ITIL 2011 Edition.

Koncem roku 2011 byly ve verzi  ITIL V3 realizované změny a verze byla označená jako ITIL 2011 Edition. Vůči původnímu vydání ITIL V3 z roku 2007 změny proběhly především ve sjednocení osnovy všech 5 ústředních knih a tím se zpřehlednily struktury popisu procesů, aktivit, rolí a funkcí.  Názvy publikací zůstaly nezměněny, ale již se v ITILu nepoužívá označení V3.

ITIL V3.

Základní princip ITIL V3 je postaven na řízení životního cyklu služby IT, resp. na řízení hodnoty, kterou informační technologie poskytují svým zákazníkům, tj. odběratelům služeb IT. Ve vydaných 5 ústředních knihách popisuje ITIL V3 až 26 procesů.

ITIL V2.

Knihovna ITILv2 je rozdělena do několika částí, zaměřených na specifickou oblast řízení IT služeb, které odpovídají klíčovým procesům v IT oddělení a vzájemně se prolínají. Dodávka IT služeb (IT Service Delivery) a Podpora IT služeb (IT service Support) se běžně dohromady označují jako IT Service Management (ITSM).  ITIL přináší moderní, procesně orientovaný přístup k řízení IT služeb (na rozdíl od tradičního funkčně-liniového řízení). Proces je logický sled činností transformujících nějaký vstup na nějaký výstup, přičemž plnění jednotlivých činností v procesu je zajišťováno rolemi s jasně definovanými odpovědnostmi. Celý proces je řízen, monitorován, měřen, vyhodnocován a neustále vylepšován, což je odpovědností vlastníka procesu.  Tento rys vyplývá přímo ze samotné podstaty ITSM; všechny procesy se navrhují s ohledem na potřeby zákazníka, tzn. každá aktivita, každý úkon v každém procesu musí přinášet nějakou přidanou hodnotu pro zákazníka - pokud ne, pak je taková činnost nadbytečná. Součástí přístupu k zákazníkovi je i správné definování SLA s OLA.  Jednoznačná terminologie je někdy málo doceňovanou nebo úplně opomíjenou charakteristikou ITIL, ale jen do té doby, než budeme poprvé v praxi řešit nedorozumění plynoucí z toho, že někdo používá stejný termín v jiném významu, než očekáváme.  Rámec ITSM procesů podle ITIL je nezávislý na jakékoliv platformě. Dokonce je možné ITIL použít i pro navržení procesů (úplně mimo oblast ICT) v jakékoliv firmě, která podniká ve službách.  Knihovna je volně dostupná, což znamená, že každý si může knihy ITIL koupit a procesy ITSM podle ITIL ve svém podniku implementovat, aniž by musel platit jakékoliv další licenční poplatky. Tato skutečnost mj. přispěla k rychlému celosvětovému rozšíření ITIL.

Information Technology Infrastructure Library (ITIL) je soubor praxí prověřených konceptů a postupů, které umožňují lépe plánovat, využívat a zkvalitňovat využití informačních technologií (IT), a to jak ze strany dodavatelů IT služeb, tak i z pohledu zákazníků. Projekt vznikl ve Velké Británii v letech 1985 až 1995 a kromě Velké Británie byl využíván i v Nizozemsku. V letech 2000 – 2004 byl projekt přepracován, novou verzi 2 (ITIL V2) začaly využívat společnosti v mnoha zemích jako standard v poskytování IT služeb. V roce 2007 vznikla rozšířená třetí verze (ITIL V3). Je to metodika založená na procesním řízení organizace a je určena hlavně pro střední a vyšší management.

ITIL, formerly an acronym for Information Technology Infrastructure Library, is a set of detailed practices for IT service management (ITSM) that focuses on aligning IT services with the needs of business.  ITIL describes processes, procedures, tasks, and checklists which are neither organization-specific nor technology-specific, but can be applied by an organization toward strategy, delivering value, and maintaining a minimum level of competency. It allows the organization to establish a baseline from which it can plan, implement, and measure. It is used to demonstrate compliance and to measure improvement. There is no formal independent third party compliance assessment available for ITIL compliance in an organization. Certification in ITIL is only available to individuals. Since 2013, ITIL has been owned by AXELOS, a joint venture between Capita and the UK Cabinet Office. AXELOS licenses organizations to use the ITIL intellectual property, accredits licensed examination institutes, and manages updates to the framework. Organizations that wish to implement ITIL internally do not require this license.  Although ITIL underpins ISO/IEC 20000 (previously BS 15000), the International Service Management Standard for IT service management, there are some differences between the ISO 20000 standard, ICT Standard by IFGICT and the ITIL framework.


Život.

Mládí a odchod z Athén.

Xenofón pocházel z bohaté athénské rodiny, patřící do Ercheiského dému. Jeho otec se jmenoval Gryllos a byl bohatým jezdcem. V mládí se zapojil do posledních střetnutí peloponéské války jako kavalerista. Možná bojoval i v bitvě u Arginús. V té době se seznámil s athénským filosofem Sókratem a stal se jeho posluchačem. Během oligarchické „Vlády třiceti“ působil ve skupině jezdců, o něž se tento režim opíral. Ve svých "Řeckých dějinách" se zmiňuje o krutých činech tohoto oddílu. Díky tomuto a svým konzervativním názorům byl však po svržení této vlády a obnovení demokracie donucen Athény opustit.

Tažení do Asie a návrat.

Roku 401 př. n. l. přijal pozvání svého přítele Proxena, který v té době v Řecku verboval žoldnéřské vojsko, a připojil se společně s asi 13 000 dalšími Řeky, mezi kterými byli i další jezdci a podpůrci oligarchie z Athén, k vojsku Kýra Mladšího. Ten se chtěl zmocnit trůnu svého bratra perského krále Artaxerxa II. a vypravil se s vojskem do centra Perské říše. Výprava však přes počáteční úspěchy ztroskotala, když Kýros Mladší padl v bitvě u Kunax ve střední Mezopotámii. Řeckých žoldnéřů zůstalo asi 10 000. Ubránili se zajetí a protože jejich vůdci byli úskokem perského satrapy Tissaferna zavražděni, vybrali si vůdce nové. Tehdy byl mezi velitele zvolen i Xenofón, který se do té doby dle svého vyjádření účastnil výpravy nikoli jako voják, ale spíše jako pozorovatel. Vojsko Řeků se v téměř bezvýchodné situaci rozhodlo pro návrat domů neznámým nepřátelským územím – povodím Tigridu přes východní Anatolii až do černomořského Trapezuntu.  Záměr se zdařil a prořídlé vojsko po více než roce dorazilo do Byzantionu, které vojáci považovali za první řecké město kam výprava došla. Během pochodu se Xenofón vypracoval mezi hlavní velitele. Na černomořském pobřeží se bezúspěšně pokusil přimět vojsko k založení kolonie. Později příběh výpravy ztvárnil v knize "Kýrú anábasis", zkráceně "Anábasis – Cesta vzhůru". V Byzantiu došlo k rozštěpení vojska a Xenofónově střetu s dosavadním veltelem výpravy Cheirisofem ze Sparty. Většina vojska následovala Xenofóna, se kterým vstoupila do služeb Seutha II, krále thráckého Odryského království. Ten však nebyl schopen za službu platit penězi (zaplatil dobytkem), a proto se vojsko na žádost spartského velitele v Malé Asii Thibróna přesunulo přes moře do Pergamu, kde mu Xenofón odevzdal velení. Tímto okamžikem končí děj "Anabáze".

Působení ve spartském vojsku.

Xenofón však nadále setrval ve spartském vojsku v boji proti perským satrapům v Malé Asii (399–397 př. n. l. nebo až 394).  Mezitím byl v Athénách Sókratés popraven a Xenofón byl, možná v souvislosti se svým působením ve spartském vojsku, odsouzen k vyhnanství a byl mu konfiskován majetek. Xenofón tedy zůstal ve spartském vojsku krále Agésiláa II., kterého obdivoval. Stal se jedním ze starších důstojníků a zapojil se do boje proti perskému satrapovi Farnabazovi. Když se Agésiláova vojska zapojila do korintské války proti spojenectví Théb s Athénami, bojoval Xenofón v bitvě u Koróneie proti vlastním krajanům.

Statkář ve Skilluntě a návrat do Athén.

Za své služby obdržel Xenofón statky ve Skillu v Élidě. Usadil se zde a řadu let žil poklidně se svou manželkou Filésií, která mu porodila dva syny: Grylla a Diodóra. Věnoval se svým statkům, lovu a literární činnosti. Poté co Sparta Skillos ztratila (371 př. n. l.), se uchýlil na Isthmos.  Vztahy mezi Spartou a Athénami se zlepšily v roce 365 př. n. l. a Xenofóntovo vypovězení bylo zrušeno. Vrátil se tedy do své vlasti. Jeho synové potom sloužili v Athénském vojsku, přičemž jeden z nich – Gryllos – padl v bitvě proti Thébám u Mantineie roku 365 př. n. l.. Devět let poté zemřel při návštěvě Korinthu i Xenofón.

Charakteristika Xenofónta a jeho díla.

Xenofón je představitelem typu athénského aristokrata. Ve svém pestrém životě spojil osud vojáka, statkáře a literáta v úctyhodné vyjádření řeckého ideálu kalokagathie. Byl odhodlaný dovést mužstvo zpět do vlasti a učinil tak. Útrapy expedice snášel i s posledním pohaněčem oslů, a proto byl jako velitel vojáky respektován. Nečinil delší kroky, kterým by ostatní nestačili.  Zastával velmi vyhraněné postoje vůči demokracii. V tomto smyslu byl též ovlivněn Sókratem, kterého athénská demokracie odsoudila k trestu smrti (možnost vyhnanství Sókratés odmítl). Ačkoli byl dlouho dobu jeho žákem a po celý svůj život byl na tuto skutečnost velmi hrdý, nedokázal ve svých dílech postihnout hloubku Sókratovy filosofie.  Jeho politické názory jej vedly k obdivu spartského zřízení. Stranil a důvěřoval spíše autoritativní politice mocných vládců, jak je patrné z jeho díla. Dlouhý čas sloužil ve vojsku spartského krále Ágesiláa, ke kterému cítil silnou náklonnost. Toto a jeho politické přesvědčení jej vedly i k boji proti vlastním krajanům. V otázce náboženské zůstal tradicionalistou. Důvěřoval v moc věšteb a obětí. Tyto stránky jeho smýšlení nedovolily, aby se historickou knihou "Hellénika" vyrovnal kritickému pohledu Thúkýdidovu.  Xenofón vynikl spíše praktickým přístupem, což se projevilo ve spisech o vojenství, o ekonomice a zejména ve slavném líčení Kýrovy expedice. V oblasti vojenství čerpal ze svých zkušeností a dával přednost tuhé disciplíně. Na druhou stranu věnoval značnou pozornost i prostým vojákům a jejich nelehkému osudu plnému nejistoty. Podobně filantropické názory zastával i v otázce postavení ženy ve společnosti. Na straně druhé se často projevuje velmi sebestředně.  Vyzdvihován je jeho způsob vyjádření děje a střídmý jazyk, který byl v antice pokládán za jeden z vrcholů attického písemnictví. Jeho knihy prostým a čtivým způsobem zprostředkovávají poznatky jak čistě praktického rázu, tak i etickou osvětu. Pro tuto vlastnost byl obdivován mnohými Římany.

Dílo.

Xenofóntovo dílo lze podle obsahu rozdělit na čtyři okruhy: historické spisy, filosofické, politické a odborné. U některých děl připisovaných tomuto autorovi v antice bylo po provedení jazykových expertíz Xenofóntovo autorství zpochybněno nebo zcela vyloučeno.

Xenofón (2. pád Xenofónta, "starořecky: Ξενοφῶν") (kolem 428–354 př. n. l., nebo 444/1–354 př. n. l. "jiné zdroje se mohou lišit") byl starořecký spisovatel, historik, filosof, vojevůdce, vojenský a politický teoretik a Sókratův žák. Protože zastával monarchistické názory a obdivoval Spartské zřízení, byl vypovězen z Athén. V roce 401 př. n. l. se zúčastnil výpravy řeckých žoldnéřů ve službách Kýra Mladšího do nástupnické války v Persii. O této výpravě napsal své nejznámější dílo "Anabáze" (termín anabasis znamená v staré řečtině cestu od pobřeží do vnitrozemí, vztahuje se tedy jen k první části výpravy, před Kýrovou smrtí u Kúnax). Svůj obdiv k silným vládcům vyjádřil v dílech "O Kýrově vychování," "Hierón a Agésilaos", ke Spartě pak v díle "Spartská ústava". Filosofické spisy "Obrana Sókratova" a "Vzpomínky na Sókrata" jsou cennými prameny vědomostí o Sókratovi. S malým úspěchem navázal dílem "Hellénika" na historika Thúkýdida. Vyšší úrovně dosahuje v prakticky zaměřených dílech s tematikou jezdectví ("O jezdectví, O výcviku jezdců") nebo ekonomie ("Oikonomikos" - "O hospodaření"), "O státních příjmech" a jiných. Na konci života se mohl vrátit do Athén.  Po Xenofónovi je pojmenován kráter Xenophon na odvrácené straně Měsíce.

Xenophon of Athens (; , , "Xenophōn"; BC – 354 BC) was an ancient Greek historian, philosopher and soldier. Xenophon became commander of the Ten Thousand at about 30, with noted military historian Theodore Ayrault Dodge saying of him, “the centuries since have devised nothing to surpass the genius of this warrior.” He established the precedent for many logistical operations and was among the first to use flanking maneuvers and feints. A student of Socrates, Xenophon is known for his writings and recording the history of his time (late-5th and early-4th centuries BC), in such works as "Anabasis" and "Hellenica", which covered the final seven years and the aftermath of the Peloponnesian War (431–404 BC), thus representing a thematic continuation of Thucydides' "History of the Peloponnesian War", and then continuing the history of Greece until the end of Sparta's hegemony around 360 BC.  As one of the Ten Thousand (Greek mercenaries), Xenophon participated in Cyrus the Younger's failed campaign to claim the Persian throne from his brother Artaxerxes II of Persia. He recounted the events in "Anabasis", his most notable history. Like Plato, Xenophon is an authority on Socrates, about whom he wrote several books of dialogues (the "Memorabilia") and an "Apology of Socrates to the Jury", which recounts the philosopher's trial in 399 BC.  Despite being born an Athenian citizen, Xenophon was also associated with Sparta, the traditional enemy of Athens. His pro-oligarchic politics, military service under Spartan generals in the Persian campaign and elsewhere, and his friendship with King Agesilaus II endeared Xenophon to the Spartans. Some of his works have a pro–Spartan bias, especially the royal biography "Agesilaus" and the "Constitution of the Spartans".  Xenophon's works span several genres and are written in plain-language Attic Greek, for which reason they serve as translation exercises for contemporary students of the Ancient Greek language. In the "Lives and Opinions of Eminent Philosophers", Diogenes Laërtius observed that, as a writer, Xenophon of Athens was known as the “Attic Muse”, for the sweetness of his diction (2.6).


Vzdělání a akademická činnost.

Po absolvování gymnázia v Písku (1986) vystudoval na Filosofické fakultě Univerzity Karlovy v Praze obor klasické filologie (1986–1991), který od počátku studoval v kombinaci s rusistikou. Paralelně se v letech 1987–1989 zúčastňoval bytových filozofických seminářů. Absolvoval studijní pobyt na Ludwig-Maxmilians-Universität v Mnichově (1991–1992). Působil jako pedagog na Filosofické fakultě Univerzity Karlovy: V letech 1992–1997 vyučoval na Ústavu východoevropských studií starší ruskou literaturu, v letech 1997–2006 pak působil v Centru komparatistiky. Poté přešel na Fakultu humanitních studií Univerzity Karlovy (2006). Doktorát získal roku 1995, docenturu roku 1998 za monografii "Česká katolická literatura v evropském kontextu 1848–1918". Profesorem v oboru sociální a kulturní antropologie byl jmenován roku 2013.  Teologického vzdělání dosáhl na Teologické fakultě v Českých Budějovicích (1998–2000). Jako osobnosti, které ho ovlivnily, jmenoval v rozhovoru s Martinem Bedřichem roku 2013 Daniela Kroupu, Tomáše Halíka, Zdeňka Neubauera, od 90. let Aleše Rolečka, dále rusistku Miluši Zadražilovou, filoložku Evu Stehlíkovou, bohemistu Jiřího Brabce.  Byl zastupujícím profesorem na univerzitě v Řezně (2004/2005) a stipendistou Fulbrightova badatelského programu na Boston College v USA (2007/2008). Externě přednášel rovněž na FAMU a na Vyšší odborné škole publicistiky.

Mediální a společenské angažmá.

Od roku 1987 se účastnil opozičních kulturních a náboženských aktivit. Ještě v období normalizace, o Velikonocích 1987 byl v Týnském chrámu pokřtěn Jiřím Reinsbergem. Na podzim 1989 byl jednou z hlavních postav sametové revoluce na Filosofické fakultě Univerzity Karlovy a rovněž jedním z iniciátorů založení České křesťanské akademie (původní název Křesťanská akademie Praha) a revue pro křesťanství a kulturu "Souvislosti". Byl redaktorem Souvislostí v letech 1990–1997, z toho 1992 výkonným zástupcem šéfredaktora a poté neoficiálním vedoucím redaktorem. Roku 1997 se stáhl z výkonné redakce, zůstal členem redakční rady a jedním z kmenových autorů "Souvislostí". Pracoval jako kulturní redaktor "Katolického týdeníku" (1990–1991).  Jako autor a moderátor kulturních a náboženských pořadů spolupracuje s Českým rozhlasem (zejména moderování pořadu "Setkávání", 1997–2007, a cyklus "Putnův jihočeský literární místopis", 2007) a s Českou televizí (zejména moderování kritického klubu "Síto", 2002–2003, a vzdělávací cyklus "Duchovní kuchyně" 2007). Komentáři, recenzemi a glosami přispívá do řady českých periodik (Literární noviny, Lidové noviny, Respekt, Reflex, Mladá fronta DNES, Týden, Hospodářské noviny aj.). Na kulturní straně "Lidových novin" měl v letech 2011–2015 pravidelný sloupek Stará veteš. Po úmrtí Ludvíka Vaculíka byl roku 2015 pozván, aby převzal jeho místo v rubrice Poslední slovo. S "Lidovými novinami" ukončil spolupráci na konci září 2018 poté, co deník otiskl údajně vládou podstrčený text podporující pozici předsedy vlády a nepřímého vlastníka vydavatelského domu MAFRA Andreje Babiše. Začátkem října pak Putna ohlásil, že bude spolupracovat s "Novým deníkem".  V letech 2008–2011 byl ředitelem Knihovny Václava Havla, poté se na jeho návrh funkce ujal Martin Palouš.  Na základě knihy "Obrazy z kulturních dějin evropské religiozity" natočila Česká televize dokument "Ukrajino nezlob se", kterým Putna provází a jenž byl premiérově uveden 31. ledna 2017.  Během prezidentské kampaně v únoru 2013 i bezprostředně po volbě prezidenta silně kritizoval Miloše Zemana, zejména za jeho proruské aktivity. Označoval ho za nedůvěryhodnou osobu. O několik měsíců později, v květnu 2013 Miloš Zeman oznámil, že Putnu odmítá jmenovat profesorem. Jmenoval ho až v reakci na silné společenské protesty, dekret profesora sociální a kulturní antropologie však odmítl předat a doručil jej Putnovi prostřednictvím ministra školství Petra Fialy. Stalo se tak 25. června 2013.  V kontextu protestů proti Zemanovi na podzim 2014, zejména v souvislosti s výročím 17. listopadu, Putna veřejně vyzýval politiky k odvolání prezidenta. 30. ledna 2015 pak přinesl Zemanovi na Hrad svou knihu "Obrazy z kulturních dějin ruské religiozity", s odůvodněním, aby se Zeman při svém komentování rusko-ukrajinského konfliktu lépe poučil o ruské a ukrajinské historii. V průběhu roku 2015 se Putna účastnil kampaní na podporu Ukrajiny či proti pravicovému extremismu.  Putna v literárních textech i v rámci veřejných vystoupení a společenských protestů pracuje s prvky provokace a mystifikace. Například v roce 2003 v pořadu "Síto" České televize připravil a živě sehrál mystifikační debatu o dětském pořadu Teletubbies. Nejúspěšnější z těchto provokací se odehrála roku 2011. Byla reakcí na mocenský vzestup krajní pravice, konkrétně Ladislava Bátory, předsedy Akce D.O.S.T. Putna "přivítal" tento vzestup transparentem "Katolické buzny zdraví Bátoru" na Prague Pride. Roku 2015 ironicky komentoval proruské postoje politologa Petra Robejška tím, že k pozvánce na jeho přednášku připsal poznámku "Ruský šváb". V roce 2016 si zahrál sám sebe v seriálu "Kancelář Blaník".  Od roku 2017 má na Český rozhlas Vltava spolu s Ninou Rutovou pořad Duchovní Evropa.  Příležitostně je zván ke kázání v kostele u Martina ve zdi a v dalších sborech Českobratrské církve evangelické. V roce 2017 vstoupil do Českobratrské církve evangelické. Od roku 2019 je výpomocným kazatelem.

Dílo.

Hlavním předmětem Putnova vědeckého díla je literatura v souvislosti s kulturními a duchovními dějinami – v českém, evropském i světovém kontextu.

Česká katolická literatura.

V monografii "Česká katolická literatura v evropském kontextu 1848–1918" (1998) Putna definoval katolickou literaturu na základě literární sociologie – jako písemnictví specifického „katolického milieu“, které vzniká jako reakce na sekularizaci společnosti. Tento proces probíhá ve většině evropských zemí v závislosti na postupu jejich sekularizace – v českých zemích tedy od poloviny 19. století. V další fázi vývoje se pak jednotlivá literární uskupení a osobnosti (Katolická moderna, Stará Říše) pokoušejí vyjít z „katolického ghetta“ a vřadit se do kánonu soudobé národní literatury.  Na tuto práci navazuje monografický portrét klíčového katolického autora první poloviny 20. století "Jaroslav Durych" (2003), rozsáhlá komentovaná edice časopiseckých a rukopisných textů Karla VI. Schwarzenberga "Torzo díla" (2007) a řada časopiseckých studií. Meziválečné a válečné období je souhrnně zpracováno ve svazku "Česká katolická literatura v kontextech 1918–1945" (2010). Trilogii uzavírá svazek "Česká katolická literatura v kontextech 1945-1989" (2017).  Putna koncipoval a od roku 2014 řídí vydávání Sebraných spisů Jakuba Demla v nakladatelství Academia.

Kulturní dějiny českého a slovenského protestantismu.

Putna zkoumal dějiny českého a slovenského protestantismu v různých obdobích: v době pobělohorského exilu (edice exulantského kancionálu), v době národního obrození nebo za první republiky. Obraz barokní mentality v české duchovní písni katolické i protestantské je předmětem knihy a CD "Písně pro Ježíše" (2014).

Václav Havel.

V době vedení Knihovny Václava Havla Putna zkoumal, které české i zahraniční osobnosti a proudy ovlivnily myšlenkovou tvorbu Václava Havla, a připravil k vydání neznámé písemné prameny z prostředí Havlovy rodiny (Vácslav Havel: Kniha života, Ivan M. Havel a kol.: Dopisy od Olgy.) Za klíčovou pokládá americkou a českou tradici osvícenského deismu, unitářství a alternativní religiozity, která ovlivnila už Václava M. Havla a Vácslava Havla. Kniha "Václav Havel. Duchovní portrét v rámu české kultury 20. století" (2011) byla oceněna Cenou Toma Stopparda a umístila se v anketě Kniha roku Lidových novin.

Jihočeská literatura.

V rozhlasovém cyklu Putnův jihočeský literární místopis a v řadě studií se věnoval regionálním literárním tradicím jižních Čech. Spisovatele, spojené s jižními Čechami, řadil k několika hlavním liniím jihočeské kulturní paměti (husitství a náboženské blouznivectví, idealizace Rožmberků, regionalistická idyla 20. století).

Homosexualita v kontextech.

Putna, otevřeně deklarující svou příslušnost ke gay komunitě, se homosexualitou zabývá hned v několika svých dílech. V roce 2011 byla vydána kolektivní monografie "Homosexualita v dějinách české kultury", jež je dílem českých či v Čechách žijících badatelů různých humanitních oborů, kteří se sešli právě pod vedením Putny. Ten je zároveň autorem výrazné části textů.Kniha se zabývá výskyty homosexuality či homoerotiky v českých dílech literatury, výtvarného umění, divadla a filmu a jejich pozicí v širším kontextu euroamerické kultury.  Homosexualitě, tentokrát v souvislosti s křesťanstvím, se pak Putna věnuje také v monografii z roku 2012, "Křesťanství a homosexualita: Pokusy o integraci". V knize představuje oba tábory, křesťanskou a gay komunitu, jejich nejortodoxnější i nejumírněnější představitele vzhledem ke vztahu k táboru druhému, mapuje vývoj jejich vzájemného koexistence, přičemž srovnává postoje, argumenty a bojové strategie jednotlivých táborů a upozorňuje na určité podobné tendence - gay komunitu přijímající určité církevní prvky, a sice zakládací mýty, mučedníky, symboly, sídla atd. Putna vzhledem k své příslušnosti k oběma komunitám naléhá na možnost integrace a rozebírá a hodnotí navrhovaná řešení různých aktivistů i teoretiků.

Antika.

Putna se zabývá především obdobím pozdní antiky, s důrazem na vztah sekulární a náboženské kultury: Monografie "Órigenés z Alexandrie. Kapitola z dějin vztahů mezi antikou a křesťanstvím" (2001), edice komentovaných překladů pozdně antických textů "Poslední Římané" (od 2000, zatím vyšlo pět svazků: Órigenés – "O Písni písní", Macrobius – "Saturnálie", Sulpicius Severus – "Život svatého Martina", r. 2010 Hieronymus, Gennadius a Isidorus – "Dějiny křesťanského písemnictví", r. 2012 Prudentius – "Kniha hodinek") a řada časopiseckých studií o autorech tohoto období (Nonnos z Panopole, Methodios z Olympu, svatý Jeroným aj.). „Pro studenty všech věků“ vytvořil on-line učebnici antické a biblické literatury "Homér 21".

Druhý život antiky.

Ohlasům antické kultury je věnována monografie "Řecké nebe nad námi a antický košík. Studie ke druhému životu antiky v evropské kultuře" (2006). Ústředním motivem knihy je reflexe cesty do Itálie a Řecka, skutečné nebo imaginární, u vybraných autorů 18. až 20. století (J. J. Winckelmann, J. W. Goethe, Friedrich Hölderlin, P. P. Pasolini, Jiří Kuběna, Marguerite Yourcenarová a další), a svár „křesťanské“ a „pohanské“ obraznosti v jejich dílech. S touto knihou souvisí rovněž komentovaná edice překladu Goethova životopisu J. J. Winckelmanna (2005). Různé způsoby recepce antiky Putna zkoumal i u českých katolických autorů (články v časopise Listy filologické o antice v dílech Jiřího Kuběny, Vladimíra Vokolka, Josefa Kostohryze a Ivana Jelínka).

Ruské a slovanské kulturní dějiny.

Prvním Putnovým odborným tématem byla literatura ruského exilu 20. století. Z jeho studia vznikla monografie "Rusko mimo Rusko" (1993–1994, spoluautorkou druhého dílu Miluše Zadražilová), antologie ruské emigrační poezie "U řek babylonských" (1996, spoluautorkou edice Miluše Zadražilová) a řada časopiseckých studií a překladů (Boris Poplavskij, Jurij Těrapiano, Sergej Bulgakov, Alexandr Solženicyn aj.). Poté se obrátil k tématu panslavismu v českých duchovních dějinách. Tak vznikla kniha Překlad a výklad "Slávy dcery z panslavistického mýtu do kulturní historie" (2014).  Roku 2015 vydal knihu "Obrazy z kulturních dějin ruské religiozity" (2015), která nahlíží ruské dějiny postkoloniálním způsobem, s důrazem na mnohost různých „Rusí“ během těchto dějin, na střetání proevropských a protievropských proudů v ruských dějinách a na svébytnost Ukrajiny. Kniha vzbudila v době ruského útoku na Ukrajinu široký ohlas, v anketě Lidových novin Kniha roku obsadila 5.-6. místo, a zvítězila v anketě Katolického týdeníku Dobrá kniha 2015. Roku 2017 vyšla v maďarském překladu. V roce 2017 obdržel Putna za slavistickou a rusistickou práci Cenu Rudolfa Medka.

Eseje a další žánry.

Vedle akademických textů se Putna věnuje rovněž literární esejistice a dalším pomezním žánrům. Kniha "My poslední křesťané. Hněvivé eseje a vlídné kritiky" (1994, rozšířené vydání 1999) vyhraněně posuzuje a hodnotí duchovní a kulturní tendence počátku devadesátých let, zejména téma postmoderny a křesťanské reakce na ni v literatuře i v náboženském životě. Kniha "Chvály" (2001) používá ke komentáři společenského dění žánru pozdně antické „chvály“ – vážně míněné oslavy věcí cenných a zapomínaných, nebo naopak ironicky hyperbolizované oslavy věcí dobově přeceňovaných, bez skutečné hodnoty. Jediná Putnova próza "Kniha Kraft" (1996) kombinuje žánry deníku a románu k reflexi společenského a duchovního dění v letech kolem sametové revoluce.

Hudba.

Martin C. Putna se od 80. let věnoval zpěvu (tenor). Specializuje se na renesanční a raně barokní hudbu, zejména ve spolupráci se souborem Musica Fresca.  Vydal celkem tři sólová CD: "O smrti i vesele. Písně barokní a postbarokní" (Malvern 2013) a "Písně pro Ježíše" (Malvern 2014). Na obou CD spolu s ním zpívá David Cizner a doprovází je Musica Fresca. Obě CD obsahují i literárně historickou studii o nazpívaných písňových textech. Třetí album "Písně absurdní" (2016) ukazuje různé podoby humoru v českých písňových textech (Mastičkář, Jan Jeník z Bratřic, Kryptadia), pěveckou partnerkou zde Putnovi byla altistka Květa Ciznerová.

Ocenění.

Jeho kniha "Obrazy z kulturních dějin Střední Evropy" byla roku 2019 nominována na cenu Magnesia Litera v kategorii naučné literatury. A kniha "Obrazy z kulturních dějin ruské religiozity" byla na portálu Českého literárního centra zařazena do přehledu Vrcholy české non-fiction 2007-2017 .

Martin C. Putna (* 30. května 1968, Písek) je český literární historik a kritik, překladatel, zpěvák, moderátor a pedagog Fakulty humanitních studií Univerzity Karlovy.

Prof. Mgr. Martin C. Putna, Dr., (born 30 May 1968 in Písek) is a Czech literary historian, university teacher, publicist and essayist. He works at the Faculty of Humanities, Charles University in Prague.


Život.

Narodil se v Alžírsku v sefardské rodině, za války byl proto vyloučen ze škol a od roku 1949 žil v Paříži. Už ve studentských letech četl velké filosofy, například Nietzscheho, Rouseaua, Kierkegaarda, Bergsona, Heideggera, A. Gida nebo A. Camuse. Vystudoval prestižní gymnázium Louis-le-Grand a v letech 1952-1954 École normale supérieure, kde spřátelil se sociologem Pierre Bourdieu. V letech 1953-1954 pracoval v Husserlově archivu v Lovani a během studií ho dále ovlivnili Louis Althusser, Jean Hyppolite, Jean Cavaillès a Michel Foucault. Roku 1956 dostal stipendium na pobyt na Harvardově univerzitě, roku 1957 se oženil s psycholožkou M. Aucouturier, 1959 poprvé navštívil Prahu a po vojenské službě v Alžíru byl v letech 1960-1964 asistentem filosofie na Sorbonně. Roku 1964 poprvé přednášel v USA, na Johns Hopkins University v Baltimore; byl pak profesorem na Yale, na Cornell University a přednášel na mnoha dalších. V letech 1965-1983 působil jako docent dějin filosofie na École normale supérieure. Roku 1981 založil spolu s Jean-Pierre Vernantem Vzdělávací nadaci Jana Husa na pomoc českým intelektuálům a přednášel v domácím semináři L. Hejdánka. Tajná policie mu do zavazadla vpašovala drogy, takže byl zatčen a vypovězen z ČSSR. Od roku 1983 až do smrti byl Derrida profesorem filosofie na EHESS v Paříži a zúčastňoval se i letních seminářů francouzsko-české Asociace Jana Husa.  Je pochován na hřbitově v Ris-Orangis.

Myšlení a dílo.

Roku 1967 na sebe Derrida poprvé upozornil třemi závažnými spisy: „O gramatologii“ ("De la grammatologie"), „Hlas a fenomén“ ("La Voix et le phénomène") a „Písmo a rozdíl“ ("L'écriture et la différence"). Celkem publikoval 80 knih a množství článků a rozhovorů.  Jeho obtížné a čtenářsky náročné dílo se dá vystihnout jen velmi přibližně. Je ovlivněno zejména Husserlem, Heideggerem a Lévinasem, a kriticky zkoumá vztahy mezi tradičně protikladnými pojmy, jako je v lingvistice slovo psané a mluvené, v psychoanalýze rozum a šílenství, v literatuře doslovný a obrazný smysl a v teorii genderu mužské a ženské. Všechny odpovídají ontologickému protikladu mezi smyslově vnímaným a srozumitelným, případně mezi jeho variantami, například vnitřní a vnější, racionální a iracionální, smysl a nesmysl nebo zakládající a založené. Jak ukázal Ferdinand de Saussure, není význam znaku ani slova obsažen v nich samých, nýbrž v rozdílu ("différence") vůči ostatním znakům v rámci určitého systému. Rozdíly vznikají v procesu či „hře“ jakéhosi časového odkládání, pro něž Derrida zavedl neologismus "différance" (od "différer", odkládat).Velké polemiky vyvolal pojem dekonstrukce, inspirovaný Heideggerem. Znamená něco jako „konstruktivní destrukce“, převracení a rozkládání tradičních významových opozic, aby se jejich složky uvolnily z těchto zkamenělých spojení a daly se znovu oživit v nových souvislostech. Tak podle Derridy západní tradice preferuje mluvené slovo před psaným, protože v něm vidí „život“ a „přítomnost“; ve skutečnosti dává přítomnost smysl jen v protikladu k nepřítomnosti a každé bytí se odehrává právě mezi nimi. Derrida pro to přejímá Lévinasův pojem „stopa“ ("la trace"), která je přítomným dokladem (nyní) nepřítomné přítomnosti.  Jiné významné téma je dar. Pokud něco takového je, nemá a nedá se o tom nic dozvědět, a nemůže tedy nikdy být přítomný; kdyby se vyjevil, vyvolá jen „narcisistické přisvojení zpět“, ať už v podobě protidaru nebo vděčnosti. Dar tedy musí zůstat tajemstvím. Jen takovým darem se přerušuje „nekonečný řetěz směn“ - a tedy opakování téhož - na němž je založen oběh peněz a ekonomika.  Ve vztahu k budoucnosti Derrida kritizuje představu předvídání a očekávání, protože se sice obracejí do budoucnosti, ale zároveň ji jako očekávanou neutralizují. Skutečná budoucnost je jen zcela neočekávaná „událost“, čiré překvapení, protože jen to je opravdu „nové“. Na mnoha místech věnuje pozornost smrti a smutku (truchlení, "le deuil"): „smrt není vně života, za jeho hranicí, nýbrž se do něho vepisuje zevnitř“ a působí dávno před smrtí. Kritizuje Heidegerův výklad smrti jako možnosti, že všechny možnosti skončí: jak by se taková možnost mohla člověku objevit a přitom zůstat jen možností? Stejně jako dar nebo spravedlnost se Derridovi i smrt ukazuje jen jako ne-možnost.

Pourquoi la guerre?

19. února 2003 se setkali dva z nejvýznamnějších francouzských filozofů, Jean Baudrillard a Jacques Derrida, aby společně s René Majorem a Alainem Greshem kontroverzně diskutovali o jedné z významných otázek minulosti i současnosti, která zní "Pourquoi la guerre?", tedy „Proč válka?“ Stalo se tak za přítomnosti asi 500 osob. Tato diskuse byla zaznamenána a posléze vydána ve zvukové formě jako volně přístupná DVD. Oba filozofové se zamýšleli nad tím, jaké nové významy je nutno hledat pro pojmy jako válka, terorismus, suverenita států a demokracie. Se zaměřením na pojem „demokracie“ debatovali o tom, zda demokracie má nebo nemá budoucnost. Dalším tématem byly úvahy, zda lze předvídat, že se ve světě prosadí nová forma universality.

Kritika.

Derridovy texty vyvolávaly pozornost i nadšení, ale také odpor a zásadní kritiku. Derrida dostal v USA přes 20 čestných doktorátů, ale v roce 1992 se na anglické Cambridgeské univerzitě zvedl proti čestnému doktorátu pro něj hlasitý protest. Filosofové anglosaské školy „filosofie jazyka“ mu vytýkali nejasnost a obtížnou srozumitelnost, také relativismus a nezodpovědnost. John Searle ho nazval „nefalšovaným šarlatánem“ a fyzik Alan Sokal poslal do amerického postmodernistického časopisu "Social text" fingovaný článek „Překračovat hranice: za transformativní hermeneutiku kvantové gravitace“, který obsahoval vážné věcné chyby, ale vypadal jako postmoderní texty. Časopis článek bez recenzního řízení otiskl a Sokal veřejně oznámil, že to byl podvrh. O rok později vydal s Jeanem Bricmontem knihu „Intelektuální podvody“, kde ostře kritizuje a napadá postmoderní filosofii včetně Derridovy.

Jacques Derrida ["žak derida"] (15. července 1930 El-Biar, Alžírsko – 8. října 2004 Paříž) byl francouzský filozof považovaný za zakladatele dekonstrukce. Jeho dílo výrazně ovlivnilo také literární vědu a další obory v Evropě i v USA.

Jacques Derrida (; ; born Jackie Élie Derrida; July 15, 1930 – October 9, 2004) was an Algerian-born French philosopher best known for developing a form of semiotic analysis known as deconstruction, which he discussed in numerous texts, and developed in the context of phenomenology. He is one of the major figures associated with post-structuralism and postmodern philosophy.  During his career Derrida published more than 40 books, together with hundreds of essays and public presentations. He had a significant influence upon the humanities and social sciences, including philosophy, literature, law, anthropology, historiography, applied linguistics, sociolinguistics, psychoanalysis and political theory.  His work retains major academic influence throughout the US continental Europe, South America and all other countries where continental philosophy has been predominant, particularly in debates around ontology, epistemology (especially concerning social sciences), ethics, aesthetics, hermeneutics, and the philosophy of language. In most of the Anglosphere, where analytic philosophy is dominant, Derrida's influence is most presently felt in literary studies due to his longstanding interest in language and his association with prominent literary critics from his time at Yale. He also influenced architecture (in the form of deconstructivism), music, art, and art criticism.  Particularly in his later writings, Derrida addressed ethical and political themes in his work. Some critics consider "Speech and Phenomena" (1967) to be his most important work. Others cite: "Of Grammatology" (1967), "Writing and Difference" (1967), and "Margins of Philosophy" (1972). These writings influenced various activists and political movements. He became a well-known and influential public figure, while his approach to philosophy and the notorious abstruseness of his work made him controversial.


Klubová kariéra.

Jiří Jarošík hrál ve Své profesionální kariéře za AC Sparta Praha, FC Slovan Liberec, CSKA Moskva, Chelsea FC, Birmingham City FC, Celtic FC, Křídla Sovětů Samara, Real Zaragoza a CD Alavés.

AC Sparta Praha (návrat).

V základní skupině I Evropské ligy 2012/13 byla Sparta Praha přilosována k týmům Olympique Lyon (Francie), Ironi Kirjat Šmona (Izrael) a Athletic Bilbao (Španělsko). V prvním utkání Sparty 20. září 2012 proti domácímu Lyonu odehrál Jarošík kompletní počet minut, pražský klub podlehl soupeři 1:2. 4. října nastoupil také v základní sestavě v domácím utkání proti finalistovi Evropské ligy předešlého ročníku Athleticu Bilbao, Sparta zvítězila 3:1 a připsala si první 3 body do tabulky. 25. října 2012 se podílel svým výkonem na domácím vítězství 3:1 nad izraelským týmem Ironi Kirjat Šmona. Ve 44. minutě vrátil z pravé strany přetažený centr před bránu a Ondřej Švejdík pak snadno doklepl téměř z brankové čáry míč hlavou do sítě. Sparta Praha si připsala další tři body, s celkovými 6 si podržela druhé místo v tabulce základní skupiny za Lyonem. 8. listopadu 2012 v odvetě s Ironi Kirjat Šmonou v Izraeli (hrálo se na stadionu v Haifě) nastoupil v základní sestavě a byl u remízy 1:1. 22. listopadu nastoupil do domácího zápasu s Lyonem, který skončil remízou 1:1. Tento výsledek posunul Spartu Praha již před posledními zápasy základní skupiny do jarní vyřazovací části Evropské ligy z druhého místa (první místo si zároveň zajistil Lyon). Poslední zápas základní skupiny I proti Bilbau 6. prosince 2012 neabsolvoval, díky remíze 0:0 pražský celek získal ve skupině celkem 9 bodů.  12. května 2013 v ligovém utkání proti Mladé Boleslavi vstřelil hlavou jeden gól, Sparta vyhrála 4:0 a po menším výpadku se opět přihlásila do boje o titul. V letní přestupové pauze 2013 mu skončila smlouva, Sparta mu novou nenabídla.

Deportivo Alavés.

V srpnu 2013 odešel do španělského klubu Deportivo Alavés hrajícího druhou nejvyšší španělskou ligu. S týmem podepsal kontrakt do 30. června 2014.

Turnaj FIFPro.

Po konci angažmá v klubu v červenci 2015 posílil český výběr fotbalistů bez angažmá pod hlavičkou ČAFH, který na mezinárodním evropském turnaji FIFPro vyhrál titul.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické výběry.

Jiří Jarošík nastoupil za některé mládežnické výběry České republiky. Vrchol jeho mládežnické kariéry přišel v roce 2000, kdy s českým týmem získal stříbro na Mistrovství Evropy v kategorii do 21 let konaném na Slovensku.

A-mužstvo.

První zápas v A-mužstvu české reprezentace absolvoval 16. srpna 2000 doma proti Slovinsku, toto přátelské utkání český celek prohrál v Ostravě 0:1 gólem Pavlina Mirana. Jiří nastoupil do druhého poločasu místo Radka Bejbla.  Celkem odehrál za českou reprezentaci 23 zápasů, střelecky se neprosadil.

Jiří Jarošík (* 27. října 1977, Ústí nad Labem) je český fotbalista a bývalý reprezentant, v současné době bez angažmá. Ve své fotbalové sbírce má český, ruský, anglický a skotský ligový titul. Může nastoupit na více postech, trenéři ho využívají ve středu obrany (post tzv. „stopera“), cizí mu ale není ani místo defenzivního záložníka.  Je členem Real TOP Praha.

Jiří Jarošík (born 27 October 1977) is a Czech football coach and a former player. His playing position was defender and midfielder. He started his club career in his native Czech Republic, winning six league titles in seven years with Sparta Prague. He headed abroad to continue his football career, spending eight years playing for various teams including CSKA Moscow, Chelsea, Birmingham City, Celtic, Krylia Sovetov and Real Zaragoza. During this time he won league titles in four countries. He then returned to Sparta, although only for two seasons, after which he headed to Spain to play for Deportivo Alavés.  Jarošík played for the Czech national team, making 23 appearances without scoring between 2000 and 2005.


Mládí.

Gluck se narodil v Erasbachu (dnes čtvrt města Berching) v Bavorsku. Skladatelův pradědeček Simon Gluckh pocházel z Rokycan, dědeček Hans Adam i Gluckův otec Alexander Johannes byli ve službách šlechtického rodu Lobkoviců. Po generace se v rodině dědilo lesnické povolání. Ve službách knížat Lobkoviců se Gluckův otec přestěhoval do Erasbachu v Horním Falcku. Kolem roku 1711 se tam oženil s Marií Walburgou a z jejich manželství se narodily (nejméně) dvě dcery a čtyři synové, z nichž byl Christoph Willibald nejstarší. Narodil se 2. července 1714. Když mu byly tři roky, přestěhovala se rodina do severních Čech, kde byl Alexander Gluck přijat jako lesník velkovévodkyně Anny Marie Toskánské. Po pěti letech přešel do služby hraběte Filipa Josefa Kinského v Chřibské u Děčína, a v roce 1727 se vrátil do služby knížete Filipa Hyacinta z Lobkovic na panství Jezeří ("Eisenberg") poblíž Chomutova. Osada Jezeří patřila tehdy pod správu dnes již zaniklé obce Albrechtice. Dnes je součástí katastru Horní Jiřetín.  První hudební podněty a základy hudebního vzdělání získal Gluck na zámku Jezeří, na kterém se vedl čilý hudební život. Podle jeho vlastního životopisu odmítl otcovo přání, aby pokračoval v rodinné tradici a utekl z domova s několika groši v kapse. Na ubytování a jídlo si vydělával svým zpěvem, a o nedělích a svátcích hrou na varhany ve vesnických kostelích. Hodlal dorazit do Vídně, ale jeho první zastávkou se stala Praha. Je dochován písemný dokument z roku 1731, prokazující zápis mezi studenty filozofické fakulty Karlovy univerzity (tehdy zvané Univerzita Karlo-Ferdinandova) v Praze. Protože další záznamy o Gluckovi v matrice studentů neexistují, zdá se být jisté, že svá pražská studia nedokončil. Dosud nebyl nalezen žádný další dokument o jeho pobytu v Praze v této době. Lze soudit, že trval asi tři roky. Lze jen předpokládat, že často uváděné kontakty mladého Glucka s českým minoritou, varhaníkem a hudebním skladatelem Bohuslavem Matějem Černohorským nejsou vyloučené.  Na své pouti pak pokračoval do Vídně, kde patrně účinkoval v příležitostných orchestrech. Během svého vídeňského pobytu byl Gluck angažován do kapely v Miláně, a zde začal studovat u Giovanniho Battisty Sammartiniho. Jeho první opera „"Artaserse"“ na libreto Pietra Metastasia byla uvedena v 26. prosince 1741 v Regio Ducal Teatro v Miláně, které stálo na místě dnešní milánské opery La Scaly. Autorovi bylo tehdy 27 let. Premiéra byla velmi úspěšná a Gluck tak získal objednávky na nové opery pro Milán, Benátky a Turín. Vesměs šlo o vážné opery stylu opera seria a až na jedinou výjimku byly komponovány na texty Pietra Metastasia.

Na cestách.

V roce 1746 byl Gluck znám do té míry, že dostal objednávku na dvě opery pro londýnské královské divadlo Covent Garden, v němž v předchozím údobí slavil úspěchy jiný německý skladatel Georg Friedrich Händel. S Händelem se také Gluck v Londýně osobně setkal. Gluckovými londýnskými operami se staly „"Artemene"“ a „"La caduta de'giganti"“ na libreta, která byla již dříve několikrát zhudebněna. V Londýně v témže roce také vyšlo tiskem jeho 6 triových sonát, které však byly patrně komponovány ještě v Itálii.  Ještě v témže roce se připojil k operní společnosti vedené Pietro Mingottim, která navštěvovala evropská města, kde nebyla trvalá operní scéna. První známou operou, kterou Gluck zkomponoval pro tento soubor, je "„Le nozze d'Ercole e d'Ebe“", která byla uvedena u příležitosti dvojité svatby saského královského rodu 29. června 1747 na zámku Pillnitz v blízkosti Drážďan. K narozeninám císařovny Marie Terezie uvedla společnost operu „"La Semiramide riconosciuta"“ v Cáchách, a o rok později na královském dvoře v Kodani operu „"La contesa de' numi"“.

Praha.

Gluckova operní hudba zazněla v Praze poprvé již v roce 1746, kdy Mingottiho operní společnost uvedla v divadle v Kotcích pasticcio "„La Finta schiava“". (Pasticcio je opera sestavená z árií dříve úspěšně provedených oper). Kromě Gluckových árií zde zazněla díla Leonarda Vinciho a Giovanniho Battisty Lampugnaniho. Někteří Gluckovi životopisci uvádějí, že Gluck navštívil Čechy také v souvislosti s projednáváním dědictví po matce, která zemřela v roce 1740, a po otci, který zemřel v roce 1743.  V roce 1749 se vrátil do Prahy, nyní jako kapelník významné operní společnosti Giovanniho Battisty Locatelliho a jako již přední evropský operní skladatel. Pro hlavní pražskou operní sezónu 1750 zkomponoval operu na Metastasiovo libreto "„Ezio“" a její premiéru sám dirigoval. O tom jaký měla tato opera úspěch svědčí i skutečnost, že si opisy jejich árií pořídili i hudebníci metropolitního chrámu sv. Víta. Dodneška se v hudebním archivu tohoto chrámu dochovaly opisy sedmi árií a tercetu. Pro tuto dobu je příznačné, že árie prefekta pretoriánů "Vara Se un bell'ardire (Když krásná srdnatost)" byla pro potřeby svatovítského kůru podložena náboženským textem ("Est fallax hic mundus – Je falešný tento svět"). V roce 1750 provedl Gluck v Praze ještě svou operu "„Ipermestra“", která měla premiéru již v roce 1744 v Benátkách.  18. září 1750 se v kostele sv. Ulricha ve Vídni Christoph Willibald Gluck oženil. Jeho manželkou se stala o polovinu mladší Maria Anna Bergin, dcera úspěšného vídeňského obchodníka. Do svazku přinesla bohaté věno, takže Gluck se stal ekonomicky nezávislým. Hned po této radostné události se Gluck na konci roku 1751 vrátil opět do Prahy, aby pro nadcházející operní sezónu připravil světovou premiéru své nové velké výpravné opery "„Issipile“"

Vídeň.

Úspěch opery „"Semiramide riconosciuta"“, provedené v roce 1746 k oslavě narozenin Marie Terezie v Cáchách, otevřel Gluckovi cestu k císařskému dvoru. Opera byla znovu uvedena ve Vídni ke slavnostnímu otevření obnoveného vídeňského dvorního divadla. V roce svých čtyřicátých narozenin dosáhl Gluck nejčestnějšího hudebnického titulu v habsburské monarchii – byl jmenován kapelníkem dvorní opery a dvorním skladatelem divadelní a komorní hudby.  Dokladem o jeho společenském vzestupu se stalo i pozvání do Vatikánu, kde byla uvedena v únoru 1756 jeho opera "„Antigono“" a byl mu udělen papežský řád "„Cavaliere dello sperone d'oro“" (Řád zlaté ostruhy). Na tento řád byl Gluck náležitě pyšný a až do konce života podepisoval jako „Chevalier Gluck“ nebo „Ritter Gluck“.  V této době také Gluck ukončil svou výhradní orientaci na vážnou operu typu opera seria a zkomponoval i řadu komických oper. Tuto etapu jeho tvorby nejlépe charakterizuje opera „"La rencontre imprévue"“, uvedená ve Vídni v roce 1764, nebo balet na věčné téma „"Don Juan"“.

Reforma opery.

Gluck se dlouho zamýšlel nad základními problémy formy a obsahu v opeře. Dospěl k přesvědčení, že oba hlavní žánry italské opery: opera buffa a opera seria nejsou zdaleka tím, čím by opera měla být. Převládla forma nad obsahem a Gluck hodlal vrátit operu divadlu, soustředit se na lidské city, tužby a osudy a učinit text i hudbu rovnocennými složkami operního představení.  Tyto úvahy se podařilo uskutečnit ve spolupráci s libretistou Ranierem de Calzabigim (1714-1795). Jejich reformní ideje nejlépe vystihují Gluckova slova ve slavné předmluvě k opeře "„Alcesta“", v níž mimo jiné stojí:  „"Snažil jsem se vrátit hudbu jejímu vlastnímu úkolu, totiž podporovat báseň, aby zesilovala výraz citů a učinila děj srozumitelnějším v různých fázích jeho vývoje. Soudil jsem, že největší část mého úsilí musí směřovat k tomu, abych nalezl jakousi krásnou jednoduchost".“  Toto umělecké stanovisko vedlo k omezení rozsáhlých koloratur v partech primadon a kastrátů a naopak k většímu uplatnění sboru. Posiluje úlohu orchestru, zavádí tzv. „vzpomínkové motivy“ (navázal Wagner). Recitativo secco (suchý) nahradil recitativem accompagnato (prokomponovaným). Poprvé se tak stalo v Gluckově opeře „"Orfeo ed Euridice"“ na Calzabigiho libreto, jejíž premiéra se uskutečnila ve vídeňském dvorním divadle dne 5. října 1762. Tímto reformním směrem dále oba umělci pokročili v operách „"Alceste"“ (1767) a „"Paride ed Elena"“ (1769).

Paříž.

Během Gluckova vídeňského působení se v určitých kruzích dvora začala silněji prosazovat francouzská kulturní orientace. Proti italským operám seria byly preferovány francouzské komické opery. I Gluck začal komponovat opery comique na francouzská libreta. Po odchodu Calzabigiho do Itálie se stal Gluckovým libretistou francouzský diplomat Francois Grand Leblanc du Roullet.  Jeho bývalá žačka Marie Antoinetta, která se vdala za francouzského krále Ludvíka XVI., pozvala Glucka do Paříže a tak v roce 1774 podepsal skladatel kontrakt na šest jevištních děl pro pařížskou operu. Paříž se tak po Vídni stala jeho nejdůležitějším působištěm. Ohlas jeho děl v Paříži ho dále inspiroval k vytvoření modelu heroické opery. Na Roulletovo libreto podle Racinovy tragédie zkomponoval velkou francouzskou operu „"Iphigénie en Aulide"“, která byla provedena v dubnu 1774 ve Velké opeře v Paříži.  Ještě téhož roku byl v Paříži uveden "Orfeo" v přepracované verzi, ve které byla titulní role svěřena nikoliv kastrátovi, ale tenoru. Podobně byla v roce 1776 byla upravena a nastudována francouzská verze "Alcesty". Do Paříže však v té době přišel autor úspěšných komických oper Niccolò Piccinni (1728–1800). V Paříži se pak vytvořily dvě strany: gluckisté – stoupenci vážné francouzské opery a piccinnisté – stoupenci italské komické opery. Spor vznikl i mezi oběma skladateli. Když se Gluck dozvěděl, že Piccinni zhudebňuje libreto "Rolanda", na němž sám již pracoval, uveřejnil svůj protest v "Anné littéraire". V roce 1777 tak byly v Paříži provedeny dvě nové opery – ne příliš úspěšný Piccinniho „"Roland"“ a nadšeně přijaté Gluckovo pětiaktové drame héroique „"Armida"“. Vrcholnou Gluckovou operou jeho pařížské éry se stala v roce 1779 tragédie „"Iphigénie en Tauride"“.  Bohužel v témže roce, při zkouškách na další operu „"Echo et Narcisse"“ utrpěl Gluck záchvat mrtvice. Ze záchvatu se zotavil, ale značně polevil ve svém hektickém životním tempu. Vrátil se do Vídně a jeho dědicem v Paříži se stal Antonio Salieri. Gluck uvedl Salieriho do Paříže operou „"Les danaides"“, která byla uvedena 26. dubna 1784 jako společné dílo obou skladatelů. Gluck však po velkém úspěchu díla v rozhovoru pro "Journal de Paris" uvedl, že opera byla zcela Salieriho dílem.

Poslední léta.

Po návratu do Vídně zkomponoval několik menších prací, ale jinak žil v ústraní. 15. listopadu 1787 utrpěl další záchvat mrtvice, ze kterého se již nevzpamatoval a o několik dní později zemřel.  Slavnostní mše za skladatele se konala 8. dubna 1788, na níž jeho žák a přítel Antonio Salieri řídil Gluckovo "De profundis" a "Rekviem" italského skladatele Jommelliho. Byl pohřben na hřbitove Matzleinsdorfer Friedhof. Když byl v roce 1923 tento hřbitov zrušen a přeměněn v park, byly Gluckovy ostatky přeneseny na vídeňský Ústřední hřbitov ("Zentralfriedhof").

Dílo.

Vedle značného množství instrumentálních a komorních děl zanechal Gluck po sobě okolo 35 oper a řadu baletů. Jeho reformy ovlivnily celou řadu skladatelů včetně Wolfganga Amadea Mozarta. Velkým obdivovatelem Gluckovým byl i Hector Berlioz, jehož opera „"Trójané"“ je považována za vyvrcholení epických snah Gluckových.  Ačkoliv Gluck nezkomponoval žádnou operu na německý text, zásadním způsobem ovlivnil i vývoj německé opery. Završení principů, které Gluck vyznával, lze nalézt v dílech Carla Marii von Webera a Richarda Wagnera .

Christoph Willibald von Gluck (2. července 1714, Erasbach (nyní součást Berchingu) – 15. listopadu 1787, Vídeň) byl německý hudební skladatel a jeden z nejvýznamnějších operních skladatelů období klasicismu.

Christoph Willibald (Ritter von) Gluck (; born 2 July, baptized 4 July 1714 – 15 November 1787) was a composer of Italian and French opera in the early classical period. Born in the Upper Palatinate and raised in Bohemia, both part of the Holy Roman Empire, he gained prominence at the Habsburg court at Vienna. There he brought about the practical reform of opera's dramaturgical practices for which many intellectuals had been campaigning. With a series of radical new works in the 1760s, among them "Orfeo ed Euridice" and "Alceste", he broke the stranglehold that Metastasian "opera seria" had enjoyed for much of the century. Gluck introduced more drama by using simpler recitative and cutting the usually long da capo aria. His later operas have half the length of a typical baroque opera.  The strong influence of French opera encouraged Gluck to move to Paris in November 1773. Fusing the traditions of Italian opera and the French (with rich chorus) into a unique synthesis, Gluck wrote eight operas for the Parisian stage. "Iphigénie en Tauride" (1779) was a great success and is generally acknowledged to be his finest work. Though he was extremely popular and widely credited with bringing about a revolution in French opera, Gluck's mastery of the Parisian operatic scene was never absolute, and after the poor reception of his "Echo et Narcisse" (1779), he left Paris in disgust and returned to Vienna to live out the remainder of his life.


Uhlovodíková paliva.

Výrazně největší podíl z paliv využívaných v současnosti pokrývají uhlovodíková paliva. Vyrábějí se z ropy, zemního plynu, případně olejnatých břidlic. Protože tyto zdroje vznikly v minulosti z fosílií živých organismů, nazývají se též fosilní paliva. Celosvětové zásoby zdrojů fosilních paliv jsou omezeny, proto je potřebné hledat jiné, alternativní zdroje energie.

Vlastnosti uhlovodíkových paliv.

Uhlovodíková paliva jsou tvořeny uhlovodíky a tedy složená převážně z uhlíku a vodíku. Mají proto velmi výhodné energetické vlastnosti:  Tyto paliva jsou zpravidla směsí různých uhlovodíků. Od jejich poměrného složení závisí jejich vlastnosti. Pokud jsou v palivu zastoupeny i molekuly s vázaným kyslíkem, dosahuje se kvalitnějšího spalovaní, protože takto uvolněný kyslík je reaktivnější, a reakce probíhají i v méně příznivých podmínkách.

Syntetická paliva.

Syntetická paliva (také E-paliva, ekologická paliva) jsou paliva vyráběná štěpením vody s následným přidáním CO. Výrobní postup je dvoufázový, kdy v první fázi seelektrolýzou štěpí voda na vodík a kyslík, ve druhé fázi je vodík kombinován s CO a pomocí chemické reakce je získáno syntetické palivo. Tento proces je označován jako "Power-to-Fuel". Výsledkem procesu může být výroba plynu ("Power-to-Gas"), nebo především výroba kapaliny ("Power-to-Liquid"). V závislosti na tom, zda jsou syntetizovány plynné nebo kapalné složky.

Technologie.

Historie.

Německý profesor Friedrich Bergius objevil postup, jak zvýšit produkci benzínu, který se v té době získával ze zpracování ropy. V roce 1913 získal patent na technologii zkapalňování uhlí, které je tvořeno hlavně čistým uhlíkem. Převod na „ropné produkty", de-facto uhlovodíky, prováděl přidáním vodíku (hydrogenace), katalyzátorem byl oxid železitý. Proces probíhal za vysokých teplot, hydrogenované uhlí bylo rozemleto a rozpuštěno v oleji. V letech 1914–1918 se technologie nestačila rozvinout a přejít do fáze masové výroby. V roce 1926 byl tento postup uplatněn v továrnách I.G. Farbenindustrie AG, která do výzkumu a vývoje investovala. Náklady na výrobu syntetického benzínu, byly oproti benzínu získanému z ropy, vyšší. To z důvodu nižší ceny vstupní suroviny, kdy nafta byla levnější, než uhlí.  V roce 1920 Lewis Karrick vyvinul metodu nízkoteplotní karbonizace. Metoda je podobná technologii výroby koksu, probíhá za nižších teplot, mezi 450 °C–700 °C. Vzniklé dehty obsahují velké procento lehkých uhlovodíků, které jsou pak snadno zpracovávány na paliva.  V témže roce (1920) Franz Fischer a Hanz Tropsch z Kaiser Wilhelm Society vyvinuli metodu, které se říká Fischerova–Tropschova syntéza. V tomto procesu působí vodík prostřednictvím katalyzátorů na uhlí, resp. na oxid uhelnatý (chemický vzorec: CO,) který vzniká nedokonalým spalováním uhlí. Meziproduktem je plynná směs vodíku a oxidu uhelnatého, tzv. syngas. Z něj se pak vyrábí kapalná paliva.  Během druhé světové války představoval syntetický benzín strategickou surovinu, která Německu umožňovala pokračovat v bojích i bez přísunu ropy. Počátkem druhé světové války získalo Německo přístup k ropným polím v Rumunsku a na Ukrajině. Koncem války, kdy zásoby ropy byly omezeny, došlo k plánům na výrobu benzínu z uhlí. Část výroby probíhala i na našem území. Výroba byla ukončena v 50. letech. V období růstu cen ropy se především Fischerova–Tropschova syntéza dostával do popředí.  Význam těchto technologií výroby paliv z uhlí by měla budoucnost tehdy, kdy by zásoby ropy došly dříve, než zásoby uhlí, nebo kdyby cena uhlí jako suroviny byla nižší než cena ropy.

Současnost.

Německá společnost sunfire GmbH, která sídlí v Drážďanech vyvíjí technologie, kde lze využít elektřinu z obnovitelných zdrojů a CO k výrobě syntetických paliv, plynu, parafínu (pro kosmetické účely) a dalších uhlovodíků. Základním stavebním prvkem technologie jsou jednotky s pevnými oxidy, tzv. "PowerCore", tedy „energetické převodníky“, ze kterých se pak budují vysokoteplotní parní elektrolyzéry, nebo palivové články. To v závislosti na požadovaném provozu, kdy se:  Prototypová rafinerie je postavena vedle sídla firmy sunfire GmbH. Zde se testuje a vylepšuje technologie. Současným produktem rafinérie je parafín pro kosmetické účely. Plné zahájení výroby je plánováno na rok 2020 v norském městě Porsgrunn. Projekt je nazván Nodric Blue Crude. Tato rafinérie má mít příkon 20 MW (z obnovitelných zdrojů). Plánována roční výroba je 8 000 tun syntetické ropy tzv. Blue Crude („modrá ropa“). Z tohoto produktu lze vyrobit cca 3000 standardních „ropných" produktů vč. vosků, benzinu nebo raketového paliva. Plánovaná cena syntetického paliva má být pod 2 € za litr. Je zvažováno, že syntetická paliva budou osvobozena od některých daní, zejména těch, které se týkají produktů vyrobených z klasické ropy.

Rozdíl mezi syntetickým palivem a biopalivem.

U syntetických paliv nedochází u producentů vstupních surovin k tzv. rozhodování mezi „nádrží a talířem“. Což v případě biopaliv, kde vstupní surovinu produkují zemědělci, dochází. Ti se musí rozhodovat, jestli budou na poli pěstovat plodiny určené do pohonných hmot („nádrž“) nebo potraviny, případně krmivo pro dobytek („talíř“). Pokud jsou při výrobě použity zdroje obnovitelné energie, je možné syntetická paliva vyrábět v neomezeném množstvích, což u biopaliv nelze. Je zde jen jisté dostupné množství půdy.

Produkty.

E-gas (E-plyn).

E-gas je syntetický zemní plyn vyrobený průmyslovou technologií "Power-to-Gas."  V roce 2014 zahájila výrobu tohoto plynu továrna v německém Werlte. Výsledným produktem je vodík a syntetický zemní plyn (E-gas, syntetický metan, CH4).

E-nafta.

E-nafta je syntetická motorová nafta vyrobena průmyslovou technologií "Power-to-Liquid".  Koncem roku 2014 byla vyrobena první E-nafta s názvem „"Audi e-diesel"". Společnost AUDI AG na vývoji a produkční technologii spolupracovala se společností sunfire GmbH. Společnost AUDI AG se vývojem E-nafty zabývá od roku 2009. V roce 2013 zahájila výstavbu továrny. Kolaudace proběhla 14. listopadu 2014.  V květnu 2015, po úspěšném testovacím provozu, začala vyrábět německá společnost sunfire GmbH, nový druh syntetické nafty, tzv. E-diesel. Dodavatelem CO je společnost Climeworks Deutschland GmbH. Odpadní produkty, která tvoří přibližně 20%, jsou kyslík, voda a metan, který se dá rovněž využít jako palivo (E-gas). Výrobní kapacita je 3500 litrů E-nafty měsíčně. Tato E-nafta může být mísena s běžnou naftou. Má několik dalších výhod, např. vyšší cetanové číslo, neobsahuje síru a aromatické uhlovodíky.  V roce 2017 společnost AUDI AG ohlásila výstavbu nového pilotního závodu pro výrobu paliva E-diesel v Laufenburgu ve švýcarském kantonu Aargau. Partnery na tomto projektu jsou společnosti Ineratec GmbH a Energiedienst Holding AG. Potřebnou elektrickou energii z obnovitelných zdrojů bude dodávat vodní elektrárna. Plánované výrobní zařízení má kapacitu 400 000 litrů za rok. Vedlejším produktem bude tzv. uložení energie z obnovitelných zdrojů.

E-benzín.

E-benzín je syntetický benzín vyrobený průmyslovou technologií "Power-to-Liquid".  Na jaře 2015 byly vyrobeny první vzorky E-benzínu. Na vývoji technologie se podílela společnost AUDI AG. Výroba je podobná jako u E-gasu a E-nafty, s tím, že se zde využívá činnosti mikrobů z biomasy. AUDI AG vyvíjí technologii, která by nevyžadovala biomasu, ale pouze vodu, CO a elektřinu. Výchozí surovinou je izobuten, který ve Francii, ve městě Pomacle, vyrábí společnost Global Bioenergies S.A.. Izobuten je zde produkován z obnovitelných surovin (zmíněná biomasa). Výhodou tohoto E-benzínu je jeho vysoké oktanové číslo RON 100, neobsahuje síru a benzeny.

E-ethanol.

E-ethanol je syntetický ethanol vyrobený průmyslovou technologií "Power-to-Liquid".  V 90 letech na Novém Zélandu vyrobili inženýři společnosti Mobil Corp. syntetický benzín z metanolu, s využitím zemního plynu.  Britský deník The Daily Telegraph v roce 2012 psal o projektu britské firmy Air Fuel Synthesis, Ltd. (AFS), která „objevila revoluční způsob, jak z vody a vzduchu vytvořit benzin“. Podle slov Petera Harrisona, ředitele společnosti: „Naše metoda spočívá v získávání oxidu uhličitého ze vzduchu a vodíku z vody. Jejich sloučením a dalším zpracováním vzniká metanol, který je pak přeměněn v benzin,“ Firma prezentovala technologii v experimentální laboratoři, resp. v malé rafinérii v Stockton-on-Tees, kdy vyrobila několik litrů tohoto paliva. Původní záměr, zahájit jeho komerční výrobu během 2–3 let, nebyl realizován. AFS i AUDI AG využívají elektrickou energii z obnovitelných zdrojů, jímaný CO a elektrolytický vodík.

Dolní výhřevnost (Mendělejevův vztah).

Pokud je známé základní složení paliva, jeho dolní výhřevnost je možné určit pomocí Mendělejevova vztahu: H = 33,913.m + 102,995.m - 10,885.(m - m) - 2,51m

Palivo je všeobecné označení pro chemickou látku nebo jejich směs, mající schopnost za vhodných podmínek začít a udržet chemickou reakci spalování. Při spalování se uvolňuje chemická energie obsažená v palivu a přeměňuje se hlavně na tepelnou energii, kterou je možné dál využít. Specifickou skupinou paliv jsou pohonné hmoty.  K palivům jsou zařazovány i výbušniny. Zvláštní kategorii paliva tvoří jaderné palivo, které energii neuvolňuje chemicky.

A fuel is any material that can be made to react with other substances so that it releases energy as heat energy or to be used for work. The concept was originally applied solely to those materials capable of releasing chemical energy but has since also been applied to other sources of heat energy such as nuclear energy (via nuclear fission and nuclear fusion).  The heat energy released by reactions of fuels is converted into mechanical energy via a heat engine. Other times the heat itself is valued for warmth, cooking, or industrial processes, as well as the illumination that comes with combustion. Fuels are also used in the cells of organisms in a process known as cellular respiration, where organic molecules are oxidized to release usable energy. Hydrocarbons and related oxygen-containing molecules are by far the most common source of fuel used by humans, but other substances, including radioactive metals, are also utilized.  Fuels are contrasted with other substances or devices storing potential energy, such as those that directly release electrical energy (such as batteries and capacitors) or mechanical energy (such as flywheels, springs, compressed air, or water in a reservoir).


Leukippův život.

Narodil se koncem 6. století př. n. l. v Mílétu, nebo v Abdérách, kde i zemřel. Vyjma toho, že byl Démokritovým předchůdcem a učitelem, není o jeho životě nic bližšího známo.

Leukippovo dílo.

Žádné z děl, které by bylo možno připsal Leukippovi, se nezachovalo. Podle titulů známe asi 7 knih. U některých z více než sedmdesáti, které jsou přiřčeny Démokritovi, je možné Leukippovo spoluautorství. Ani tyto knihy se nedochovaly.  Ve starověku byla nejvíce ceněna kniha "Megas Diakosmos", neboli "Velké uspořádání světa", připisovaná jak Leukippovi, tak Démokritovi, nebo oběma současně. Dále také "Peri Nou", angl. "On Mind".

Leukippova filosofie.

Leukippovy myšlenky přešly do práce jeho slavnějšího následníka Démokrita. Dnes je téměř nemožné určit nějaké názory, v nichž by se oba filozofové neshodli. Následkem toho byla Leukippova práce natolik zastíněna Démokritovým věhlasem, že Epikúros pochyboval (podle Diogéna Laertského) o jeho existenci. Nicméně Aristotelés a Theofrastos z Lesbu vysloveně jmenují Leukippa jako původce atomismu.  Z Leukippova a Démokritova učení je nejvýznamnější tzv. atomická teorie (atomismus). Vznikla přehodnocením učení předchozích materialistických filozofů.  Podle ní existuje na světě nejen bytí, jež není jedno, ale mnohé, ale i nebytí neboli prázdno. Bytí je hmota, která se skládá z velkého množství jednolitých malých částeček, které se pohybují v prázdnu, neboli prostoru. Jsou to nejjednodušší části hmoty, nelze je dále dělit, nevznikají ani nezanikají a nepodléhají žádným vlivům. Vznik a zánik věcí, jejich změny a různorodost je důsledkem vzájemného spojování a oddělování těchto částeček.  Tyto malé částečky nazval Leukippos atomy, podle řeckého slova "atomos" - "nesmírně malý", "nedělitelný".  Leukippos a Démokritos si, vyvozeno z kontextu, zřejmě představovali tento proces jako mechanické seskupování a přeskupování, nemysleli si, že by tento proces řídila nějaká bytost.  Zachovala se jen jediná Leukippova myšlenka, vyjádřená jeho vlastními slovy:  Formuloval tedy "zákon kauzality" - nic nevzniká náhodou, vše má svůj důvod, na což navázal Démokritos.

Leukippos z Milétu (řecky ) (500–440 př. n. l.) byl starořecký filozof. Jako Démokritův předchůdce a učitel je zakladatelem atomismu.

Leucippus (; , "Leúkippos"; fl. 5th cent. BCE) is reported in some ancient sources to have been a philosopher who was the earliest Greek to develop the theory of atomism—the idea that everything is composed entirely of various imperishable, indivisible elements called atoms. Leucippus often appears as the master to his pupil Democritus, a philosopher also touted as the originator of the atomic theory.  A brief notice in Diogenes Laërtius’s life of Epicurus says that on the testimony of Epicurus, Leucippus never existed. As the philosophical heir of Democritus, Epicurus's word has some weight, and indeed a controversy over this matter raged in German scholarship for many years at the close of the 19th century. Furthermore, in his "Corpus Democriteum", Thrasyllus of Alexandria, an astrologer and writer living under the emperor Tiberius (14–37 CE), compiled a list of writings on atomism that he attributed to Democritus to the exclusion of Leucippus. The present consensus among the world's historians of philosophy is that this Leucippus is historical.  Leucippus was most likely born in Miletus, although Abdera and Elea are also mentioned as possible birthplaces.


Život.

Henri Poincaré se narodil do vlivné rodiny. Jeho otec byl profesorem lékařství na univerzitě v Nancy ("Université de Nancy"). Velmi významným členem rodiny byl jeho bratranec Raymond Poincaré, který se stal v roce 1913 francouzským prezidentem a zůstal jím po celou dobu první světové války až do roku 1920. Raymond Poincaré se stal také členem Francouzské akademie.  Milovaná mladší sestra Henriho, Aline, se provdala za filozofa Émila Boutroux.  Henri byl vychován jako katolík, avšak v pozdějších letech se zřekl křesťanské víry a stal se ateistou. Dal to zřetelně najevo ve svém pojednání "Dernières Pensées" ("Poslední myšlenky"), které bylo publikováno 1. ledna 1913, tedy po jeho smrti.

Vědecká dráha.

Roku 1905 dospěl současně s Einsteinem k základním principům speciální teorie relativity. Poincaré je významným představitelem kritiky vědy jako sebeuvědomění postupů vědy: zajímala ho především otázka původu základních vědeckých přesvědčení. Pohledem dnešních matematiků se Poincaré řadí mezi největší matematiky všech dob. Vytvořil důležité odvětví matematiky známé jako algebraická topologie. Díky značné šířce vědomostí v matematických oborech, mechanice vesmírných těles, fyzice a psychologii, je Poincaré nazýván posledním velkým univerzalistou vědy. Těžko říci zda to bylo výhodou, ale Poincaré raději vyvozoval výsledky přímo ze základních principů, spíše než by navazoval na dřívější práce jiných vědců nebo dokonce na své vlastní.  Poincarého výzkumné zájmy zahrnovaly mnoho oborů matematiky, fyziky a filozofie vědy. Byl také jedinou osobou všech dob, která byla zvolena do všech pěti sekcí Francouzské akademie věd: geometrie, mechaniky, fyziky, geografie a navigace. V roce 1906 byl navíc prezidentem celé Akademie. Široký obzor jeho znalostí a jeho schopnost vidět souvislosti mezi zdánlivě velice vzdálenými oblastmi mu umožňovaly nahlížet na problémy z mnoha různých a často nových úhlů. Jeho práce ve fyzice obsahují závažné příspěvky k optice, elektřině, telegrafii, elasticitě, kosmologii, mechanice tekutin, kvantové teorii a speciální teorii relativity.  Poincaré dosáhl později během své kariéry dalších výsledků o komplexních číslech a je považován za zakladatele nesmírně důležitého oboru analytických funkcí několika komplexních proměnných. V různých obdobích svého života také využíval svůj talent ke studiu teorie čísel a geometrie.  Poincarého práce v matematickém oboru zvaném topologie. Právě v ní se zrodil pátý z problémů milénia, Poincarého domněnka. Ačkoli počátky topologie sahají až ke Gaussovi a dalším matematikům poloviny devatenáctého století, skutečně závažnou disciplínou se stala až v roce 1895, kdy Poincaré publikoval rozsáhlou studii "Analysis Situs", k níž v letech 1899 až 1904 připsal pět vysvětlujících dodatků (včetně Poincarého domněnky). V této jediné publikaci zavedl Poincaré prakticky všechny koncepty a klíčové metody, které se pak staly hnací silou oboru po následujících padesát let.  V rámci topologie matematika studuje velice obecné vlastnosti povrchů a podobných matematických objektů. Jedním z největších Poincarého objevů bylo to, že nalezl způsob, jak využít algebraických technik k usnadnění tohoto studia.  Velká část výzkumu v topologii se soustředí na troj- a nebo vícerozměrné objekty, a Poincarého chyba spočívala v předpokladu, že jistý naprosto zřejmý poznatek o dvojrozměrných objektech platí též pro objekty mající tři a více rozměrů.  Prosazoval ideu toho, že zákony vědy jsou dohody (konvence), které mají sloužit k co nejvhodnějšímu a užitečnému popisování příslušných jevů, a že fakta jsou hranice těchto konvencí.

Jules Henri Poincaré (29. dubna 1854 Nancy – 17. července 1912 Paříž) byl francouzský matematik, fyzik, astronom a filosof, zakladatel konvencionalismu a člen Francouzské akademie ("Académie française").

Jules Henri Poincaré (, ; ; 29 April 1854 – 17 July 1912) was a French mathematician, theoretical physicist, engineer, and philosopher of science. He is often described as a polymath, and in mathematics as "The Last Universalist", since he excelled in all fields of the discipline as it existed during his lifetime.  As a mathematician and physicist, he made many original fundamental contributions to pure and applied mathematics, mathematical physics, and celestial mechanics. In his research on the three-body problem, Poincaré became the first person to discover a chaotic deterministic system which laid the foundations of modern chaos theory. He is also considered to be one of the founders of the field of topology.  Poincaré made clear the importance of paying attention to the invariance of laws of physics under different transformations, and was the first to present the Lorentz transformations in their modern symmetrical form. Poincaré discovered the remaining relativistic velocity transformations and recorded them in a letter to Hendrik Lorentz in 1905. Thus he obtained perfect invariance of all of Maxwell's equations, an important step in the formulation of the theory of special relativity. In 1905, Poincaré first proposed gravitational waves ("ondes gravifiques") emanating from a body and propagating at the speed of light as being required by the Lorentz transformations.  The Poincaré group used in physics and mathematics was named after him.  Early in the 20th century he formulated the Poincaré conjecture that became over time one of the famous unsolved problems in mathematics until it was solved in 2002–2003 by Grigori Perelman.


Život.

Justin se narodil na přelomu 1. a 2. století n. l. ve Flavii Neapolské v Judeji. Jeho otec Priscus byl římským pohanem. Justin se přestěhoval do Efesu, kde se postupně zabýval význačnými řeckými filosofickými směry (stoicismus, aristotelismus, pythagorismus a konečně platónismus, u kterého několik let setrval). Po setkání s neznámým starcem na břehu moře, který prostými argumenty podkopal Justinovo přesvědčení o správnosti platónismu a obrátil jej na víru, konvertoval Justin ke křesťanství (křest přijal mezi léty 130–137). Poté se věnoval obraně a šíření křesťanské nauky mezi vzdělanými Řeky a Římany. Odešel do Říma, kde přednášel nauku, kterou považoval za pravou filosofii, a (zejména od roku 150) napsal několik filozofických spisů na obhajobu křesťanské nauky.

Dílo a myšlení.

Jeho dílo se skládá z převážně apologetických spisů:  Apologie znamená obrana, zde konkrétně obrana víry; proto se církevní Otcové zejm. 2. století, kteří takové obrany psali, nazývají apologety. Jejich hlavním rysem je, že se snaží komunikovat s nekřesťanským světem argumenty akceptovatelnými i nekřesťany (tzn. nepřesvědčují pouze zjeveným Písmem, ale také filosofickými argumenty).  V Apologiích je vzácný úryvek, popisující starokřesťanskou eucharistickou bohoslužbu, kde je dobře patrná mimořádná úcta k posvěcenému chlebu, který se zde zřetelně odlišuje od chleba obyčejného.  Známá a zajímavá je Justinova úvaha nad "logos spermatikos". Zjednodušeně ji můžeme reprodukovat následovně: Už ve starých filosofických systémech (platónismus, stoa) a náboženstvích (judaismus) můžeme již spatřit semínka (řec. "spermata") Božího Slova. Ježíš Kristus však představuje vtělené Slovo ("logos"), a proto má křesťanství pravdu plnou, zatímco dřívější nauky mají z pravdy jen zlomky. Tato starobylá úvaha otevírá prostor pro mezináboženský dialog.  Jiná jeho slova z prvních apologet dokladují jeho stopu na hranici mezi světy křesťanů a pohanů:

Justin jako jeden z prvních představitelů logos - teologie.

Pokud tvrdíme, že Justin je jeden z prvních představitelů logos - teologie, pak o tom svědčí tento výrok :  "" Jeho Syn, který jediný může být nazýván Synem v pravém slova smyslu, Slovo, jež existuje spolu s ním a je zplozeno přede všemi tvory, když na počátku skrze něho stvořil vše a dal tomu řád, je nazýván Kristus proto, že je pomazaný kvůli tomu, že skrze něho uspořádal všechno.""  Justin hovoří o "plození", což je metafora z novozákonního christologického titulu "Syn". Nauka o preexistenci Slova - Syna se inspiruje prologem Janova evangelia (srov. Jan 1,1 - 3), ale není s ním úplně totožná. Plození Syna je vázáno na Stvoření v tom smyslu, že Bůh - Otec nejprve zplodil Syna jako předpoklad svého stvořitelského díla. Slovo však jednoznačně preexistuje vzhledem ke svému narození z Marie, a proto je označováno jako "Bůh". Vazba mezi plozením Slova a stvořením je v Justinově díle konstantou.

Justinova smrt.

Justin zemřel mučednickou smrtí za vlády Marca Aurelia. Byl udán filosofem Crescentiem za hlásání křesťanské nauky, zajat a předveden před římského prefekta Junia Rustica. Z výslechu jsou zachována akta, v nichž jsou uvedena Justinova slova:  S dalšími odsouzenými byl zbičován a potom sťat. Jeho ostatky jsou uloženy u sv. Vavřince za hradbami Říma. V 18. století byla část jeho ostatků přenesena do loretánské kaple ve františkánském klášteře v Hájku u Červeného Újezda.

Justin Mučedník či Martyr (cca 100, Flavia Neapolis – 165, Řím) byl řecký křesťanský theolog a filosof, jeden z církevních Otců; je svatým katolické církve.

Justin Martyr (), an early Christian apologist, is regarded as the foremost exponent of the Divine Word, the Logos, in the second century. He was martyred, alongside some of his students, and is venerated as saint by the Catholic Church, the Anglican Church, the Eastern Orthodox Church, and the Oriental Orthodox Churches.  Most of his works are lost, but two apologies and a dialogue did survive. The "First Apology", his most well known text, passionately defends the morality of the Christian life, and provides various ethical and philosophical arguments to convince the Roman emperor, Antoninus, to abandon the persecution of the Church. Further, he also indicates, as St. Augustine would later regarding the "true religion" that predated Christianity, that the "seeds of Christianity" (manifestations of the Logos acting in history) actually predated Christ's incarnation. This notion allows him to claim many historical Greek philosophers (including Socrates and Plato), in whose works he was well studied, as unknowing Christians.


Účast.

Účast v Eurovizi je podmíněna aktivním členstvím v Evropské vysílací unii (EBU) či Radě Evropy. V Česku tuto podmínku splňuje Česká televize a Český rozhlas. Faktické umístění zemí v Evropě není přímo závazné - soutěže se účastní několik zemí nacházejících se alespoň zčásti v přilehlé části Asie (Gruzie, Ázerbájdžán, Izrael, Kypr, Turecko), neboť kulturně inklinují k Evropě. Jedinou africkou zemí, která se soutěže dosud zúčastnila, bylo Maroko (1980). V současné době probíhají spekulace o možné budoucí účasti Kazachstánu, Lichtenštejnska a Kosova.  Soutěže se dosud alespoň jedenkrát účastnilo 51 zemí. V následující tabulce jsou seřazeny podle roku první účasti.

Pořadatelství.

Dle pravidel od roku 1958 soutěž tradičně pořádá vítěz předchozího ročníku. Přípravy dalšího ročníku započnou většinou již několik týdnů po skončení soutěže – vítězná země vybírá pořádající město a arénu, zajišťuje zázemí pro zahraniční delegace. Během Eurovize je cestovní ruch pořadatelského města silně ovlivněn pobytem tisíců fanoušků ze všech koutů světa.  Většinu nákladů pokryjí sponzoři a příspěvky účastnících se zemí. Část rozpočtu uvolňuje vláda země. V roce 2005 pořádající Ukrajina upustila z důvodu pořádání Eurovize od vízové povinnosti cizinců. Největší přispěvatelé do soutěže jsou země tzv. Big5, tedy: Německo (ARD), Itálie (Rai), Francie (France Television), Španělsko (TVE) a Velká Británie (BBC).  Pokud vítězná země není z nějakého důvodu schopna uspořádat následující ročník, převezme tento úkol jiná účastnící se země – jedná se o případy finanční vytíženosti pořadatelského vysílatele, přestože v posledních letech byly ročníky v Srbsku a Rusku zamýšleny k přesunutí z bezpečnostních důvodů (nikdy však k takovému kroku nedošlo). Výjimkou v pořádání soutěže bylo těchto pět ročníků:

Velká cena Eurovize (anglicky "Eurovision Song Contest", francouzsky "Concours Eurovision de la chanson", doslova "Písňová soutěž Eurovize", též jenom Eurovize) je každoroční hudební soutěž pořádaná zeměmi, které jsou aktivními členy Evropské vysílací unie. Jmenovitě především BBC (Velká Británie), Rai (Itálie), ARD (Německo), TVE (Španělsko) a France Television (Francie).  Každou zemi reprezentuje interpret s jednou soutěžní písní. Soutěžní příspěvky v každé zemi jsou voleny tamější veřejnoprávní televizní společností, která nominuje reprezentanty rovnou, anebo vyhlásí národní kolo. Vybraní soutěžící se pak podle okolností účastní mezinárodního semifinále, respektive finále, kde svoji píseň předvedou v živém televizním přenosu. Prostřednictvím telefonického hlasování diváků a národních porot je následně zvolen vítěz. Podle pravidel diváci nesmí hlasovat pro soutěžícího ze své země. Soutěž se koná každoročně již od roku 1956 a je tak jedním z nejdéle běžících pořadů v televizní historii. S každoroční sledovaností nad 100 milionů diváků je také nejsledovanější nesportovní událostí na světě. Kromě účastnících se zemí je vysílána mimo jiné v Austrálii, Brazílii, Japonsku či ve Spojených státech. Od roku 2000 je soutěž živě vysílána také přes Internet.  Účast v soutěži stála za počátkem úspěšné kariéry řady evropských umělců, z nichž nejvýraznější je skupina ABBA, vítěz z roku 1974, Domenico Modugno, který obsadil v roce 1958 třetí místo s „Nel blu dipinto di blu“, Celine Dion, která v roce 1988 zvítězila coby zástupkyně Švýcarska, a zpěváci Julio Iglesias, Cliff Richard či Olivia Newton-John. Mezi další soutěžící interprety, kteří dosáhli mezinárodního úspěchu, patří Loreen, Lordi, Patricia Kaas, Ruslana, Anouk a t.A.T.u. V srpnu 2017 bylo potvrzeno, že v roce 2018 se po dlouhých diskusích asijsko-pacifická verze Eurovize dočká své realizace. Ponese název Eurovision Asia Song Contest, právo na účast bude mít celkem 68 zemí z Asie a Austrálie a Oceánie. V současnosti se zvažuje i americká verze soutěže, kde by mezi sebou soutěžily země Spojených států amerických. Tuto informaci potvrdil i výkonný producent soutěže Jon Ola Sand. Nejdříve je ale nutno zjistit, zda by soutěž měla v USA potenciál.

The Eurovision Song Contest () is an annual international song competition, held every year by the Eurovision broadcasting organisation since 1956 (with the exception of 2020), with participants representing primarily European countries. Each participating country submits an original song to be performed on live television and radio, then casts votes for the other countries' songs to determine the winner. At least 50 countries are eligible to compete ; since 2015, Australia has been allowed as a contestant.  Based on the Sanremo Music Festival held in Italy since 1951, Eurovision had been broadcasting every year from its inauguration in 1956 until 2019, due to the cancellation of the 2020 edition, making it the longest-running annual international television contest and one of the world's longest-running television programmes. The programme had been held every year, for 64 years, before the 2020 edition was cancelled due to the COVID-19 pandemic. It is also one of the most watched non-sporting events, with audience figures of between 100 million and 600 million internationally. It has been broadcast in several countries that do not compete, such as the United States, Canada, New Zealand, and China. Since 2000, it has been broadcast online via the Eurovision website.  Ireland holds the record for most victories, with seven wins, including four times in five years in 1992, 1993, 1994, and 1996. Under the current voting system, in place since 2016, the highest-scoring winner is Salvador Sobral of Portugal who won the 2017 contest in Kiev, Ukraine, with 758 points; under the previous system, the highest-scoring winner was Alexander Rybak of Norway with 387 points in 2009. The most recent winner is Duncan Laurence from the Netherlands who won the 2019 event with the song "Arcade". Winning the Eurovision Song Contest provides artists with a local career boost and sometimes long-lasting international success. Some of them include ABBA (winners for Sweden), Bucks Fizz and Lulu (winners for the United Kingdom), Celine Dion (winner for Switzerland), Johnny Logan (who won the contest twice for Ireland), Dana International (for Israel) and Lena (who won for Germany).


Život a dílo.

Malířské začátky.

Repin se narodil ve městě Čugujev nedaleko Charkova v srdci historické oblasti nazývané Slobodská Ukrajina na východě země. Jeho rodiče byli ukrajinskými vojenskými osadníky. V roce 1863, po učňovských létech u místního malíře ikon Bunakova a přípravném studiu malířství portrétů odešel do Petrohradu a krátce nato byl přijat jako student na Carskou akademii umění. Z osobností, které zde potkal, měli na jeho život i tvorbu největší vliv kritik a historik umění V.V.Stasov a malíř I.N.Kramskoj. Od akademického způsobu malby (obrazy "Vzkříšení Jarjovy dcery" a "Portréty slovanských skladatelů") přešel Repin k realistickému zobrazení života ruského lidu. Mezi lety 1871-1873 namaloval jedno ze svých nejznámějších pláten "Burlaci na Volze". Obraz získal bronzovou medaili na světové výstavě ve Vídni.  V roce 1872 se po svatbě s Věrou Ševcovou přestěhoval do Moskvy, kde se jim narodila dcera.  V letech 1873–1876 pobýval jako stipendista na náklady Akademie i s rodinou v Itálii a v Paříži, kde se seznámil s francouzským impresionistickým malířstvím, které mělo velký vliv na použití světla a barev v jeho díle. Nicméně jeho styl zůstal blíže starým evropským mistrům a on sám se nikdy nestal impresionistou. V Paříži se narodila druhá Repinova dcera Naděžda.  Po návratu do Ruska pobývali krátce v rodném Čugujevu, kde se narodil jeho jediný syn Jurij a potom se přestěhovali do Moskvy. V roce 1878 Repin vstoupil do svobodomyšlenkářského „Sdružení putovních uměleckých výstav“. Namaloval několik obrazů ruských mužiků a stále více se v jeho tvorbě objevovaly příběhy spojené s aktuálními událostmi ("Vrátil se, Hrdina minulé války, Vyprovázení odvedence").  Během své kariéry byl přitahován k obyčejným lidem, podle kterých odvozoval svůj původ a často maloval lidové umění, jak ukrajinské tak ruské, ačkoliv v pozdějších letech maloval i členy ruské císařské elity, inteligenci a aristokracii, včetně cara Mikuláše II. Portrétoval mnoho ze svých slavných současníků, včetně spisovatele Lva Nikolajeviče Tolstého, vědce Dmitrije Mendělejeva, carského úředníka Pobědonosceva, skladatele Musorgského, filantropa Pavla Treťjakova a ukrajinského básníka a malíře Tarase Ševčenka. Vytvořil i několik autoportrétů.  V roce 1879 se narodila jeho nejmladší dcera Taťjana. Od roku 1882 žil v Petrohradě, ale navštěvoval svoji ukrajinskou domovinu a příležitostně cestoval do zahraničí.

Historická a současná témata.

Krátce před atentátem na cara Alexandra II. v roce 1881 začal malovat sérii obrazů zabývajících se tématem ruského revolučního hnutí: "Odmítnutí zpovědi", "Zatčení propagandisty", "Setkání", "Nečekali" ; poslední je nepochybně jeho mistrovským dílem na toto téma, míchajíc rozdílné psychologické stavy s ruskými a ukrajinskými národními motivy. Jeho rozměrově velké dílo "Náboženský proces v provincii Kursk" je někdy považováno za archetyp „ruského národního stylu“. Dílo ukazuje různé sociální třídy a napětí mezi nimi posazené do kontextu tradičních náboženských rituálů a spojené s pomalým, ale neúprosným pohybem vpřed.  V roce 1885 dokončil Repin jedno ze svých psychologicky nejsilnějších děl, obraz "Ivan Hrozný a jeho syn Ivan 16. listopadu 1581". Toto plátno zachycuje děsivého Ivana objímajícího svého umírajícího syna, kterého právě udeřil a smrtelně zranil v nekontrolovatelném návalu vzteku. Podoba Ivana je v značném kontrastu s podobou jeho klidného, skoro kristovsky vyhlížejícího syna. Plátno budilo kontroverze už v době svého vzniku a car Alexandr III. ho zakázal vystavovat. V roce 1913 malbu poničil nožem náboženský fanatik a na restaurování se podílel sám Repin. Další útok se odehrál v roce 2018, když vandal prorazil ochranné sklo a obraz na několika místech protrhl.  Tvorba jednoho z Repinových nejkomplexnějších obrazů, "Záporožští kozáci píší dopis tureckému sultánovi", zabrala mnoho let jeho života. Toto dílo vytvořil jako studii smíchu, ale také věřil, že zahrnuje ideály svobody, rovnosti a bratrství; v krátkosti kozákovo republikánství. S dílem začal koncem 80. let 19. století a celé ho dokončil v roce 1891; ironií osudu bylo okamžitě koupeno carem. Car za tuto malbu zaplatil 35 000 rublů, na tu dobu obrovskou sumu peněz. Repin si koupil statek Zdravněvo na řece Dvině ve Vitebské gubernii a trávil tam s dcerami letní měsíce. Na přelomu osmdesátých a devadesátých let se Repinovo manželství rozpadlo.  V letech 1894-1907 působil jako profesor na petrohradské Akademii.  V roce 1901 si u něj ruská vláda objednala jeho nejgrandióznější dílo, 400×877 cm velké plátno - skupinový portrét "Slavnostní zasedání státní rady," na kterém je kromě cara vyobrazeno dalších sto účastníků. Repin na něm pracoval přes dva roky se svými dvěma studenty B.M.Kustodijevem a I.S.Kulikovem.

Pozdější život.

Od roku 1900 žil Repin v Kuokkale, severovýchodně od Petrohradu v tehdejším Finském velkoknížectví, kde si sám vymaloval dům "Penaty" , který zakoupil pro svou družku Natálii Nordmanovou. Pravidelně ho zde navštěvovali ruští intelektuálové a přátelé, zejména Maxim Gorkij, Vladimir Stasov, Alexandr Kuprin, Korněj Čukovskij. Po smrti své družky žil v ústraní a maloval většinou zátiší a portréty. V posledních letech svého života trpěl atrofií pravé ruky a při malování musel používat levou, paletu měl připevněnou k opasku. Jeho obrazy již nedosahovaly dřívější kvality. Psal své paměti, které byly vydány v roce 1916 pod názvem "Daleké a blízké".  Po roce 1917 a říjnové revoluci vyhlásilo Finsko nezávislost. Různé sovětské instituce ho pozvaly k návratu zpět do vlasti, ale pozvání odmítl s omluvou, že je na cestu příliš starý a nemocný. Během tohoto období věnoval Repin mnoho času malování náboženských předmětů, ačkoliv jeho pojetí v tomto směru bylo obvykle inovativní a netradiční. S výjimkou portrétu hlavy provizorní vlády Alexandra Kerenského nikdy nemaloval nic, co by se týkalo tématu revoluce z roku 1917 anebo sovětského pokusu, který poté následoval. Jeho poslední kresba, radostné a bohaté plátno nazývané „"Hopák"“ byla na téma ukrajinského kozáka.  V roce 1930 zemřel v Kuokkale a je pohřben na zahradě svého domu v tzv. mohyle Čugujev. Po pokračovací válce byla Kuokkala postoupena Sovětskému svazu a byla přejmenována na Rjepino (Leningradská oblast). V roce 1940 byl dům Penaty otevřen pro veřejnost jako muzeum. Během války byl vypálen, ale později zrekonstruován.  "Orientální rapsodie," op. 29 Alexandra Glazunova z roku 1889 je věnována Iljovi Repinovi.

Ilja Jefimovič Repin (ukrajinsky "Ілля Юхимович Рєпін", rusky "Илья Ефимович Репин"; 5. srpna 1844 Čuhujiv, Ruské impérium – 29. září 1930 Kuokkala, Finsko) byl ruský malíř a pedagog, představitel kritického realismu. Maloval výjevy ze života ruského lidu, aktuální politické události i historické náměty. Je autorem řady portrétů svých současníků. Ve 20. letech 20. století byl postupně vybudován kult jeho realistického umění a byl vydáván za předobraz a vzor socialistického realismu.

Ilya Yefimovich Repin (; ; ; – 29 September 1930) was a Russian realist painter. He was the most renowned Russian artist of the 19th century, when his position in the world of art was comparable to that of Leo Tolstoy in literature. He played a major role in bringing Russian art into the mainstream of European culture. His major works include "Barge Haulers on the Volga" (1873), "Religious Procession in Kursk Province" (1883) and "Reply of the Zaporozhian Cossacks" (1880–1891).  Repin was born in Chuguyev, in Kharkov Governorate, Russian Empire (now Chuhuiv in Ukraine, Kharkiv Region) into a family of "military settlers". His father traded horses and his grandmother ran an inn. He entered military school to study surveying. Soon after the surveying course was cancelled, his father helped Repin to become an apprentice with Ivan Bunakov, a local icon painter, where he restored old icons and painted portraits of local notables through commissions. In 1863 he went to St. Petersburg Art Academy to study painting but had to enter Ivan Kramskoi preparatory school first. He met fellow artist Ivan Kramskoi and the critic Vladimir Stasov during the 1860s, and his wife, Vera Shevtsova in 1872 (they remained married for ten years). In 1874–1876 he showed at the Salon in Paris and at the exhibitions of the Itinerants' Society in Saint Petersburg. He was awarded the title of academician in 1876.  In 1880 Repin travelled to Zaporizhia to gather material for the 1891 "Reply of the Zaporozhian Cossacks". His "Religious Procession in Kursk Province" was exhibited in 1883, and "Ivan the Terrible and His Son Ivan" in 1885. In 1892 he published the "Letters on Art" collection of essays. He taught at the Higher Art School attached to the Academy of Arts from 1894. In 1898 he purchased an estate, Penaty (the Penates), in Kuokkala, Finland (now Repino, Saint Petersburg).