (USAAF), the Soviet Air Forces ("VVS"), Soviet Naval Aviation ("AVMF"), and the Royal Air Force (RAF) of the United Kingdom. A total of 7,478 aircraft were built, of which more than a third served with Soviet units. It was also used by the air forces of Australia, South Africa, France, and the Netherlands during the war, and by Brazil afterwards.  In most British Commonwealth air forces, the bomber variants were known as Boston, while the night fighter and intruder variants were named Havoc. The exception was the Royal Australian Air Force, which used the name Boston for all variants. The USAAF used the P-70 designation to refer to the night fighter variants.


Rozšíření křesťanského letopočtu.

Označení je používáno pro počítání let v křesťanské éře a je konvenčně používáno juliánským a gregoriánským kalendářem. Přesněji, roky mohou být specifikovány také jako "Anno Domini Nostri Iesu (Jesu) Christi" („v roce našeho pána Ježíše Krista“). Datování 'anno Domini' bylo poprvé zavedeno roku 525 a začalo být používáno v Západní Evropě během 8. století.  Číslování let podle křesťanské éry je běžně dominantní v mnoha zemích světa, a to jak v komerční tak i ve vědecké praxi. Po desetiletí je globálním standardem uznávaným mezinárodními institucemi jako např. Organizace spojených národů nebo Světová poštovní unie. Příčinou je, že tento způsob datování, díky křesťanství, převládá v západním světě, který má velký vliv na vědu, technologii a obchod, stejně jako skutečnost, že solární Gregoriánský kalendář je považován za astronomicky poměrně přesný.

Angličtina.

Tradičně angličtina kopíruje latinu při umísťování zkratky AD "před" číslici roku, zatímco zkratku BC umísťuje "za" číslici roku; např. 64 BC, ale AD 2007. Přesto se nyní běžně používá i umístění zkratky AD za číslicí roku (např. 2007 AD), podobně jako při použití zkratky BC, a je také používána při označení století nebo tisíciletí, jako např. 4. století AD nebo 2. tisíciletí AD, navzdory nevhodné kombinaci slov v tomto případě („ve 4. století v roce našeho Pána“). Všimněte si, že v tomto případě písmeno „A“ ve výrazu AD by mohlo být považováno za množné číslo, tj. „annis domini“, což lze přeložit jako „v letech našeho Pána“ a tím se daný problém odstraní.

Jiné názvy.

Křesťanské názvy.

"Anno domini" se používá pro stejné označení, jako archaické "léta Páně" nebo modernější "po Kristu". Do 18. století se používal také výraz "Anno Salutis", latinsky "v roce Spásy" lidstva od věčného zatracení, která dle křesťanského pojetí přišla s narozením Ježíše Krista. Často jsou používány propracovanější formy tohoto výrazu, jako např. Anno Nostrae Salutis ("v roce naší spásy"), Anno Salutis Humanae ("v roce spásy lidstva"), Anno Reparatae Salutis ("v roce dovršené spásy").

Civilní názvy.

Stejný význam má i výraz "náš letopočet", který se vyhýbá odkazu na křesťanský původu tohoto letopočtu. To může být považováno za vhodnější pro civilní, nenáboženské účely a také v dialogu s ostatními církvemi. Některými lidmi je takové označení vnímáno jako politicky korektní.  V židovském kontextu je někdy používán výraz "občanský letopočet" (o. l.). Čínská lidová republika založená roku 1949 převzala západní datování, když tuto éru nazvala "gōngyuán" (公元), což doslovně znamená Běžný letopočet.  V některých speciálních případech (Thelema, Alfred Jarry, zednářství) se používá latinský výraz "Era vulgaris (e.v.)".

Anno Domini (zkratka A. D.) znamená latinsky „léta Páně“ ("L. P.") a označuje letopočet od narození Krista. Vyskytuje se v historických křesťanských dokumentech, na nápisech apod. V češtině se běžně používá označení „našeho letopočtu“ (zkratka n. l.) nebo „po Kristu“ (po Kr.), případně „křesťanské éry“ ad.  Latinský název běžně používá i angličtina (zkracuje na AD), vedle něho ale také používá označení „Common Era“ (zkratka „CE“, „C.E.“) jako obdobu „našeho letopočtu“ („n. l.“).  Léta před narozením Krista označuje latinské "ante Christum natum" (zkratka "AC") což znamená "před narozením (Ježíše) Krista".

The terms (AD) and before Christ (BC) are used to label or number years in the Julian and Gregorian calendars. The term "" is Medieval Latin and means "in the year of the Lord", but is often presented using "our Lord" instead of "the Lord", taken from the full original phrase ""anno Domini nostri Jesu Christi"", which translates to "in the year of our Lord Jesus Christ".  This calendar era is based on the traditionally reckoned year of the conception or birth of Jesus of Nazareth, with "AD" counting years from the start of this epoch, and "BC" denoting years before the start of the era. There is no year zero in this scheme, so the year AD 1 immediately follows the year 1 BC. This dating system was devised in 525 by Dionysius Exiguus of Scythia Minor, but was not widely used until after 800.  The Gregorian calendar is the most widely used calendar in the world today. For decades, it has been the unofficial global standard, adopted in the pragmatic interests of international communication, transportation, and commercial integration, and recognized by international institutions such as the United Nations.  Traditionally, English followed Latin usage by placing the "AD" abbreviation before the year number. However, BC is placed after the year number (for example: AD , but 68 BC), which also preserves syntactic order. The abbreviation is also widely used after the number of a century or millennium, as in "fourth century AD" or "second millennium AD" (although conservative usage formerly rejected such expressions). Because BC is the English abbreviation for "Before Christ", it is sometimes incorrectly concluded that AD means "After Death", i.e., after the death of Jesus. However, this would mean that the approximate 33 years commonly associated with the life of Jesus would be included in neither the BC nor the AD time scales.  Terminology that is viewed by some as being more neutral and inclusive of non-Christian people is to call this the Current or Common Era (abbreviated as CE), with the preceding years referred to as Before the Common or Current Era (BCE). Astronomical year numbering and ISO 8601 avoid words or abbreviations related to Christianity, but use the same numbers for AD years.


Historie.

Na začátku první světové války boje na západní frontě brzy přešly ve statické a poziční. Linie zákopů proti sobě tvořila těžko dobytelné barikády, kde i velké bitvy rozhodovaly o pouhých několika stovkách metrů území. Zprvu, od srpna 1914 do jara 1915 byly chemické zbraně používány sporadicky a bez většího účinku, první velké nasazení ChZ bylo právě dusivou bojovou látkou. Motivátorem akce byl profesor Firz Haber, ředitel Ústavu Fyzikální chemie a elektrochemie v Berlíně. Nutno dodat, že císař Vilém II. zprvu váhal, dokud profesorem Haberem nebyl přesvědčen o nutnosti nasazení chemických zbraní.  K prvnímu chemickému útoku byl vybrán úsek západní fronty ve Flandrech mezi Bixschoote a Poelkapelle, severně od města Ypres. Přípravy probíhaly během března a počátkem dubna 1915 a bylo postupně dovezeno 6000 čtyřicetikilogramových tlakových láhví kapalného chloru. Tyto přípravy se nepodařilo utajit, avšak setkaly se s nezájmem a skepsí jak nepřítele tak vlastního německého velení. Nikdo nevěřil, že chemická válka dozná nějakého výraznějšího účinku.  Potřebný směr větru začal vát o rychlosti 2–3 m/s 22. dubna 1915 v šest hodin večer. Započal útok. Účinky chloru byly hrozivé. 15000 postižených spojeneckých vojáků, z toho 5000 mrtvých. Pěšáci německého XXVI. a XXIII. záložního sboru pak postoupili za hodinu do hloubky 4 km bez jediného výstřelu. Německé velení bylo úspěchem natolik překvapeno, že ho ani nevyužilo k proražení fronty.  Proti očekávání žádný stát proti tomuto útoku oficiálně neprotestoval a naopak se všechny válčící státy tomuto“válečnému trendu“ přizpůsobily po svém. To byl začátek historie chemických válek. Na vyřazení jednoho vojáka z boje bylo zapotřebí 250 kg výbušnin, ale pouze 96 kg OL.  Během první světové války byly kromě chloru použity i dusivé bojové látky jako fosgen (který má dokonce za svědomí 60% celkových ztrát), difosgen a chlorpikrin. Celkem bylo dusivých látek za 1. světovou válku vyrobeno celých 112 000 tun. Druhá světová válka už zastihla svět připravený na boj chemickými dusivými zbraněmi a tak k žádnému většímu užití nedošlo, i když byly prokazatelnými vlastníky těchto BOL Německo, Británie, Francie, Sovětský Svaz i USA.  V posledních letech se potom chemické zbraně staly doménou zejména teroristických organizací a některých diktátorských režimů. Severní civilizace již používá zejména neletální chemické zbraně, ale dohromady už se vesměs nejedná o dusivé bojové otravné látky.

Toxikologický účinek.

Primárním toxikologickým účinkem dusivých OL je jejich účinek na buňky plicní tkáně. Vykazují vysokou lipofilitu a stimulují metabolické procesy, čehož důsledkem je postupné vyčerpání buněčné energie a hromadění vody uvnitř buněk,čímž jsou poškozovány buněčné organely. Tímto procesem uvolněné enzymy poškozují buněčné membrány, zvyšují propustnost tkáně. Dochází tedy k postupnému zaplňování plicních sklípků kapalinou, a ve chvíli kdy přijde na první viditelné příznaky je už zpravidla pozdě na účinnou záchranu. Právě ona latentní doba zdánlivé nulové aktivity látky je u dusivých látek nejnebezpečnější.

Superakutní otrava.

Nastává při vdechování velmi vysokých koncentrací dusivých BOL. Dochází k těžkému podráždění dýchacích cest, dušnosti, šoku a smrtí zástavou dechu v několika minutách.

Akutní otrava.

Proces akutní otravy je v zásadě dělen do pěti období:

Dusivé bojové otravné látky jsou ty látky, klasifikované jako bojové otravné zbraně, jež svým toxikologickým účinkem nejvážněji postihují dýchací soustavu člověka a tímto směrem se rovněž řídí jejich zkoumaný a využívaný toxický a bojový potenciál.  Mezi nejvýznamnější dusivé BOL patří fosgen, difosgen, trifosgen, chlór, chlorpikrin.

A pulmonary agent, or choking agent, is a chemical weapon agent designed to impede a victim's ability to breathe. They operate by causing a build-up of fluids in the lungs, which then leads to suffocation. Exposure to the eyes and skin tends to be corrosive, causing blurred vision and severe deep burns. Inhalation of these agents cause burning of the throat, coughing, vomiting, headache, pain in chest, tightness in chest, and respiratory and circulatory failure.  Examples of pulmonary agents include:  Phosgene is the most dangerous commonly used pulmonary agent (although disulfur decafluoride and perfluoroisobutene are both even more dangerous, with respectively 4 and 10 times the lethality of phosgene, neither is widely used). It is a colorless gas under ordinary conditions. It has a vapor density 3.4 times greater than that of air, allowing it to remain low in the air for long periods of times. Phosgene leads to massive pulmonary edema, which reaches maximum symptoms in 12 hours after exposure, followed by death within 24 to 48 hours.  Chlorine is an element used in industry. It is one of the most commonly manufactured chemicals in the United States. It is used to make pesticides, rubber, and solvents. It is also used in drinking water and swimming pools to kill bacteria. The extent of poisoning chlorine causes depends on the amount of chlorine to which a person is exposed.


Učení Gautama Buddhy.

Podle tradice Gautama Buddha začal předávat poprvé učení druhého cyklu, neboli nauk mahájány šestnáct let po dosáhnutí probuzení. Tento cyklus nauk obsahuje poučení o prázdnosti všech jevů. Nejkratší výklad Buddhy na toto téma se nachází v sútře srdce, kde je řečeno:  Gautama Buddha podle tradice předpověděl, že 400 let po parinirváně se objeví učitel, jenž předá další nauky o významu prázdnosti. Tímto učitelem se stal Nágárdžuna, který díky meditaci dosáhl dokonalého porozumění významu prázdnosti a napsal na toto téma významná díla. Některé obsahují filosofické základy pro pochopení prázdnoty a jsou výkladem filosofie madhjamaky, jiné pojednávají o praxi meditace, která provází do opravdového pochopení prázdnosti.  Dvacet sedm let po dosáhnutí probuzení, v místě zvaném Šrávastí započal Gautama Buddha předávat učení třetího cyklu, neboli nauk mahájány. Esencí těchto nauk je přirozenost buddhy pronikající všechny bytosti. Neobvykle vyčerpávající výklad na téma třetího cyklu nauk se nachází v textu Uttaratantrašástra. Druhý a třetí cyklus učení je pojmenován mahájána neboli velkým vozidlem a také bódhisattvajána. Více než čtyřicet let po dosáhnutí probuzení uvedl Buddha znovu do pohybu kolo nauky a na Hoře supů (skt. Gridhrakúta) poblíž Rádžgiru přednesl jednu z nejdůležitějších súter, sútru lotosu. V přítomnosti nespočetného množství různých cítících bytostí a před skupinou velmi nadaných žáků učil o mnoha metodách, které vedou k dosažení probuzení. Nauky třech vozů (ján) – šrávaků, pratjékabuddhů, a bodhisattvů se proto různí, protože jsou přizpůsobeny úrovni bytostí, které je praktikují. Doba, na kterou se datuje jejich objevení, je jen časem jejich projevení. Tato sútra také obsahuje nauky o třech tělech Buddhy a mezi jinými také o Čenrézigovi. Každá ze súter mahájány (podobně hínajána a théraváda) podává místo přednesení, důvod a přítomné osoby. Mahájánu podle tradice učil Gautama Buddha tak jako mnoho buddhů před ním.

Historie.

Od raného buddhismu k mahájáně.

Vítězství tradicionalistů v otázce vinaji nevedlo ke shodě, ale ještě více urychlilo rozštěpení stran. Většina zvaná mahasanghika vystupující proti prvotní tradici arhatů opustila starou tradici (pali. Thera). Rozdělení společnosti se tak stalo faktem. Po tomto rozdělení nastupovaly další, často se uvádí osmnáct škol založených z rozpadu mahasanghy a dvanáct z rozdělení samotné théravády. Po většině zůstaly pouze jména, ale jsou i takové, které zanechaly trvalý odkaz v buddhismu. Základním rozdílem mahájány od hinájány se stal nový vzor – bódhisattva, který je inspirován soucítěním, ale hlavně bódhičittou vůči všem bytostem, na rozdíl od dočasného vzoru arhata théravády, který je zaujat vlastním vysvobozením ze světa samsáry.  Mezi 2. století př. n. l. a 1. století př. n. l. před Kristem se začaly vyvíjet nové ideje buddhismu, charakteristické třemi hlavními body:  Kořen tohoto nového myšlení tkví již ve školách raného buddhismu, které se zmiňují o bódhisattvech, např. sarvastiváda, mahasanghika a sautrantika. Tato poslední škola je považována za počátek pozdější mahájánové školy čittamatra. V té době velikou roli plnila nekanonická literatura, která uváděla nové pojetí, které se později stalo součástí mahájány. Jako důležitá se jeví kniha Mahávastu náležící do školy lokottaravádinů. Tato kniha pojednává o minulých životech Buddhy a hlavně o cestě bódhisattvy, která se stala klíčovou v mahájáně. Další důležitým dílem je Lalitavistára představující dva minulé životy Buddhy až do jeho probuzení a prvního otočení kolem dharmy. Tato patří do tradice sarvastiváda a také představuje spojovací článek mezi raným buddhismem a mahájánou. Postupem času se mahájána rozšířila velice rychle. Zvláště se rozrostl počet buddhů.  Mahájána nevlastní takový kanon jako théraváda. Filosofické školy mahájány byly svázané s konkrétní skupinou textů – súter. Například první filosofická škola madhjamika s Pradžňápáramitá sútrou, druhá čittamatra s Lankávatára sútrou. Přestože sútry mahájány netvořily jeden kánon, jim připisovaný status byl stejný jako v théravádě. Podle názoru historiků je třeba zdroj mahájány hledat v hínajánových školách Mahásanghy, od které se vyvíjí ideál bódhisattvy, nauka o prázdnotě a nadosobní pojetí, neboli ?nedotíčící? jenom z Šakjamúnim pojmu buddhy. Jistě také v sarvastivádě, kde svoje místo mají nauky o Třech kájích Texty mahájány hovoří o několika způsobech vzniku zdrojů:

Dvě tradice nauk o prázdnotě.

V mahájáně existují dvě tradice nauk o prázdnotě šúnjata. První tradice je spjata s předáním nauk Dharmy madhjamaky „Prostřední stezka” od Nágárdžuny. Druhá tradice je spjata s předáním nauk Dharmy Čittamatra „esence Buddhy” od Asangy.

Madhjamaka.

Na počátku druhého století v Indii se narodilo mnoho odpovídajících učitelů, a proto se tyto texty vrátily zpět na zemi. Nejdůležitějším učitelem mahájány v té době byl Nágárdžuna, hlavní představitel školy madhjamaka, „Prostřední stezka“, který systematizoval nauky o prázdnotě šúnjata a stezce bódhisattvy. Život Nágárdžuny byl plný významných událostí. Zdrojem informací o něm je dílo, které nese název 'Život bódhisattvy Nágárdžuny' (Bosacuden). Bylo přeloženo Kumáradžívou ze sanskrtu a je zařazeno v padesátém díle Taišó Tripitaky. Předání Nágárdžuny o „Prostřední stezce“ je pohledem pomáhajícím uvidět podstatu pravdy díky eliminováni všeho, co jí není, čili všech chybujících pohledů a praktik. Toto předání je precizní a vede k poznání podstaty pravdy i přesto, že ji skutečně ještě nepoznalo. Od nejdůležitějšího díla Nágárdžuny Madhjamaka-karika vychází pozdější název školy madhjamaka. Jeho hlavním žákem se stal Arjadéva.  „Prostřední stezka“ hlásí zásadu nepřijímání extrémů. Buddhapalita, který napsal komentář k Madhjamaka-karice, založil v rámci madhjamaky směr nazvaný Prasang(h)ika (od prasanga – „nechtěné příčiny“). Dalším z velkých madhjamiků Bhaviveka založil směr Svatrantika, který čerpal z Čittamatry. K prvotnímu stylu Nágárdžuny se vrátil Čandrakírti. Do tohoto směru také náleží Šantidéva, autor z jednoho z nejdůležitějších děl mahájány, Bodhičárjavatara („Průvodce na stezce bódhisattvy“). Velikou roli sehrála filozofie madhjamaky v Tibetu, kde na konci 8. století působil Šántarakšita a jeho učeň Kamalašíla. Reprezentovali školu madhjamaka-jógačára, když sloučili nauky Nágárdžuny s určitými elementy jógačáry. Kamalašíla je také znám disputací s mistry čchan, což se zhodnotilo rozhodnutím o zavedení indického směru nauk Dharmy do Tibetu. V 11. století, které bylo druhým vstupem zavedení nauk Dharmy do Tibetu, získala význam interpretace madhjamaky podle Čandrakírtiho.  Ve stejné době se objevila další interpretace madhjamaky v podání školy Šentong. Od 11. do 14. století se tedy rozvíjely různé školy madhjamaky, které byly v pozdějších časech komentovány v rámci vlastních tradic.

Čittamatra.

Jak je madhjamaka spojena se jménem Nágárdžuny, tak je Čittamatra spojována s Asangou, který žil ve 4. století a pocházel z bráhmanské rodiny. K buddhismu se Asanga vrátil díky mnichovi ze školy ?mahikasaka?, ale rychle se obrátil k naukám mahájány. Podle tradice získal učení Dharmy přímo od bódhisattvy Maitréji. Dalším zakladatelem je také Vasubandhu, podle různých pramenů mladší bratr Asangy. Nauky Čittamatry („jenom mysl“) i jógačára tvrdí, že vše je pouze mysl. Jevy povstávají ne jako předměty, ale jsou výtvory mysli. Stejným výtvorem jsou také naše smysly. Kromě mysli neexistuje žádná jiná realita, žádný vnější svět, ale co je důležité a rozděluje učení Čittamatry od evropského idealismu je, že neexistuje žádný podmět zkušenosti. Vnímání je efektem působení álaja–vidžňána, která je ústředním bodem Čittamatry.  Předání Asangy o „esenci Buddhy” je velice nápomocné, protože poukazuje na to, jaká má být podstata pravdy. Díky tomu se obě předání velice dobře doplňují a tvoří tak jeden komplexní celek. Svůj rozvoj v Indii Čittamatra datuje na 6. století, kdy byla centrem jejich učení slavná univerzita v Nálandě. V okruhu Čittamatry se objevily dva nové směry. První z nich, Faxiang od jména čínského mnicha, a druhý směr, pojmenovaný škola Hosso, do Japonska přinesl japonský mnich Dosho (629–700), jehož žákem se stal Gyogi (667–746). Jejich linie má jméno Tradiční nauky jižního kláštera. Další mnich, Gembo, po pobytu v Číně založil linii pojmenovanou Tradice západního kláštera. Jiná škola ve Walabhi založená díky Gunamati, jejíž nejlepší představitel byl Sthiramati, zkoušela sloučit nauky Čittamatry s pohledy Nágárdžuny. Nejdůležitějším bodem bylo přijetí pojmu šúnjatá. Ze spojení nauk Čittamatry a sautrantiků vznikla škola Dignagiho a Dharmakírtiho

Rozvoj mahájány.

Čína.

Za hranicemi Indie prodělala mahájána velký rozvoj v Číně a Japonsku. Podle čínské tradice buddhismus přišel ve 2. století ze střední Asie a v roce 355 bylo Číňanům dovoleno vstupovat do sanghy.  Čtvrté století je dobou vznikání různých škol Pradžňápáramity. Vzniklo tehdy Šest domů a Sedm škol. Reprezentovaly zvláštní způsob interpretace pojmu šúnjata, vzniklé pod vlivem rozšířených učení neotaoismu blízkému k pojetí šúnjatá termínu wu. Byly to: Nejdůležitějším jejich reprezentantem byl Zhidun, zakladatel školy jevů, který vyložil novou interpretaci filozofického pojetí li. Doba 5. století – 6. století byla příhodná pro buddhismus, který se rozšířil do celé Číny díky podpoře vládnoucích skupin. Byl to čas vzniku skalní svatyně v Yuangangu a Longmen. Kromě pronásledování v letech 446 a 574 – 577 se rozvoj buddhismu nezastavil Díky Lankávatára sútře, Maháparinirvána sútře, a Satjasiddhi vznikly školy;

Čchan.

Čínský buddhismus dosáhl svého největšího rozkvětu mezi 6. – 10. stoletím. V tomto období se rozvíjely největší školy. První z nich je čchan (od čchana neboli dhjána – soustředění mysli). Čchan jako jedna ze škol buddhismu mahájány se rozvinula díky setkání Bódhidharmy, který byl zaměřen na praxi meditace s taoismem  Podle tradice tento ojedinělý odkaz mimo ortodoxních učení započal Buddha na Hoře supů. Tehdy beze slova zvedl ze země květ a pouze jeden jeho žák, Mahákášjapa, porozuměl v náhlém vhledu význam tohoto gesta, dokládaje tím porozumění nauk Buddhy. Buddha potvrdil jeho vhled a jmenoval ho prvním indickým patriarchou. Odkaz dharmy měl v Indii trvat až do 28 patriarchy, Bódhidharmy. Jelikož však chybí potvrzení, historici o tom pochybují, což však pro samotný čchan neboli zen nemá žádný význam, neboť čchan, jak o sobě prohlašuje, se zabývá výsledkem meditací a ne potvrzením dat a jmen. Huineng (601 – 674), šestý patriarcha, založil jižní školu, od níž se vyvíjejí všechny linie tradice čchanu. Cílem čchanu nebo zenu, jak byl nazván v Japonsku, je poznání přirozenosti mysli. Bódhidharma, 28. patriarcha čchanu, ho charakterizoval ve čtyřech bodech takto:  Tato škola se vyznačovala velkou neortodoxností i v rámci čchanu. Zdůrazňovala učení o náhlém probuzení (tongo) a prioritu bezprostředního vhledu do přirozenosti mysli (kensho) před intelektuálními analýzami súter. Její největší rozvoj nastal v dynastii Tang a Song. V té době se objevilo mnoho mistrů, mezi nimi Mazu Daoyi (jap. Baso Doitsu), Zhaozhou Congshen (jap. Joshu Jushin), Linji Yixuan (jap. Rinzai Gigen) a jiní. Druhá škola čchanu, pojmenovaná západní, pochází od Shenxiu, který učil postupnou stezku k probuzení (zengo). Prioritou bylo studování svatých textů, hlavně Lankávatára sútry, a důraz na indické tradice. Po několika pokoleních nakonec vyhasla. Jižní škola se zatím rozdělila na sedm směrů.  Po vládě Song a smíšení ze školou Čistá země za dynastie Ming čchan v Číně zanikl. Místo toho se rozvinul v Japonsku, kde ještě v 17. století vznikla škola Obaku pocházející od čínského mistra Yinyuan Longqi, jap. Ingen Ryuki. Je považována za vedlejší linii školy rinzai a v dnešní době má pouze jeden klášter a prakticky nemá žádný vliv.  Také v Japonsku začala škola Rinzai upadat, dokud ji nezreformoval její mistr Hakuin. Zen se v několika posledních desetiletích dostal do Evropy a USA a stal se tím jedním z nejpružnějších směrů buddhismu na západě.

Huayan.

Další velkou školou, která vznikla v přibližně stejném čase jako čchan, je huayan. Tento název pochází od čínského překladu Buddhávatamsaka-sútry. Její počátek je možné hledat u dvou mnichů, Dushuna a Zhijana, i když vlastním zakladatelem byl Fazang (643–712). Díky činnosti Chengguana (737–820) získala velký vliv a on sám byl později uznán za emanaci Mandžušrího. V roce 740 Shenxiang přinesl huayan do Japonska, kde se stala známou pod jménem Kegon. Základem této školy je přijetí zásady dharmadhátu, prostoru pronikajícího všechny jevy. Všechny dharmy jsou na sobě závislé. Všechny jsou také prázdné. Prázdnota a jevy sebou navzájem prostupují, takže každý jev je rovný všem ostatním. Charakteristickým znakem této školy je soustředění se na vztahy mezi fenoménem a ne-fenoménem a prázdnotou.

Tiantai.

Další z velkých škol je Tiantai, opírající se o učení Lotosové sútry. Její poslední úpravy provedl Zhiji (538 – 597). Tato škola považuje za svého prvního patriarchu Nágárdžunu. Používá metody meditace šine a la – ktong a podle vlastní metody pojmenované zhiguan používá Mudry a mandaly. Z pohledu všech možných stylů a metod vedoucích k probuzení přirozenosti mysli byla nazvána univerzální školou. V 9. století ji Saicho přinesl do Japonska, kde se pod jménem Tendai velmi rychle rozšířila.

Škola Čistá země.

Škola Čistá země je také nazývá škola lotosu. Založil ji v roce 402 Huiyua. Do Japonska ji později přinesl Honen. Stoupenci této školy za svůj cíl prohlašují spontánní narození v Sukhávatí. Její praxe spočívá v recitování jména buddhy Amitábhy, vizualizaci Sukhávatí a víře v pomoc buddhy. Z tohoto důvodu je také pojmenována škola víry nebo lehká cesta. Tanluan, jeden z jejích nejlepších představitelů hlásal, že v čase zániku buddhismu k dosažení probuzení nestačí vlastní úsilí, ale je nezbytná vnější pomoc buddhy Amitábhy. Mimo jiné, recitace jména buddhy Amitábhy udržuje mysl pod kontrolou. Nejvyšším stupněm praxe je kontemplace na buddhu Amitábhu jako nerozděleného od své vlastní přirozenosti mysli. Tyto metody také přijaly další školy buddhismu v Japonsku a Číně. Škola se opírá o sútru Amitábhy zvanou Sukhávatí vjúha a také o Amitájus−dhjána sútru. Největší počet stoupenců této školy je v Číně a Japonsku.  Díky velkému bohatství buddhistických klášterů a s tím souvisejícímu velkému vlivu došlo v roce 845 k jejich pronásledování. Kláštery byly rozpuštěny a mnichové a mnišky se museli vrátit do světského života. Mezi 10. století a 13. století se buddhismus začal mísit s konfucianismem a taoismem. Svůj vliv si zachovaly pouze čchan a škola Čistá země. Za vlády dynastie Ming (14. století – 17. století) se spojily a buddhismus se charakterem přiblížil světskému stylu. Pozdější období nabralo směr vadžrajány. Komunistická Čína teoreticky udržovala zásadu svobody náboženství, ale po zemědělské reformě mniši ztratili svou obživu a po roce 1957 již prakticky nebyli žádní noví vysvěcováni. V roce 1953 vznikl čínský buddhistický svaz, jehož činnost byla omezena na předávání příkazů od vlády a její informování o činnosti buddhistů. Výsledkem kulturní revoluce (1966–76) bylo zničení mnoha klášterů. Škola čchan a škola Čistá země přetrvaly na Tchaj-wanu, kde se mezi světskými lidmi rozvinul takzvaný lidový buddhismus – Zhaijiao (vegetariánské náboženství) s prvky taoismu a konfucianismu.

Japonsko.

Buddhismus se do Japonska dostal v roce 522 z Koreje. Po počátečním odporu jej uznal císař Yomei 585 a za vlády prince Šotoku se stal oficiálním náboženstvím Japonska. Šotoku se stal známým svými komentáři k sútrám a založením známého kláštera ve městě Nara. V té době bylo do Japonska pozváno hodně čínských a korejských učitelů a největší popularitu získala škola Sanroh, kterou přinesl Korejec Ekvan v roce 625. Učení této školy bylo studováno z pohledu bodů důležitých k porozumění mahájány představiteli všech dalších škol. Rychlý rozvoj buddhismu umožnil již v období Nara (710–794) zavedení šesti čínských škol známých v Japonsku jako: V pozdějších letech období Heian (794–1184) se do popředí dostaly dvě školy. První byla Tendai, která je prodloužením čínské Tiantai, kterou přinesl v 8. století Saičó (Dengó daiši). V rámci této školy vznikly tři směry – Sanmon, Džimon a Šinsei. Poslední z nich byl zaměřen na vzdávání poct buddhovi Amitábhovi. Druhá škola byla Šingon, škola opravdového slova, prodloužení školy Mizong. Od poloviny 10. století se začal v Japonsku rozvíjet amidismus, který se v období Kamakura přetvořil ve dvě školy: Od roku 1191 se datuje přítomnost tradice zen. Vedoucí pozici zaujímaly školy Sótó a Rinzai. V 18. století vznikla škola Ničiren (škola slunečního lotosu) se jménem odvozeným od jména svého zakladatele, která své učení opírala o Lotosovou sútru. Ničiren propagoval praxi opakování mantry "Namu mjóho renge-kjó" vyjadřující poklony Lotosové sútře. Škola Ničiren zdůrazňuje společensko-politický význam náboženství s charakteristickými nacionálními tendencemi a přáním vybudovat celosvětový pozemský stát Buddhy. Z původní školy se vynořilo plno nových směrů. Jeden z nich, Ničiren sho shu pocházející od Nikko, uznává Ničirena jako buddhu posledních časů. Škola Ničiren byla poslední, která vznikla v Japonsku, což souviselo s jejím povznesením na úroveň státního náboženství šintoismu. Určité stopy obnovy buddhismu jsou viditelné po druhé světové válce, kdy se objevilo mnoho laických stoupenců buddhismu.

Korea.

Do Koreje se buddhismus dostal z Číny ve 4. století a čas jeho rozvoje můžeme datovat mezi 6. a 9. století. V té době se sem dostaly všechny důležité školy čínského buddhismu, mezi nimi největší význam dosáhli čchan, Huayan a Mizong. V pozdějších letech, od 1392 do 1910, za dynastie Yi, byl uznán za oficiální náboženství konfucianismus a mniši se museli přesunout do hor. K novému rozvoji došlo teprve po druhé světové válce, když se objevily v buddhismu nové směry. Vznikl směr Von, který založil Soe Tae San, spojený s praxí bezčasového a mimo místního zenu. Neobsahuje obřady, mnichům Von je povoleno se ženit a stoupenci tohoto směru se snaží přiblížit buddhismus podmínkám současného života. V dnešní době v Koreji nejsou větší rozdíly mezi učením různých škol, v klášterech jsou praktikována učení zen podle školy Rinzai, ale také opakování dháraní, jména buddhy Amitábhy, nebo se čtou sútry.

Indonésie.

Mahájána má své místo také v Indonésii. Nejstarší stopy buddhismu jsou tady datovány do 3. století a 7. století. Jáva a Sumatra byly důležitými centry učení buddhismu mahájány. Stala se tu hlavním směrem, i když existovala také sangha hinajány. Největší rozvoj prožívala v 8. století, kdy byla vybudována velká stúpa v Borobuduru. Od 8. století do 15. století se začíná rozvíjet vadžrajána. Nápis z poloviny 14. století hlásá, že král Áditjavarman praktikoval učení Kálačakry a byl považován za inkarnaci Lókéšvary. Vlivem expanze islámu byl buddhismus nejprve na Sumatře a Jávě a poté v celé Indonésii zlikvidován. V dnešní době jsou buddhisté v této zemi většinou čínští vystěhovalci. Země, ve kterých je v současnosti praktikována mahájána jako hlavní směr buddhismu, jsou Tibet, Nepál, Mongolsko, Bhútán, Čína, Taiwan, Japonsko, Korea a Vietnam.

Principy mahájány.

Druhý a třetí cyklus učení Buddhy je pojmenován mahájána. Tato učení automaticky obsahují také nauky prvního cyklu neboli Čtyři pravdy ušlechtilých učení Hinajány a dnes Theravády. Stoupenci mahájány uznávají filosofický pohled dvou pravd. Nejprve dodržují sliby vlastního osvobození a postupují podobně jako šrávakové. Na tomto základě skládají sliby bódhisattvy neboli dosáhnutí stavu Buddhy pro dobro všech cítících bytostí. Po složení slibů bódhisattvy se je snaží postupně zapojovat do praxe, a to díky dodržování šesti páramit a čtyř přitahujících vlastností.

Ideál bódhisattvy.

Slovo bódhisattva má různé významy. Připisuje se tomu, kdo složil slib bódhisattvy, nebo se tak nazývají lidé, kteří ještě nesložili slib, ale s radostí pomáhají druhým. Podle tradice se však plný význam slova bódhisattva vztahuje pouze na ty jedince, kteří dosáhli bezprostředního porozumění prázdnoty a tím dosáhli prvního stupně bódhisattvy. Teprve po porozumění jednoty dvou pravd se praktikující stává opravdovým bódhisattvou.

Meditace mahájány.

Meditace v mahájáně se skládá ze třiceti sedmi vlastností, které lze shrnout v těchto bodech:  Proces rozvoje osoby praktikující mahájánu zahrnuje pět cest:

Ovoce mahájány.

Konečným cílem mahájány se stává stav Buddhy, takzvaný jedenáctý stupeň „Cesta ne učení se již více“, který se dosahuje po třech nezměrných kalpách. Tvrzení, že se tento rozvoj rozkládá na tři kalpy, neznamená, že to musí trvat tak dlouho – v tomto případě pojem kalpa neobsahuje přesný počet let. Kompletní rozvoj od cesty nahromadění až po desátý stupeň bódhisattvy se může dokonce uskutečnit během jednoho života, samozřejmě pod podmínkou, že se praxe uskutečňuje velice intenzivně a podle přesných instrukcí.

Mahájána ( "mahājāna", čili „Velký vůz“ či „velká cesta“) je jedním ze tří hlavních v současnosti existujících směrů buddhismu (dalšími jsou hinajána a vadžrajána). Opírá se o sútry napsané původně v indickém náboženském a filosofickém jazyce sanskrtu. Mahájána je směr buddhismu, který podle této tradice pochází od samotného Gautamy Buddhy, podle některých vznikl na druhém buddhistickém koncilu ve Vaišálí 100 let po parinirváně Gautamy Buddhy kolem roku 386 př. n. l. Podle jiných v prvním století před Kristem.

Mahāyāna (; English: ; "Great Vehicle") is one of the two main existing branches of Buddhism (the other being Theravada) and a term for classification of Buddhist philosophies and practice. This movement added a further set of intercourses, and although it was initially very small in India, it had long-term historical significance. The Buddhist tradition of Vajrayāna is sometimes classified as a part of Mahāyāna Buddhism, but some scholars consider it to be a different branch altogether.  "Mahāyāna" also refers to the path of the Bodhisattva seeking complete enlightenment for the benefit of all sentient beings, also called "Bodhisattvayāna", or the "Bodhisattva Vehicle". A bodhisattva who has accomplished this goal is called a "samyaksaṃbuddha", or "fully enlightened Buddha". A "samyaksaṃbuddha" can establish the Dharma and lead disciples to enlightenment. Mahāyāna Buddhists teach that enlightenment can be attained in a single lifetime, and this can be accomplished even by a layperson.  The Mahāyāna tradition is the largest major tradition of Buddhism existing today, with 53% of practitioners, compared to 36% for Theravada and 6% for Vajrayana in 2010.  In the course of its history, Mahāyāna Buddhism spread from India to various other South, East and Southeast Asian countries such as Bangladesh, Nepal, Bhutan, China, Taiwan, Mongolia, Korea, Japan, Vietnam, Indonesia, Malaysia and Singapore. Mahayana Buddhism also spread to other South and Southeast Asian countries, such as Afghanistan, Thailand, Cambodia, Laos, the Maldives, Pakistan, Sri Lanka, Burma, Iran and other Central Asian countries before being replaced by Theravada Buddhism, Islam, or other religions.  Large Mahāyāna scholastic centers such as Nalanda thrived during the latter period of Buddhism in India, between the seventh and twelfth centuries. Major traditions of Mahāyāna Buddhism today include Chan Buddhism, Korean Seon, Japanese Zen, Pure Land Buddhism, Nichiren Buddhism and Vietnamese Buddhism. It may also include the Vajrayana traditions of Tiantai, Tendai, Shingon Buddhism, and Tibetan Buddhism, which add esoteric teachings to the Mahāyāna tradition.


Příběh.

Děj filmu se odehrává v roce 2375. Během tajného pozorování mírumilovné rasy Ba'ku na jejich planetě v oblasti zvané Vřesoviště se android Dat porouchá a odhalí základnu Federace a rasy Son'a, o níž původní obyvatelé neví. Na hvězdné lodi USS "Enterprise"-E se mezitím koná slavnostní hostina na počest rasy Evora, která se právě připojila k Federaci jako protektorát. K posádce se přidává i nadporučík Worf, který byl nedaleko na misi ze stanice Deep Space Nine a chtěl pozdravit své staré přátele. Admirál Matthew Dougherty, který operaci na Ba'ku velí, požádá "Enterprise" o pomoc se zneškodněním nebo zničením Data, jinak také druhého důstojníka "Enterprise". Kapitán Jean-Luc Picard se tedy se svou lodí vydává do Vřesoviště, kde Data pomůže zastavit. Kvůli Doughertymu podezřelému naléhání, že pomoc "Enterprise" již není potřeba, se Picardovi důstojníci začnou zajímat, proč se Dat porouchal. Při výpravě na povrch planety zjistí, že Ba'ku jsou technologicky vyspělí, ale rozhodli se žít v souladu s přírodou. Díky unikátní metafázové radiaci, kterou vyzařují prstence planety, jsou v podstatě nesmrtelní. I samotný výsadkový tým začne pociťovat omlazující a uzdravující účinky; Geordi La Forge zjistí, že se mu zregenerovaly oči a že již nepotřebuje implantáty, William Riker a Deanna Troi oživí svůj dlouho trvající vztah a kapitán Picard zažije romantické chvíle s Anij, jednou z žen Ba'ku.  Picard se svým týmem na planetě objeví skrytou federační loď s gigantickým simulátorem, který obsahuje simulaci celé vesnice Ba'ku. Ukáže se, že tuto loď před ním nalezl Dat, a právě to zapříčinilo jeho poruchu – následně na něj totiž zaútočili vojáci Son'a, aby tuto skutečnost nevyzradil. Poté, co admirála Doughertyho seznámí se svým objevem, se Picard dozví o společném plánu Federace a Son'a přesídlit veškerý lid Ba'ku na hololoď. Důvodem je chystaný „sběr“ radiace z prstenců pro výzkumy Federace, po jehož provedení by se planeta stala neobyvatelnou. Dougherty poté "Enterprise" pošle pryč a nařídí, aby byly veškeré záznamy utajeny. Picard ale pověří Rikera, aby širokou veřejnost za každou cenu seznámil s tím, co se tu děje. Kapitán se s některými dalšími důstojníky přesune na planetu, aby Ba'ku ochránil a zabránil chystanému plánu.  Son'a na planetu vyšlou robotické sondy, které mají za úkol Ba'ku označkovat, a poté je transportovat na jejich loď. Jejich velitel, Ru'afo, mezitím přesvědčí Doughertyho, aby povolil útok dvou lodí Son'a na "Enterprise". Riker ale v bitvě jednu z nich zničí a druhou poškodí, díky čemuž může "Enterprise" vyletět z prostoru Vřesoviště, odkud se kvůli různým anomáliím nedají vysílat zprávy. Jakmile je plán Federace a Son'a prozrazen, trvá Ru'afo na tom, že se se sběrem radiace musí začít okamžitě, než Picard stačí zjistit, že Ba'ku a Son'a jsou ve skutečnosti jedna rasa. Son'a jsou totiž frakce Ba'ku, která se před 100 lety pokusila neúspěšně kolonii převzít, a po porážce byla planetu donucena opustit. Son'a pomalu umírají, ačkoliv se neustále neúspěšně snaží zachránit si své životy různými formami omlazování. S tím souvisí jejich vzhled a také bezohledný sběr radiace, kterou chtěli Son'a využít, aby přežili. Admirál Dougherty odmítne v Ru'afově plánu okamžitého sběru pokračovat, ten jej proto zabije.  Picard, Anij a řada Ba'ku je při útěku označkována a transportována na palubu lodi Son'a. Picard přesvědčí Ru'afova zástupce Gallatina, aby mu pomohl zabránit sběru radiace. Společnými silami tajně transportují Ru'afa a jeho důstojníky na palubu hololodi, kde vytvořili simulaci můstku lodi Son'a. Ru'afo ovšem odhalí, co se stalo, transportuje se na kolektor a sběr radiace zahájí ručně. Picard jej následuje; nakonec se mu podaří spustit autodestrukční sekvenci, která kolektor zcela zničí a Ru'afa zabije. Kapitán je zachráněn navrátivší se "Enterprise". Zbývající Son'a jsou pak přijati zpět mezi Ba'ku, kteří jim vše odpustí; Picard přitom zaranžuje setkání Gallatina a jeho matky. Posádka si poté chvíli užívá omlazující účinky na povrchu, brzy však musí odletět a vrátit se ke svým misím.

Obsazení.

V cameo roli jednoho z válečníků Son'a se objevil Tom Morello, známý jako kytarista skupin Rage Against the Machine a Audioslave. Ve filmu hráli i dva herci spojení se seriálem "", jejich scény ale byly vystřiženy - Max Grodénchik (ve "Stanici Deep Space Nine" jako Quarkův bratr Rom) se zde měl mihnout jako trillský praporčík na "Enterprise", Armin Shimerman jako Quark měl být na Ba'ku zrovna na dovolené.

Produkce.

V únoru 1997 oslovil producent Rick Berman scenáristu Michaela Pillera, aby společně vytvořili příběh pro chystaný devátý celovečerní film z prostředí Star Treku. (Autoři předchozích dvou startrekovských filmů Ronald D. Moore a Brannon Braga byli zaměstnáni seriálem "" a filmem "".) Piller chtěl po temném "" vytvořit odlehčenější snímek, který by svým vyzněním víc připomínal původní vizi Gena Roddenberryho. Výsledkem byl první návrh scénáře s názvem "Star Trek: Stardust", ve kterém měl kapitán Picard potkat svého spolužáka z Akademie Hvězdné flotily, který v dalekém koutě Galaxie útočí na romulanské lodě. Poté, co by jej zajal, by posádka celé lodi měla začít mládnout díky fontáně mládí z oblasti zvané Vřesoviště. Koncept fontány mládí ale studio shledalo příliš fantastickým, Piller s Bermanem proto příběh změnili. Druhý návrh pojednával o honbě na androida Data, který měl být dokonce zabit. Picard by jej ale nakonec reaktivoval, aby zabránil alianci Federace s Romulany. To však bylo zamítnuto jako příliš politické. Patricku Stewartovi se ale líbila představa fontány mládí, byl také spokojený s akčními scénami Picarda v předchozím filmu. Třetí návrh scénáře již obsahoval některé prvky, které se dochovaly i ve finální verzi. Konflikt s Datem měl tvořit začátek snímku, nová příběhová linie měla představit zápornou rasu Son'i, jejímiž oběťmi měla být rasa dětí Ba'ku. Mělo se zde také objevit uzdravení očí Geordiho La Forge, obnovení romantického vztahu mezi Rikerem a Troi či Worfova puberta. Picard se měl v příběhu obrátit proti jiným důstojníkům Hvězdné flotily, kteří se spikli se Son'i, aby Ba'ku ukradli jejich planetu. Čtvrtý, finální návrh scénáře ovlivnil Ira Steven Behr, producent seriálu "Stanice Deep Space Nine". Z Ba'ku se stali dospělí lidé, vznikla postava Anij, která má zájem o Picarda, protivníci byli přejmenováni na Son'a a vylíčeni hrůzněji. Pro název filmu zvažovalo studio podtituly "Prime Directive" či "Nemesis", nakonec bylo schváleno jméno "Star Trek: Insurrection". Rozpočet byl stanoven na 58 milionů dolarů.  Vedoucím výpravy byl Herman Zimmerman, dlouholetý designér Star Treku. Pro vyjádření spirituality Ba'ku a jejich splynutí s přírodou se nechal inspirovat v Thajsku, Japonsku, Číně a Polynésii, a vytvořil tak organickou architekturu jejich vesnice. Naopak Son'a ztvárnil jako rasu dychtící po třpytu a po zachování mládí, např. můstek jejich lodě navrhl se stříbrnými i plyšovými předměty. Zařízení, kde se odehrál finální souboj mezi Picardem a Ru'afou, bylo pro Zimmermana výzvou, neboť kombinovalo skutečné dekorace s počítačovou grafikou. V celém filmu bylo použito celkem 55 souborů kulis, o 18 více než v "Prvním kontaktu". Hvězdné lodě již byly kompletně vytvořeny počítačem; bylo to poprvé, co ve filmu ze světa Star Treku nebyly použity žádné fyzické modely. Pro Son'a navrhl Zimmerman tři druhy vesmírných plavidel – bitevní křižník (včetně Ru'afovy velicí lodě), průzkumnou loď a vědecké plavidlo. Naopak značkovače, které na planetu vyslali Son'a a které posádka "Enterprise" postupně zlikvidovala, byly vyrobeny i fyzicky. Poměrně unikátní masky Son'a vytvořil Michael Westmore, taktéž stálý člen produkce Star Treku. O kostýmy se postarala Sanja Milkovic Haysová, která pro Ba'ku vytvořila pestrobarevné oblečení, aby zdůraznila, že je jejich kultura odvozená od přírody. V kontrastu s tím obdrželi Son'a kostýmy vojenského vzhledu s kovovými prvky, které měly podtrhnout jejich materialistické založení. Protože Industrial Light & Magic, obvyklý dodavatel efektů pro filmy Star Treku, byla plně zaměstnána snímkem "", byly počítačové efekty svěřeny společnostem Blue Sky Studios a Santa Barbara Studios.  Natáčení pod dohledem režiséra Jonathana Frakese (režíroval i "První kontakt") začalo 31. března 1998 ve studiích v Los Angeles. Přibližně polovina filmu byla natáčena v exteriérech (víc než v kterémkoliv jiném snímku ze světa Star Treku). Poblíž osady Lake Sherwood v Kalifornii byla podle Zimmermanova návrhu postavena celá vesnice Ba'ku s domy, obchody, komunitním centrem a mostem přes řeku. Útěk Ba'ku do hor byl natáčen v pohoří Sierra Nevada nad jezerem Lake Sabrina. Některé záběry dokonce vznikaly v nadmořské výšce 3000 metrů v místě, které bylo dostupné pouze vrtulníkem, který tak musel na „plac“ převézt kompletní štáb i herce. Poslední natáčecí den byl 2. červenec 1998.  Hudbu pro "Vzpouru" složil Jerry Goldsmith, pro něhož to byl již čtvrtý startrekovský film. Využil jak úvodní Courageovy fanfáry ze 60. let, tak i své vlastní motivy (např. klingonský ze snímku ""), které upravil, rozvinul a doplnil novou hudbou. Pro Ba'ku například napsal pastorální téma s opakujícími se harfami, smyčcovou sekcí a sólem pro dechové nástroje.

Vydání a ohlasy.

Film "Star Trek: Vzpoura" byl do kin uveden 11. prosince 1998. Během úvodního víkendu dosáhly tržby ve Spojených státech 22 milionů dolarů. V USA film utržil celkem 70 milionů dolarů, celosvětově snímek vydělal 113 milionů dolarů. Stejně jako v případě předchozích startrekovských filmů byla vydána novelizace, kterou napsala J. M. Dillard.  Ohlasy kritiků byly smíšené, shodovali se však v názoru, že se jednalo jen o trochu větší „oslavnou epizodu z televizního seriálu“.  Na DVD film poprvé vyšel v květnu 1999, tato jednodisková verze obsahovala také teaser a trailer, speciální dvojdisková sběratelská edice doplněná řadou bonusů vyšla v červnu 2005. Blu-ray verze s bonusy byla vydána v roce 2009.  V Česku byl film do kin uveden 1. dubna 1999, v televizi se poprvé objevil 3. listopadu 2004 na TV Nova.

Star Trek: Vzpoura (v anglickém originále Star Trek: Insurrection) je americký sci-fi film studia Paramount Pictures a režiséra Jonathana Frakese. Jedná se o devátý celovečerní snímek na motivy světa Star Treku. Jeho premiéra proběhla v roce 1998, celkové tržby dosáhly 113 milionů dolarů. Příběh pojednává o obyvatelích planety Ba'ku v záhadné oblasti Vřesoviště, které tajně sleduje Spojená federace planet společně s rasou Son'a. Posádka hvězdné lodi USS "Enterprise"-E pod velením kapitána Jean-Luca Picarda zjistí, že mají v plánu tajně přesunout všechen lid z Ba'ku, neboť se chtějí zmocnit jejich planety, která má zvláštní léčivé účinky. Son'a o ni mají velký zájem a svého cíle jsou ochotni dosáhnout i násilím proti Federaci. Po vyřešení problému s androidem Datem, členem posádky "Enterprise", který tyto plány odhalí, za což je následně Son'a poškozen, se část posádky s kapitánem Picardem přemístí na povrch planety a snaží se Ba'ku ukrýt v jeskyních, zatímco se komandér Riker pokouší s "Enterprise" uniknout z Vřesoviště, aby mohl zveřejnit, co se v tomto zapadlém koutu Galaxie děje.

Star Trek: Insurrection is a 1998 American science fiction film directed by Jonathan Frakes. It is the ninth film in the "Star Trek" film series, as well as the third to star the cast of "", with F. Murray Abraham, Donna Murphy, and Anthony Zerbe appearing in main roles. In the film, the crew of the USS "Enterprise"-E rebels against Starfleet after they discover a conspiracy with a species known as the Son'a to steal the peaceful Ba'ku's planet for its rejuvenating properties.  Paramount Pictures sought a change in pace after "" (1996). Michael Piller was asked to write the script of the next installment, which was created from story ideas by Piller and producer Rick Berman. The story's first drafts featured the Romulans, and the Son'a and Ba'ku were introduced in its third draft. After Ira Steven Behr reviewed the script, Piller revised it and added a subplot involving a romantic interest for Jean-Luc Picard. The film's ending was further revised after test screenings. The special effects depicting outer space were completely computer generated, a first for a "Star Trek" film. The Ba'ku village was fully built on location at Lake Sherwood, California, but suffered weather damage. Sets from the television series "" and "" were reused and redressed. Michael Westmore created the make-up for the new alien races, and Robert Blackman revised the Starfleet dress uniform designs. Sanja Milkovic Hayes created costumes for the Ba'ku from cellulose fibers, which were baked and glued together. Jerry Goldsmith produced the film's score, his fourth for the franchise.  "Insurrection" was the highest-grossing film on its opening weekend, making $22.1 million in the United States and Canada. The film went on to gross $70.2 million in the United States and Canada, and an additional $42.4 million in other territories, for a theatrical run of $117.8 million worldwide. Critical responses to the film were mixed; the performance of Patrick Stewart and the directing of Jonathan Frakes were praised, while other critics compared it to an extended episode of the television series. "Insurrection" was nominated for both a Saturn Award and a Hugo Award, but the only award it received was a Youth in Film Award for Michael Welch.


Vývoj a kariéra.

Na přelomu let 1935/36 vytvořil Kurt Tank po rozhovoru s Dr. Stüsselem plán čtyřmotorového letounu s možností užitečného vysokého zatížení a rychlosti. Na počátku roku 1936 dal podnět Ing. Bamsemirimu k vytvoření podrobnějších nákresů. Současně se snažil přesvědčit Říšské ministerstvo letectví, aby jeho letounu přidělili prestižní číslo 200, které tehdy zdaleka neodpovídalo množství typů letadel Focke-Wulf. V červnu byly plány Fw 200 „Condor“, jak ho Tank nazýval, hotovy. Tou dobou byl projekt nabídnut von Gablenzovi (ředitel Lufthansy) a Dr. Stüsselovi. Přesně o rok a 11 dní později byl první prototyp připraven na startovací dráze (červenec 1937). Prototyp V-1 (D-AERE) měl čtyři motory Pratt & Whitney Hornet S1E-G chlazené vzduchem, o výkonu 760 koní. Měly dvoulisté vrtule. Zkušební lety probíhaly tak přesvědčivě, že společnost DHL první sérii odkoupila celou. Aby Tank demonstroval výkonnostní schopnosti svého letounu, zhotovil seznam dálkových letů, které měl Fw 200 vykonat. Tyto lety předcházely výstavě FAI, výstavě pro letecké rekordy.  Pro všechny tyto náročné lety musel být D-AERE přestavěn. Kromě přídavných nádrží obdržel také nové jméno D-ACON a byl označen jako Fw 200 S-1. Ohlasy a zájem o tento stroj na sebe nenechaly ze zahraničí dlouho čekat. První nákup letounu uzavřelo Dánsko, jeho letecká společnost (Det Danske Luftfartselskab) obdržel nejprve v červenci 1938 stroj, který pojmenovala „Dania“ a poté v listopadu stroj „Jutlandia“. Další objednávka přišla z Jižní Ameriky, dále z Japonska (konkrétně Japonsko-Mandžuská letecká společnost – Dai NIppon Kabushiki Kaisha) a z Finska. V roce 1940 se zrodila myšlenka přestavět Fw 200 na vojenský letoun. Mohl sloužit jako vojenský transportér, ničitel balónů, námořní letoun, či bombardér pro japonské vojenské letectvo. Ale tyto pokusy neprokazovaly žádné potěšující výsledky, protože křehká konstrukce pro přepravu osob nebyla dosti silná. Byly dokonce postaveny dva kusy speciálně pro Hitlera a jeho doprovod. Později měl takto upravený Fw 200 i Göring. Nepřítomnost dálkového bombardéru pocítila RLM v polovině roku 1940, dala proto rozkaz pro vývoj Fw 200 C. Tato verze s nezměněným drakem, jako dálkový průzkumný bombardér s mnoha střeleckými pozicemi a zvýšeným výkonem však těmto požadavkům nestačil. I přes tyto problémy dokázal mezi lety 1940 a 1944 dosáhnout mnoha úspěchů při podpoře ponorek a bombardování konvojů. Mezi lety 1940 a 1944 bylo postaveno 262 kusů Fw 200.

Plán na nový Fw 200.

Žádný z Fw 200 se nedočkal konce války – připravuje se projekt, který chce jeden kus civilní verze Fw 200 postavit znovu. Projekt připravuje Lufthansa.

Focke-Wulf Fw 200 Condor byl německý čtyřmotorový dálkový průzkumný námořní, bombardovací nebo transportní letoun. První prototyp V1 (D-AERE) původně civilního letounu vzlétl 27. července roku 1937 a stroj se začal ihned vyrábět. Letouny byly dokonce prodávány do zahraničí. Jejich proslulost byla tak velká, že některé z nich byly speciálně upravené a sloužily k přepravě nacistických vůdců včetně Adolfa Hitlera.

The Focke-Wulf Fw 200 "Condor", also known as "Kurier" to the Allies (English: Courier), was a German all-metal four-engined monoplane originally developed by Focke-Wulf as a long-range airliner. A Japanese request for a long-range maritime patrol aircraft led to military versions that saw service with the "Luftwaffe" as long-range reconnaissance and anti-shipping/maritime patrol bomber aircraft. The Luftwaffe also made extensive use of the Fw 200 as a transport aircraft.  It achieved success as a commerce raider until mid-1941, by which time it was being harried by long-range RAF Coastal Command aircraft and the Hurricane fighters being flown from CAM ships.


Historie a vývoj.

Počátky pokusů s tankováním paliva během letu sahají do roku 1920, kdy byl první pokus realizován na dvou letadlech ve formaci. Doplnění paliva za letu zvýšilo 27. května 1923 výdrž dvouplošníku DH-4B na 37 hodin.  Mezi srpnem a říjnem 1939 používaly britské aerolinky Imperial Airways konvertované letouny Handley Page Harrow společnosti Flight Refuelling Limited ke vzdušnému dotankování létajících člunů Short třídy „C“ "Cabot" a "Caribou" na experimentální transatlantické poštovní trase Southampton–Montréal–New York, ale tento pokusný provoz přerušilo vypuknutí druhé světové války.  V březnu 1949 se Boeing B-50A Superfortress sériového čísla 46-0010 "Lucky Lady II" USAF za pomoci vzdušného tankování ze strojů KB-29M stal prvním letounem, který obletěl svět bez mezipřistání.

Tankovací systémy.

Pro čerpání paliva za letu se nejčastěji používá technika nazvaná "ráhnový tankovací systém" (anglicky je tento systém nazýván "boom and receptacle" nebo také "flying boom") nebo "hadicový tankovací systém" (anglický název je "probe and drogue"). Kdysi se také používal systém čerpání z křídla na křídlo (anglicky "wing-to-wing"), avšak v současné době již není využíván.

Hadicový tankovací systém.

Hadicový tankovací systém transportu paliva pomocí hadice se stabilizačními ploškami bývá také využíván pro svou mobilitu a vlastnosti u vrtulníků a bývá součástí různých rozšiřujících sad pro běžné typy letadel. Poprvé byl americkým letectvem použit 28. března 1948. Tuto metodu využívají například letectva těchto zemí: Francie, Indie, Kanada, Velká Británie, Rusko, Ukrajina a další bývalé země Sovětského svazu. Používají ji také letecké složky amerického námořnictva a námořní pěchoty.

Ráhnový tankovací systém.

Ráhnový tankovací systém poskytuje velké výhody díky použití potrubí pro transport paliva – umožňuje tím mnohem vyšší rychlost přečerpání paliva, nevýhodou je komplikovanější realizace a nemožnost tímto způsobem doplňovat palivo některým letounům a zvláště vrtulníkům. Tento systém zavedlo velitelství strategických sil amerického letectva, protože hadicový tankovací systém byl pro tankování velkých letounů pomalý.  Ráhnový tankovací systém patří asi mezi nejrozšířenější metodu tankování paliva za letu. Tuto metodu využívají například letectva těchto zemí: USA, Austrálie, Izraele, Spojené arabské emiráty, Japonsko. Francouzské letectvo tuto metodu používá pro doplňování paliva svým letounům E-3 Sentry stroji C-135FR, ačkoliv jeho ostatní letouny využívají tankování hadicovým systémem.

Tankovací systém z křídla na křídlo.

V SSSR byly pokusy s tankováním za letu obnoveny roku 1946 a sovětské letectvo si zvolilo systém měkkého spojení z křídla na křídlo (anglicky "wing-to-wing"). Toto tankování probíhalo tak, že tankovaný i tankovací letoun se přiblížily s mírným převýšením a z konců křídel vypustily lanka se záchytným kováním. Po spojení lanek začal tankovaný letoun vtahovat lanka do křídla a tím vytahoval z tankeru hadici. Kování hadice se pak automaticky spojilo s rychlouzávěrem na konci tankovaného letounu. Nejdříve teklo palivo samospádem, později byla přidána čerpadla. Nejprve byly k tomuto používány Tu-2, později se používaly upravené Tu-4 a po nich Tu-16. Dobře je tankování z křídla na křídlo vidět v sovětském filmu "Událost ve čtverci 36-80". Dnes se již tento systém nepoužívá.

Tankování za letu je proces přečerpání paliva z jednoho letadla (tanker) do druhého během letu. Pro tyto účely se používá ve většině případů letounů a v méně častých případech bývají k doplňování paliva za letu využívány vrtulníky (pouze v konkrétních případech a za určitých podmínek).

Aerial refueling, also referred to as air refueling, in-flight refueling (IFR), air-to-air refueling (AAR), and tanking, is the process of transferring aviation fuel from one military aircraft (the tanker) to another (the receiver) during flight. The two main refueling systems are "probe-and-drogue", which is simpler to adapt to existing aircraft, and the "flying boom", which offers faster fuel transfer, but requires a dedicated boom operator station.  The procedure allows the receiving aircraft to remain airborne longer, extending its range or loiter time on station. A series of air refuelings can give range limited only by crew fatigue and engineering factors such as engine oil consumption. Because the receiver aircraft can be topped up with extra fuel in the air, air refueling can allow a takeoff with a greater payload which could be weapons, cargo, or personnel: the maximum takeoff weight is maintained by carrying less fuel and topping up once airborne. Alternatively, a shorter take-off roll can be achieved because take-off can be at a lighter weight before refueling once airborne. Aerial refueling has also been considered as a means to reduce fuel consumption on long-distance flights greater than . Potential fuel savings in the range of 35–40% have been estimated for long-haul flights (including the fuel used during the tanker missions).  Usually, the aircraft providing the fuel is specially designed for the task, although refueling pods can be fitted to existing aircraft designs if the "probe-and-drogue" system is to be used. The cost of the refueling equipment on both tanker and receiver aircraft and the specialized aircraft handling of the aircraft to be refueled (very close "line astern" formation flying) has resulted in the activity only being used in military operations. There is no known regular civilian in-flight refueling activity. Originally employed shortly before World War II on a very limited scale to extend the range of British civilian transatlantic flying boats, and then after World War II on a large scale to extend the range of strategic bombers, aerial refueling since the Vietnam War has been extensively used in large-scale military operations. For instance, in the Gulf War and the Iraqi invasion of Kuwait and the Iraq War, all coalition air sorties were air-refueled except for a few short-range ground attack sorties in the Kuwait area.


Obsah.

Cyklus Prstenu je dílo mimořádného rozsahu. Reprodukce celého cyklu zabere v opeře čtyři večery, celkový hrací čas činí přibližně 14,5 hodiny (záleží na tempu dirigenta). První a nejkratší opera "Rýnské zlato" zabere obvykle dvě hodiny a dvacet minut, zatímco poslední a nejdelší část – "Soumrak bohů" trvá asi čtyři a půl hodiny.  Cyklus je tvořen podle schématu klasických řeckých dramat, kdy vždy po třech tragédiích následovala satyrská hra. Cyklus v podstatě začíná až operou Valkýra, přičemž Rýnské zlato je považováno za jakousi předehru. Sám Wagner nazýval Rýnské zlato jakýmsi předběžným večerem, zatímco Valkýra, Siegfried a "Soumrak bohů" mají podtitul první, druhý a třetí den, čímž naplňují spíše znaky trilogie.  Rozměr i rozsah díla dosahují epického charakteru, cyklus sleduje boje bohů, hrdinů a mnoha mýtických stvoření o magický prsten, který svému majiteli umožňuje vládu nad celým světem. Drama a intriky pokračují třemi generacemi protagonistů, až nakonec skončí v kataklyzmatu všeobecné zkázy v "Soumraku bohů".  Hudba cyklu je hutná, s bohatou texturou a s postupem díla nabývá na nesmírné komplexitě. Wagner napsal pro orchestr rozsáhlé party, zahrnující mimořádně rozšířenou dechovou sekci, kde dokonce nechal vytvořit několik nových nástrojů jako jsou např. Wagnerova tuba, basová trubka nebo kontrabasový trombón. Nechal také zbudovat speciální Festivalové divadlo v Bayreuthu (Bayreuth Festspielhaus), které mělo zvláštní prostory pro rozsáhlý orchestr i sbory, které mohly zpívat s přirozenou silou a nepřekřikovat orchestr. Akustika tohoto prostoru patří mezi nejlepší na světě a velká část nahrávek z jiných koncertních síní a operních domů trpí nevyvážeností orchestru a sboru.

Příběh.

Zápletka se točí kolem magického prstenu, který svému majiteli poskytuje vládu nad světem. Tento prsten vykoval nibelungský trpaslík Alberich ze zlata, které ukradl z řeky Rýna. Několik mýtických postav poté bojuje o vlastnictví prstenu, a to včetně Wotana (Ódina), vládce všech bohů. Wotanovy intriky, táhnoucí se přes generace celým cyklem a mající za cíl překonat jeho vlastní omezení, jsou základem velké části akčních scén v opeře. Prsten získá hrdina Siegfried, tak jak to Wotan plánoval, ale je zrazen a zavražděn. Nakonec valkýra Brünnhilde, Siegfriedova láska a Wotanova zavržená dcera vrací prsten do Rýna a v následující apokalypse jsou bozi zničeni.  Wagner vytvořil cyklus spojením prvků z mnoha germánských a skandinávských mýtů a pověstí. Starší a Mladší Edda posloužily jako základ opeře "Rýnské zlato", zatímco ve "Valkýře" se obráží sága o Völsunzích. "Siegfried" obsahuje prvky z obou Edd, ságy Volsunga a ságy Thidreks. Závěrečná opera "Soumrak bohů" čerpá námět z díla z 12. století, německé "Písně o Nibelunzích", podle které je také celý cyklus nazván.  Při spojování tolika rozdílných zdrojů dohromady použil Wagner mnoha současných motivů. Jedním ze základních principů cyklu je boj lásky, která je často asociována s přírodou nebo volností, proti moci, která je spojována s civilizací a vládou zákona. V úplně první scéně Rýnského zlata se opovrhovaný trpaslík Alberich zřekne lásky, aby tak získal moc a vládu nad celým světem tím, že uková magický prsten. V poslední scéně téže opery je mu prsten odebrán a Alberich ho prokleje – kdokoliv bude prsten vlastnit, stane se jeho otrokem.  Od svého uvedení je cyklus předmětem velkého množství interpretací. George Bernard Shaw ve svém díle Dokonalý wagnerián zastává názor, že Prsten je socialistickou kritikou industriální společnosti a jejího zneužití. Robert Donington ve studii "Wagnerův prsten a jeho symboly" (Wagner's ring and its symbols) interpretuje cyklus v jungiánských termínech jako případ vývoje podvědomých archetypů v mysli. Peter Kjærulff v "Deníku nositele prstenu" ("Ringbearer´s Diary") vykládá Prsten jako pokus vystavět myšlenkovou strukturu, kterou označuje jako Prokletý prsten, což ho spojuje s Tolkienovým "Pánem prstenů" či Platónovým "Gýgovým prstenem".

Hudba.

Ve svých předchozích dílech se Richard Wagner pokoušel zamaskovat konce zpěvů jako součást hudby. Pro Prsten se rozhodl přijmout nový styl, kdy by každý akt každé opery byl jedním jediným zpěvem bez přerušení. Ve své eseji "Opera a drama" ("Opera und Drama") popisuje Wagner způsob, jakým by se poezie, hudba a výtvarné umění měly spojovat, aby vytvořily formu, kterou nazval Uměleckým dílem budoucnosti a říkal mu hudební drama. Od té doby již o svých operách hovoří skoro vždy jako o hudebních dramatech.  Jako nový základ pro svá hudební dramata přijal Wagner tzv. Grundthemen (Základní témata), pro které se ovšem vžil název leitmotiv. Jedná se o opakující se melodie a harmonické progrese, někdy spjaté s konkrétní tóninou a často s konkrétní orchestrací. Tyto leitmotivy hudebně charakterizují osobu, dění, emoce nebo charakter na scéně. Wagner je ve svém díle "Opera a drama" nazýval „návody k pocitům“ a popisoval, jak můžou posluchači napomoci vnímat hudební nebo dramatický podtext dění na jevišti, stejně jako podobnou roli plnil starořecký chórus v antických dramatech. Zatímco jiní skladatelé už použili leitmotiv před Wagnerem, "Prsten Nibelungův" byl pozoruhodný jak rozsahem, v jakém byl použit, tak v genialitě jeho vývoje a kombinací.  Každý důležitý předmět, osoba či událost je v Prstenu doprovázena vlastním leitmotivem, dokonce dlouhé úseky hudby jsou tvořeny pouze jím. Jeden takový příklad se nachází v "Soumraku bohů": Siegfriedova cesta po Rýnu je doprovázena rapsodií na Siegfriedovo téma, která přejde v leitmotiv Rýna konečně v motiv Gibichungovo síně. Po celém cyklu jsou rozesety tucty individuálních motivů. Často slouží jako upozornění či připomenutí osoby na jevišti, jako přímý odkaz na text, nebo jenom jako narážka na text. Některé motivy se objevují jen v jedné opeře, část však zazní ve všech čtyřech.  Jak cyklus postupuje, zvláště pak od třetího aktu "Siegfrieda", vyskytují se motivy ve stále komplikovanějších kombinacích. Wagner také použil techniku svého tchána Ference Liszta, nazvanou „metamorfóza tématu“, aby tak přetvořil některé leitmotivy v nové, svébytné melodie. Krásný příklad se nachází v přechodu mezi první a druhou scénou "Rýnského zlata", kdy motiv spojený s kováním magického prstenu přejde spojitě v ruch nově dobudované Valhally, Wotanovy pevnosti, ze které hodlá vládnout světu s pomocí svého oštěpu.  Některé aspekty systému leitmotivu přitahovaly kritiku jako příliš zřejmé a jednoduché. Někteří špatně pochopili leitmotiv jako pouhý způsob jak upozornit na osobu, dění či předmět na jevišti, ale k tomu již leitmotivy již dávno neslouží, např. Debussy napsal své "Moře" ("La Mer") pro lidi, kteří v životě moře neviděli. Někteří kritikové jako například Theodor Adorno ve své eseji "Při hledání Wagnera" ("In Search for Wagner") spekulovali, že sám Wagner nevěděl, jak svůj cyklus ukončit, a tak jen zkombinoval dohromady několik obvyklých motivů. Adorno tvrdil, že závěrečné akordy a melodie cyklu (tzv. motiv Vykoupení láskou) byly použity jenom proto, že zněly nejkrásněji.  Pokroky v orchestraci a tonalitě, kterých Wagner ve svém díle dosáhl, mají zásadní důležitost v dějinách západní hudby. Svůj cyklus napsal pro velmi široký orchestr, s paletou sedmnácti různých nástrojových skupin použitých ať už samostatně nebo v nesčetných kombinacích, aby tak vyjádřil široké rozpětí emocí a událostí dramatu. Richard Wagner zašel dokonce tak daleko, že si objednal výrobu několika nových nástrojů, včetně Wagnerovy tuby, vynalezené k zaplnění kvalitativní tónové mezery (podle jeho názoru) mezi lesním rohem a trombónem, případně upravil nástroje stávající a vytvořil basovou trubku a kontrabasový trombón.  Wagner navíc oslabil tradiční tonalitu do té míry, že se zvláště od třetího aktu "Siegfrieda" nedá hovořit o tradičně pojímaných tóninách, ale spíše o „tóninových oblastech“, kdy jedna tónina jemně přechází do následující. Tato plynulost ho zbavila nutnosti vkládat do díla pauzy a přerušení a umožnila vytvořit v díle rozsáhlé hudební struktury – "Rýnské zlato" trvá dvě a půl hodiny bez jakéhokoliv přerušení. Tonální neurčitost byla podpořena zvýšenou svobodou, se kterou Wagner používal disonanci. Jednoduché durové či mollové akordy jsou v "Prstenu" neobvyklé a toto dílo je společně s "Tristanem a Isoldou" považováno za milník na cestě k Arnoldu Schoenbergovi, jeho revolučnímu rozchodu s tradičním konceptem tóniny a jeho odmítnutí souzvuku jako základu organizační struktury hudby.

Orchestrace.

Richard Wagner napsal své dílo pro mimořádně rozsáhlý orchestr, ale velice konkrétně určoval, kolik nástrojů má hrát určitý part. Mezi smyčci je 16 prvních a 16 druhých houslí, 12 viol, 12 violloncel a 12 kontrabasů. Dechy zahrnovaly 3 flétny a jednu pikolu, 3 hoboje, jeden anglický roh, 3 klarinety a jeden basklarinet, 3 fagoty (s poznámkou, že mají být použity kontrafagoty vždy, když použité fagoty nezvládnou zahrát občas požadované nízké A). Žesťová sekce se skládala z osmi lesních rohů (z nich čtyři hráči v případě potřeby nahradili lesní roh za Wagnerovu tubu), tří trubek a jedné basové trubky, tří tenorbasových trombónů, jednoho kontrabasového trombónu a jedné kontrabasové tuby. V bicí sekci se nalézaly dvoje tympány, triangl, pár činelů, malý bubínek a zvonkohra. V "Rýnském zlatě" je orchestr ještě doplněn šesti harfami a jednou, která hraje mimo orchestřiště. V některých místech cyklu také Wagner povolal stroj na hřmění, šestnáct kovadlin a býčí rohy.

Historie Prstenu Nibelungova.

Vytvoření textu.

V létě 1848 napsal Richard Wagner "Nibelungovský mýtus jako náčrt dramatu", kombinující výše zmíněné zdroje do jednotného příběhu, velmi podobného výslednému ději "Prstenu Nibelungovu", přesto však s několika podstatnými změnami. O více jak rok později začal psát libreto s názvem "Siegfriedova smrt" ("Siegfrieds Tod"). Pravděpodobně byl povzbuzen sérií článků v "Neue Zeitschrift für Musik", vybízející německé autory k napsání „národní opery“ podle "Písně o Nibelunzích", německé básně z 12. století, která byla od svého znovuobjevení v roce 1755 německými romantiky vyzdvihována jako „Německý národní epos“. Wagnerovo libreto "Siegfriedova smrt" se zabývalo právě Siegfriedem, hlavní postavou "Písně o Nibelunzích".  Roku 1850 dokončil Wagner hudební náčrt (později opuštěný) "Siegfriedovy smrti". Nyní cítil, že potřebuje jakousi předoperu, kterou nazval "Mladý Siegfried" ("Der junge Siegfried", pozdější opera "Siegfried"), aby tak vysvětlil události opery "Siegfriedova smrt". Náčrt libreta opery "Mladý Siegfried" dokončil v květnu roku 1851. V říjnu se však náhle rozhodl, že vytvoří cyklus čtyř oper, hraných po čtyři noci – "Rýnské zlato", "Valkýra", "Mladý Siegfried", "Siegfriedova smrt".  Text všech čtyř oper byl dokončen v prosinci 1852 a v únoru 1853 byl soukromě vydán.

Složení hudby.

V listopadu 1853 začal Wagner sestavovat náčrt hudby pro "Rýnské zlato". Na rozdíl od libret, která byla napsána vlastně odzadu, od poslední opery, hudbu začal Wagner komponovat naopak popořádku. Ve skládání pokračoval až do roku 1857, kdy dokončil druhé jednání opery "Siegfried". Wagner poté přerušil práci na dlouhých dvanáct let, během nichž napsal opery "Tristan a Isolda" a "Mistři pěvci norimberští". V roce 1869, kdy Richard Wagner žil v Tribschen u Lucernského jezera, sponzorován bavorským králem Ludvíkem II., se rozhodl pro návrat k "Siegfriedovi" a zakrátko dokončil celý cyklus. Rozhodl se pro změnu názvu a poslední operu přejmenoval na "Soumrak bohů" a "Mladého Siegfrieda" na "Siegfrieda". V dokončeném díle jsou bozi na konci zničeni a nikoliv vykoupeni, jak původně text optimisticky předpokládal.Skladatel se také rozhodl provést na jevišti i děje oper "Rýnské zlato" a "Valkýra", jejichž děj měl být původně pouze převyprávěn na pozadí dalších dvou oper. To sice způsobilo drobné nesrovnalosti v ději, na velikosti díla to ovšem neubírá.

Představení.

Na naléhání Ludvíka II. Bavorského a přes námitky Wagnera bylo realizováno speciální uvedení "Rýnského zlata" a "Valkýry" v mnichovském Národním divadle ještě před uvedením celého cyklu. "Rýnské zlato" mělo tedy premiéru 22. září 1869 a Valkýra 26. června 1870. Wagner poté ohlásil opoždění dokončení další opery "Siegfried", aby zabránil dalšímu uvádění proti své vůli. Umělec dlouho toužil po zvláštním koncertním domě, který by si navrhl sám a ve kterém by byl prováděn jeho cyklus Prstenu. V roce 1871 se rozhodl pro bavorské město Bayreuth, o rok později se do něj přestěhoval a stejný rok byl položen základní kámen. Následující dva roky strávil Wagner sháněním sponzorů pro stavbu, nicméně s velmi hubeným výsledkem. Projekt nakonec v roce 1874 zachránil král Ludvík II. Bavorský, který Wagnerovi daroval potřebné peníze. Bayreuthský festivalový dům byl otevřen roku 1876 provedením celého cyklu, což trvalo od 13. srpna do 17. srpna.

Prsten Nibelungův (Der Ring des Nibelungen) je série čtyř oper Richarda Wagnera, postavených volně na postavách a prvcích germánského pohanství, zvláště pak islandských ság a Písni o Nibelunzích. Jak hudbu, tak libreto vytvořil sám Richard Wagner, přičemž na to potřeboval dvacet šest let (1848–1874). Součástí cyklu jsou následující čtyři opery:

' (The Ring of the Nibelung), WWV 86, is a cycle of four German-language epic music dramas composed by Richard Wagner. The works are based loosely on characters from the Norse sagas and the "Nibelungenlied". The composer termed the cycle a "Bühnenfestspiel" (stage festival play), structured in three days preceded by a ("preliminary evening"). It is often referred to as the Ring" cycle, Wagner's "Ring, or simply The Ring""'.  Wagner wrote the libretto and music over the course of about twenty-six years, from 1848 to 1874. The four parts that constitute the "Ring" cycle are, in sequence: Individual works of the sequence have occasionally been performed separately, and indeed the operas contain dialogues that mention events in the previous operas, so that a viewer could watch any of them without having watched the previous parts and still understand the plot. However, Wagner intended them to be performed in series. The first performance as a cycle opened the first Bayreuth Festival in 1876, beginning with "Das Rheingold" on 13 August and ending with "Götterdämmerung" on 17 August. Opera stage director Anthony Freud stated that "Der Ring des Nibelungen" "marks the high-water mark of our art form, the most massive challenge any opera company can undertake."