Dětství.

Robin se narodila 23. července 1980 Robinovi Charlesovi Scherbatsky seniorovi, který chtěl mít syna; proto byla Robin vychovávána jako chlapec. Skončilo to v jejích čtrnácti letech, když ji její otec nachytal, jak se líbá s klukem z hokejového týmu a uvědomil si, že má vlastně dceru. Poté se Robin přestěhovala za svou matkou a stala se kanadskou teenagerskou popstar a pod pseudonymem "Robin Sparkles" nahrála kanadský hit ""Let's Go To The Mall"" (česky „Pojďme do obchoďáku!“). Po nahrání videoklipu a ročním turné po obchodních domech je Robin začne nenávidět. Na "Let's Go To The Mall" navázala písničkou ""Sandcastles in the Sand"" (česky Hrady v písku). V tomto videoklipu se objeví s kanadským hercem Alanem Thickem, jejím přítelem (hrál ho James Van Der Beek) a zpěvačkou Tifanny. Tady se také neúspěšně pokusila o založení show s Thickem. Sparkles se také objevila spolu se svou tehdy nejlepší kamarádkou Jessicou Glitter v kanadském naučném pořadu pro děti, "Space Teens", kde dvě dívky cestují vesmírem a řeší matematické problémy. V tomto pořadu také zazněl Robinin třetí hit, který zpívala s Jessicou, "„Two Beavers Are Better Than One“" (Dva bobři jsou lepší než jeden).  Jako dospělá se Robin za svou teenagerskou popovou kariéru stydí a připadá jí trapná a přestože odsuzuje metody, kterými ji vychovával otec, má ráda cigarety, frisbee, hokej, skotskou, zbraně a často říká 'eh'.

Historie postavy.

Robin je zpravodajkou pro newyorskou kabelovou televizi Metro News 1 a stala se moderátorkou její vlastní ranní talkshow, která se vysílá ve čtyři ráno. Dříve bydlela v areálu Park Slope v Brooklynu, až jí její tehdejší nezaměstnanost donutila přestěhovat se ke svému expříteli a hlavní postavě seriálu, Tedovi. Pouze na chvíli bydlela u Dona, jejího bývalého spolupracovníka a později i přítele (vrátila se k Tedovi, když se s Donem rozešli a Don se přestěhoval do Chicaga). Stejně jako Smulders, tak i Robin pochází z Vancouveru a má mladší dospívající sestru Katie, která se objevila v epizodě "First Time in New York". Pracovala jak reportérka pro stanici Metro News 1, na chvíli také vzala práci ve zpravodajství v Japonsku, pak se vrátila zpět do New Yorku a s pomocí Barneyho Stinsona uvádí vlastní talk show.  V televizi také předvedla několik ponižujících sázek za peníze od Barneyho: ve vysílání řekla slovo „bradavky“, sama se bouchala a houkala na svá vlastní prsa. V epizodě "Mary the Paralegal", získala cenu LAMA (česky Místní Mediální Ceny) za její reportáž o zpívajícím psovi Pickles. Na vyhlášení, kam šla celá parta, přišla Robin s reportérem Sandy Riversem, aby přinutila Teda žárlit.  Původně byla Robin myšlena jako jediná postava, která kouří cigarety za střízliva (když Marshall přiznal Lily, že kouřil a k tomu pil v jejich svatební den), ale v epizodě "Last Cigarette Ever" bylo ukázáno, že z party kouřil každý, ale všichni toho nechali. V epizodě "Moving Day" se Ted Robin ptá, jestli kouří a Robin mu odpoví, že ne, ale později je v epizodě ukázáno, jak kouří v horké vaně ve svém bytě. Robin má hluboké znalosti o cigaretách a doutnících, předvedla to v epizodách "Zip, Zip, Zip s Barneym a se skleničkou whisky v cigaretovém baru, v Marshallově autě s Lily v epizodě "Arrivederci, Fiero", ve flashbacku v noci předtím, co měl Marshall právnickou zkoušku v epizodě "Dowisetrepla" a s Barneym v Tedově novém autě v epizodě "The Chain of Screaming".  Robin někdy ukazuje svou přitažlivost k mužům, kteří přišli ke zraněním ve rvačkách, zvláště k modřinám a jizvám, které získali z rvaček nebo sportu. V epizodě "The Fight" ukazuje dočasný velký zájem o Barneyho, když uvěří, že byl ve rvačce. Má ve velké oblibě zbraně a je majitelkou Desert Eagle (i přes to, že jen pár občanů z New Yorku má povolení jí vlastnit), také má předplatné časopisu Guns & Ammo a po Marshallově rozchodu s Lily se ho snažila pomocí zbraní přivést na jiné myšlenky, což se jí povedlo. Říká až příliš často slovo „Literally“ (česky doslovně), jak upozornil Ted v epizodě "Spoiler Alert". Má také tendenci často říkat během rozhovorů "but um" (česky ale ehm) s hosty její talk show, čehož využijí Tedovi studenti v alkoholové hře v epizodě "Jenkins". Podle Teda nemůže říct pravdu bez zachichotání, ale mnohokrát bylo během seriálu ukázáno, jak Robin lže s vážnou tváří.  V epizodě "The Goat" je ukázáno, že v době Tedových 31. narozenin bude žít v jeho bytě. To se stane v epizodě "Not a Father's Day", když se Robin přestěhuje do Tedova bytu, když se vrátí z Japonska a v epizodě "Doppelgangers", když Robin, která žila se svým tehdejším přítelem Donem ho opustí. Budoucí Ted prozradil, že Robin cestovala po světě a navštívila mnoho různých zemí.  Robin chodila s Tedem Mosbym a Barneym Stinsonem. S oběma má přátelský vztah, a protože má s Tedem silné přátelství, z toho vyplývá, že nikdy nenechala Barneyho odejít. Přestože v epizodě "Challenge Accepted" strávila většinu času s Barneym, aby mu společně vysvětlili, aby se nevracel k Zoey, tak si Robin uvědomila, že k Barneymu pořád něco cítí. Když si spolu povídají, najednou potkají Noru, Barneyho bývalou přítelkyni. Když Barney pozve Noru na kávu, Robin se ze začátku usmívá, poté však vidíme, že vypadá smutně.  V první epizodě sedmé série "The Best Man" ji Lily konfrontuje ohledně jejích citů k Barneymu a radí ji, aby si s ním promluvila a přiznala mu to. Během tance s Barneym se na to už chystá, ale později ji přeruší Norin telefonát Barneymu. Barney žádá Robin o pomoc, co říct Noře do telefonu, Robin mu tedy řekne, co by měl říct, ale to byly její skutečné pocity k Barneymu. V "The Stinson Missile Crisis" ji vidíme jako útočnou ženu, která chce zničit Barneyho vztah s Norou. Je poslána na terapii a s terapeutem Kevinem (Kal Penn) začne po krátké době chodit, ale pořád nepřestane myslet na Barneyho. V epizodě "Disaster Avarted" je ukázáno, že se s Barneym téměř políbili po hurikánu Irene. Na konci epizody o tom spolu mluví a najednou se začnou líbat v taxíku. Po společné noci se v následující epizodě "Tick Tick Tick" rozhodnou rozejít se se svými nynějšími partnery, aby se dali opět dohromady. Barney se s Norou rozejde, ale když Robin mluví s Kevinem, nemůže se s ním rozejít a tak zůstanou prozatím spolu.  Epizoda "Symphony of Illumination" představuje Robin, která má syna a dceru (podobně jako Budoucí Ted), která jim vypráví příběh, jak řekla "jejich otci", že je těhotná. Později v epizodě Robin zjistí nejenom, že není těhotná, ale také, že nemůže mít děti. Děti, kterým příběh vyprávěla, byly imaginární a ve skutečnosti mluvila sama se sebou. Přestože nikdy neplánovala mít děti, je zdrcená, že děti mít nemůže, vzlyká a Ted ji uklidňuje. Tedovi ani ostatním přátelům pravý důvod svého smutku neřekne, místo toho použije výmluvu, že kanadský olympijský výbor ji shledal příliš vysokou, aby se mohla stát skokankou o tyči, což jí všichni uvěří.  V epizodě "Tailgate" je Robin dána důvěra, aby moderovala odpočet do Nového roku. Sandy Rivers je původní moderátor, ale před vysíláním se zhroutí, protože se s ním rozešla jeho přítelkyně. Živě ve vysílání se opije a Robin je donucena nahradit ho těsně před půlnocí a říká: "Když dopadne koule, my všichni zažijeme nový začátek a já nevím jak vy, ale já bych ho opravdu potřebovala". (To odkazuje na všechny události, které se dříve v sérii staly, jako podvádění Kevina a zjištění, že je neplodná).  V epizodě "The Drunk Train" jedou Robin a Kevin s Marshallem a Lily jako páry na chatu na den sv. Valentýna. Tady ji Kevin požádá o ruku a ona neví, co říct. Odhalí Marshallovi a Lily, že nemůže mít děti a zeptá se je na to, co by si mohl Kevin myslet. Řeknou ji, že pokud ji Kevin opravdu miluje, nebude mu to vadit. Když mu to Robin řekne, požádá ji Kevin znovu o ruku a ona to šťastně přijímá. Ale jakmile se vrátí z pobytu, Kevin diskutuje o možnosti založit rodinu, na což Robin odpoví, že nejen, že nemůže mít děti, ale že děti také nechce. To jí zavede k tomu opět se zeptat Kevina, zda mu nebude vadit, když nebude mít žádné děti a ne, že se "vzbudí za dva, deset nebo padesát let a bude litovat svého rozhodnutí". Kevin se poté rozhodne, že má Robin pravdu, zruší své zasnoubení a rozejdou se. Brzo poté ji Ted najde, když sama kouří na střeše bytového domu a vysvětlí mu, co se stalo. Ted si poté uvědomí, že se ve vztahu s Robin nepohnuli do žádného vážnějšího vztahu, od té doby, co spolu chodili a tak ji sdělí, že ji miluje. Nicméně, Robin je nejistá o tom, co si má myslet a po tom, co se vrátí z pracovní cesty z Moskvy, Tedovi řekne, že ho nemiluje a že se stěhuje z jeho bytu, aby žila v bytě z jednou ze svých kolegyň. Barneyho přítelkyně, Quinn se nastěhuje k Barneymu a nechá Teda a Robin zápasit o její byt. Ted žil v univerzitním bydlení a Robin zase se svou "přehnaně mateřskou" spolupracovnicí. Povýší ji jako spolumoderátorku a zvýší ji plat, takže byt přenechá Tedovi. Ve finálové epizodě je prozrazeno, že právě ona bude nevěstou na Barneyho svatbě.  V poslední epizodě Ted dovypráví dětem příběh a tím zjistí, že Robin miluje, proto se za ní vypraví i s modrým lesním rohem. Tím naráží na jednu z již odvysílaných epizod.

Robin Charles Scherbatská junior je fiktivní postava z amerického seriálu "Jak jsem poznal vaši matku", kterou vytvořili Carter Bays a Craig Thomas. Robin hraje kanadská herečka Cobie Smulders.

Robin Charles Scherbatsky Jr. is a fictional character created by Carter Bays and Craig Thomas for the CBS television series "How I Met Your Mother", portrayed by actress Cobie Smulders. Robin is the on-again, off-again love interest of Barney Stinson (Neil Patrick Harris) and Ted Mosby (Josh Radnor), and a close friend to Lily Aldrin (Alyson Hannigan) and Marshall Eriksen (Jason Segel).


Historie.

Vesnice Żółwin existovala již na konci 18. století (zaznačená na mapě z roku 1794 pod názvem Zulwin). Přibližně v polovině 19. století byl postaven venkovský panský dvůr pro hraběnku Michalinu z Radziwiłłů Rzyszczewskou. Tento dvůr velmi často měnil majitele. Patřil Eustachu Marylskému, potom rodině Zielińských, a později Szellerům. Od roku 1930 byl majitelem Michał Natanson. V roce 1940 jej koupil Henryk Witaczek, spojený s Centrální experimentální stanicí hedvábí v Milanówku. V oblasti se začal pěstovat morušovník, a nakonec vznikly velké plantáže, sloužící dlouho výzkumným a experimentálním účelům. Dvůr se stal útočištěm mnoha utečenců z východních částí II. Polské republiky. Po potlačení Varšavského povstání se stal útočištěm pro obyvatele Varšavy. Mezi hosty rodiny Witaczků patřilo mnoho známých osobností mj. Maria Dąbrowska, Ewa Szelburg-Zarembina, Ferdynand Ossendowski. Po válce dvůr patřil Institutu přírodních vláken v Poznani – Výzkumný ústav přírodního hedvábí v Żółwině. Dvůr a jeho okolí byly ale během let stále více zanedbávány. V současné době patří dvůr rodině Prokopowiczů a restauruje se.

Současnost.

Vesnice Żółwin má v současnosti více než 1000 obyvatel a je jedním z 15 starostenství patřících do gminy Brwinów.  Vesnice ztrácí vesnický charakter, velká část obyvatel pracuje v továrnách a firmách na území Varšavy a Mazovského vojvodství. Na území vesnice funguje několik desítek obchodních firem, které se věnují převážně službám.  Na území vesnice se nachází oblasti zástavby a rekreační oblasti - pozemky pro rodinné domy, chalupy a hospodářskou činnost. Postupně se buduje infrastruktura – kanalizační síť, vodovod, plynovod, telefony, a také síť silnic gminy. Ve vesnici se nachází první a druhý stupeň základní školy tvořící sdružení škol a také Lidový sportovní klub, „Wolta”, který nabízí jízdu na koni pro začátečníky i pokročilé. Kromě toho existuje ve vesnici Sbor dobrovolných hasičů.

Żółwin je vesnice v Polsku nacházející se v Mazovském vojvodství, v okrese Pruszków, v gmině Brwinów.  V letech 1975-1998 vesnice náležela administrativně do Varšavského vojvodství.  Vesnice Żółwin se nachází na východním okraji Młochowských lesů. Vesnice sousedí z obcemi: Owczarnia od západu, Podkowa Leśna od severu, od jihu s oblastmi gminy Nadarzyn a gminy Grodzisk Mazowiecki. Za zmínku stojí, že Żółwin je jedním z třech starostenství (spolu s vesnicemi Owczarnia a Terenia), které nejsou územně spojené se zbylými částmi gminy Brwinów. Odděluje je město Podkowa Leśna, které náleží do okresu Grodzisk.

Żółwin is a village in the administrative district of Gmina Brwinów, within Pruszków County, Masovian Voivodeship, in east-central Poland. It lies approximately south of Brwinów, south-west of Pruszków, and south-west of Warsaw.  The village has a population of 1325.


Historie.

Období meziválečné a válečné.

Území, na kterém leží Podkowa Leśna náleželo kdysi do Stanisława Lilpopa, předválečného průmyslníka a myslivce. Za počátek města se počítá rok 1925, kdy členové správní rady Město Zahrada "Podkowa Leśna" (J. Redziński, T. Baniewicz a právě Lilpop) podepsali smlouvu dávající pokyn k prodeji území Podkowy. Vytvoření města je svázáno bezprostředně s tzv. "Elektrickou příjezdovou železnicí" (pl. Elektryczna Kolej Dojazdowa) (obecně Warszawska Kolej Dojazdowa), postavenou v 20. letech 20. století. Díky tomu vznikl specifický urbanistický plán postavený na koncentraci ulic - alejí kolem železničního nádraží (projekt A. Jawornického). V roce 1981 byla Podkowa Leśna zapsána do rejstříku památek.  Během druhé světové války zde našlo pomoc i úkryt (mj. na Stawisku) mnoho Židů, kteří se odmítli ubytovat ve Varšavském ghettu (mezi nimi např. rodina známého varšavského advokáta Henryka Kona, který se ukrýval v Podkowě Leśné se svým synem, pozdějším novinářem a cestovatelem Lucjanem Wolanowským). Po Varšavském povstání osady ležící na linii železnice EKD, mezi nimi také Podkowa Leśna, přijaly deseti tisíce utečenců z Varšavy. Poněvadž se tam nalézala také značná část vedení AK, byla Podkowa nazývána "Malým Londýnem". V Podkowě byla umístěna mj. jediná radiostanice, kterou se podařilo zachránit z povstání ve Varšavě, operovaná přes Zofii a Stefana Korbońských.

Období poválečné.

V letech 1948 -1954 byla obec sídlem vesnické gminy Podkowa Leśna. 1. ledna 1957 získala Podkowa Leśna práva sídla městského typu, a 31. prosince 1968 městská práva. Po válce byl důležitou postavou v dějinách Podkowy kněz Leon Kantorski, probošt farnosti pw. Sv. Kryštofa v letech 1964 - 1991. V jeho kostele se v roce 1965 odbyla první tzv. mše beatové (rockové). V 80. letech byla farnost významným centrem odporu, iniciující různé společenské aktivity (politické a dobročinné). Např. se zde uskutečnilo několik hladovek na obranu politických vězňů, vypravené byly "mše za vlast", organizováno "setkání s autorem", do kterého byli pozváni významní představitelé opozice, historici apod.

Současnost.

Na území města rostou staré stromy a jsou zde také tři přírodní rezervace (Sojčí úvoz, rezervace Bolesława Hryniewieckého, Zaborów Witolda Tyrakowského) a mnoho přírodních památek. Podkowa byla koncipována jako rezidenční lokalita pro vyšší úředníky a inteligenci. Také dnes v ní bydlí mnoho známých osobností.  V současnosti je Podkowa Leśna cílem výletů a procházek obyvatel Varšavy, vzhledem k lesnímu charakteru a také značnému počtu pěkných předválečných vil. Stojí za to si prohlédnout mj. Lipovou alej, mající téměř 100 lip (přírodní památka), lovecký zámeček „Lilpopa“, vilu „Aida“ a předválečnou vilu „Kasyno Obywatelskie“ (v překladu „Občanské kasino“). Vilu „Kasyno“ se doporučuje navštívit zvláště během každoročního Festivalu otevřené zahrady. Zajímavý je také kostel postavený před válkou v modernistickém slohu, později mnohokrát přestavěný. Nachází se v něm zajímavé příklady předválečného i současného církevního umění (fresky, sochy, vitráže), a kolem kostela je rozlehlá, pečlivě navržená zahrada.  V Podkowě Leśné ve vile „Stawisko“, náležící dříve Jarosławu Iwaszkiewiczovi, se nachází Muzeum Anny a Jarosława Iwaszkiewiczových. V obci se nachází jediná vyšší škola, jmenovitě Vyšší škola teologicko-humanitní, vedená Adventisty sedmého dne.  V roce 2010 se uskutečnily volby na starostu Podkowy Leśné. V druhém kole vyhrála Małgorzata Stępień-Przygoda (dříve zastávala funkci místostarostky), která porazila Marcina Olejnika. V úřadě starosty nahradila Andrzeje Kościelného.

Struktura území.

Podle dat z roku 2002 má Podkowa Leśna rozlohu 10,1 km², z toho:  Město představuje 2,75% povrchu okresu.

Demografie.

Data z 31. prosince 2007: Podle dat z roku 2002 průměrný plat obyvatele činí 2772,63 zł.

Náboženství.

Na území Podkowy Leśné pastorační činnost provádí následující kostely:

Památky.

Mezi památky zapsané do seznamu památek patří::

Administrace.

Podkowa Leśna je členem sdružení Unie polských městeček.

Podkowa Leśna (užívající titul "Zahradní město") je město a gmina v Polsku nacházející se v Mazovském vojvodství, v okrese Grodzisk. Město je součástí varšavské aglomerace. V letech 1975-1998 město administrativně náleželo do Varšavského vojvodství.  Podle informací k 31. prosinci 2010 má město 3861 obyvatel.

Podkowa Leśna (literal meaning - "Horseshoe Grove", in full: "Miasto-ogród Podkowa Leśna" - "Garden-City Podkowa Leśna") is a town in Grodzisk Mazowiecki County (Masovian Voivodeship) of Poland and located within the territory of the Młochowskie Forests. City status - since January 1, 1969. The city also has the status of gmina, meaning "commune". Population - ca. 4000. Founded in 1925. On September 1, 1939 bombs fell on Podkowa Leśna that the Luftwaffe had intended for Warsaw. On January 17, 1945 the Soviets entered Podkowa Leśna.  Located in a beautiful setting not far from Warsaw, the town has an interesting collection of villas dating back to the interwar period, along with newly built mansions. Forests surround the city on three sides from the east, south, and north).


Tenisová kariéra.

V rámci hlavních soutěží událostí okruhu Futures debutoval da Silva v listopadu 2001, když na turnaji v Campinasu obdržel divokou kartu. V úvodním kole podlehl svému krajanovi Júliu Silvovi. Premiérový singlový titul v této úrovni vybojoval v červnu 2006 na brazilské události v Chapecu po finálové výhře nad Uruguaycem Martinem Vilarrubim. Na challengerech ATP poprvé triumfoval na říjnovém BH Tennis Open International Cup 2010 v Belo Horizonte, kde v závěrečném duelu zvítězil nad argentinským hráčem Facundem Argüellem.  Premiérové čtvrtfinále na okruhu ATP World Tour si zahrál na červencovém Bet-at-home Cup Kitzbühel 2012 po skreči Jana Hájka a zdolání sedmého nasazeného Lotyše Ernestsa Gulbise. Mezi poslední osmičkou jej zastavil Ital Filippo Volandri. Bodový zisk mu po turnaji poprvé v kariéře zajistil průnik do elitní světové stovky, když 30. července 2011 v žebříčku figuroval na 95. místě.  Ve finále okruhu ATP Tour debutoval na antukovém International German Open 2012, hraném v Hamburku v kategorii ATP 500, kde v závěrečném duelu čtyřhry se Španělem Danielem Muñozem de la Nava nestačili na španělský pár David Marrero a Fernando Verdasco. Na turnaji startovali z pozice náhradníků.  V kvalifikaci Internazionali BNL d'Italia 2013 utrpěl poranění vazů hlezna. S nedoléčenou distorzí odehrál kvalifikační turnaj v Nice a po challengeru v Braunschweigu byl přinucen přerušit sezónu na sedm týdnů. Vrátil se newyorským US Open 2013 bez jediné výhry na okruhu v probíhajícím roce. Po zvládnuté kvalifikaci odehrál 27. srpna první kolo proti Kanaďanu Vasekovi Pospisilovi. V pětisetovém boji odvrátil sedm mečbolů a poprvé v kariéře otočil utkání ze stavu 0–2 na sety. Vítězný tiebreak v páté sadě vyhrál poměrem míčů 12:10. Ve druhé fázi odebral světové dvojce a pozdějšímu vítězi Rafaelu Nadalovi jen tři gamy.  Ve světové klasifikaci se propadl až na 533. místo, které mu patřilo 8. června 2015. Rok poté, v červnu 2016, vystoupal po čtvrtfinále pražského challengeru na dosavadní kariérní maximum, 82. příčku.  Debut v hlavní soutěži nejvyšší grandslamové kategorie zaznamenal v mužské dvouhře US Open 2011, do níž prošel jako šťastný poražený z kvalifikace. V úvodním kole vyřadil irského kvalifikanta Louka Sorensena, jenž ve čtvrté sadě zápas skrečoval. Následně odešel poražen od Američana Alexe Bogomolova.

Rogério Dutra da Silva (* 3. února 1984 São Paulo) je brazilský profesionální tenista. Ve své dosavadní kariéře na okruhu ATP World Tour vyhrál jeden deblový turnaj. Na challengerech ATP a okruhu Futures získal do prosince 2017 devatenáct titulů ve dvouhře a třináct ve čtyřhře.  Na žebříčku ATP byl da Silva ve dvouhře nejvýše klasifikován v červenci 2017 na 63. místě a ve čtyřhře pak v září téhož roku na 86. místě. Trénuje ho Leonardo Kirche.  V brazilském daviscupovém týmu debutoval v roce 2011 semifinálem 1. skupiny Americké zóny proti Uruguayi, v němž vyhrál dvouhry s Marcelem Felderem i Martinem Cuevasem. Přispěl tak k výhře Brazilců 5:0 na zápasy. Do roku 2018 v soutěži nastoupil k šesti mezistátním utkáním s bilancí 6–4 ve dvouhře a 0–0 ve čtyřhře.  Brazílii reprezentoval da Silva také na Letních olympijských hrách 2016 v Riu de Janeiru, kde v mužské dvouhře skončil ve druhém kole na raketě šestého nasazeného Francouze Gaëla Monfilse.

Rogério Dutra da Silva (; born February 3, 1984) is a Brazilian professional tennis player.  Dutra Silva has a career high ATP singles ranking of 63 achieved on July 24, 2017 and a career high ATP doubles ranking of 84 achieved on February 26, 2018. He has won one ATP Doubles Title and 11 ATP Challenger Singles Titles.


Biografie.

Původ, mládí.

Princezna Ingeborg se narodila 2. srpna roku 1878 v paláci Charlottenlund v Kodani, jako páté dítě/druhá dcera dánského tehdy ještě korunního prince, pozdějšího krále Frederika VIII. a jeho manželky, švédské princezny Luisy.

Manželství a potomci.

27. srpna roku 1897, ve věku 21 let, se provdala za švédského prince Karla, vévodu z Västergötlandu, třetího ze čtyř synů švédského krále Oskara II. a jeho manželky Žofie Nassavské. Ingeboržina matka Luisa byla Karlovou sestřenicí.  Na svatební cestu jel novomanželský pár do Německa, poté se usadil ve švédském hlavním městě Stockholmu.  Princezna byla ve Švédsku velmi populární jako vnučka švédského krále Karla XV. Říkalo se o ní, že role švédské královny by slušela nejlépe jí. V letech 1897–1907 se královna Žofie málo ukazovala ve společnosti a korunní princezna Viktorie trávila většinu svého času v zahraničí, takže princezna Ingeborg hrála roli první dámy Švédska. Byla však oblíbená především pro své dobré charakterové vlastnosti, klidnou a veselou povahu. Velmi milovala automobily a sport, především jízdu na koni.  Ze šťastného manželství Ingeborg a Karla vzešly čtyři děti:  Roku 1905 Norské národní shromáždění vybralo prince Karla, Ingeboržina manžela, jako prvního, jemuž byl nabídnut trůn Norska, dříve nezávislé země, jež si po dlouhé době opět zvolila nezávislost na Švédsku. Princ nabídku s ulehčením odmítl kvůli odporu svého otce, krále Oskara II., vůči nezávislosti Norska.  Ingeborg zemřela ve Stockholmu 11. března roku 1958 ve věku 79 let, sedm let poté, co ovdověla. Byla svědkem smrti nejen svého manžela, ale i dvou svých dcer: Astrid zahynula v roce 1935 jako oběť automobilové nehody ve Švýcarsku, Marta pak v roce 1954 na rakovinu. Ingeborg byla pohřbena na Královském hřbitově v Haagském parku ve Stockholmu.  Díky sňatkům svých tří dcer se stala pramáti řady evropských monarchů, mezi něž patří norský král Harald V. či belgičtí králové Baudouin I. a Albert II.

Ingeborg Dánská, plným jménem "Ingeborg Charlotta Carolina Frederikke Louise" (2. srpna 1878, Kodaň – 11. března 1958, Stockholm) byla rodem dánská princezna a sňatkem princezna švédská s titulem vévodkyně z Västergötlandu.

Princess Ingeborg of Denmark (Ingeborg Charlotte Caroline Frederikke Louise; 2 August 1878 – 12 March 1958), was a Princess of Sweden by marriage to Prince Carl, Duke of Västergötland. She was the daughter of Frederick VIII of Denmark, and the maternal grandmother of Harald V of Norway, Baudouin and Albert II of Belgium, the matrilineal great grandmother of Henri, Grand Duke of Luxembourg, and the paternal great-grandaunt of Carl XVI Gustaf of Sweden.


Osobní život.

Narodila se v roce 1965 ve městě St. Catharines v ontarijské provincii, původně italským rodičům, kteří emigrovali do Kanady. Vyrostla v dělnické a tradiční římskokatolicky orientované rodině. V místě narození vystudovala střední školu Denis Morris Catholic High School. Pro svět modelingu ji objevil agent na soutěži krásy "Miss Teen Niagara 1978".

Modelingová kariéra.

Poté, co se přestěhovala do New Yorku, podepsala smlouvu s agenturou Elite Model Management. Část kariéry strávila prací v Paříži, kam se přestěhovala roku 1984. Objevila se také v několika videoklipech hudebníka George Michaela.  Známou se stala citátem z roku 1990, když během rozhovoru s Jonathanem van Meterem pro časopis "Vogue" uvedla: "„Nevzbudíme se za méně než 10 000 dolarů na den.“" Věta je často nesprávně citována jako "„nevylézáme z postele za méně než… ,“" či "„nevstávám z postele za méně než… .“"  Na konci 80. let si nechala ostříhat vlasy. Krátký chlapecký sestřih pro ni danou sezónu znamenal okamžité vypovězení nasmlouvaných módních přehlídek. Přesto se objevila na mnoha obálkách časopisů a ženy její účes napodobovaly. V následujících letech pak vícekrát prošla výraznou změnou stylu účesu.  V roce 2007 podepsala několikaletou exkluzivní smlouvu s kosmetickou firmou L'Oreal Paris. Další profesionální kontrakty uzavřela s módními agenturami DNA Model Management v New Yorku a Models 1 v Londýně.  V červnu 2010 deník "New York Post" přinesl informaci, že se stane novou tváří maloobchodní společnosti Talbots, zaměřující se na oblečení, obuv a módní doplňky.

Soukromý život.

Ve dvaceti dvou letech se vdala za o řadu let staršího výkonného ředitele agentury Elite Model Management Geralda Marieho.. Manželství trvalo v letech 1987–1993. Po rozvodu navázala šestiletý partnerský vztah s hercem Kylem MacLachlanem.  Od roku 1998 byl jejím přítelem francouzský fotbalový brankář Fabien Barthez, se kterým následující rok otěhotněla. V šestém měsíci gravidity potratila, pár se rozešel a modelka se na další tři roky vzdala profesní kariéry.  11. října 2006 přivedla na svět syna Augustina Jamese, ovšem jméno biologického otce sdělit odmítla. V době těhotenství se objevila v srpnovém vydání magazínu "Vogue".  Poté navázala poměr s Peterem Mortonem. Dvojice se rozešla v druhé polovině roku 2010.  V červenci 2011 periodikum "The New York Post" uvedlo, že otcem jejího dítěte je francouzský miliardář François-Henri Pinault, manžel herečky Salmy Hayekové. O měsíc později, 1. srpna 2011, po něm modelka u newyorského soudu nárokovala měsíční výživné na syna ve výši 46 000 dolarů.

Linda Evangelista (* 10. května 1965, St. Catharines) je kanadská supermodelka, jež se objevila na více než šesti stech titulních stranách časopisů a během modelingové kariéry pracovala pro řadu společností.

Linda Evangelista (; born May 10, 1965) is a Canadian fashion model and one of the top supermodels from the 1990s. She is regarded as one of the most accomplished and influential models of all time, and has been featured on over 700 magazine covers. Evangelista is primarily known for being the longtime "muse" of photographer Steven Meisel, as well as for coining the phrase "We don't wake up for less than $10,000 a day." She holds the record for her multiple appearances on the cover of "Vogue Italia", all of which were photographed by Meisel.  Evangelista's modelling career began in 1984 when she signed with Elite Model Management after having moved from her native Canada to New York City. Upon the suggestion of photographer Peter Lindbergh, Evangelista had her hair cut short in 1988. The haircut, nicknamed "The Linda", not only sparked many copies worldwide, but it also benefited Evangelista's career and helped usher in the era of the supermodel.  Described as the "chameleon" of the fashion industry, and as a key figure among the five supermodels, Evangelista was one of the most famous women in the world during the late 1980s and throughout the 1990s. Unlike her colleagues, she chose not to diversify into other ventures outside of modelling. She retired from her career in 1998 and made a comeback three years later, this time working only sporadically. Her achievements as a model led to her being voted as "The Greatest Supermodel of All Time" by the viewers of the television show "Fashion File" in 2008.


Nomenklatura.

Vlk arabský, trinomickým jménem "Canis lupus arabs", je uznávaným poddruhem vlka obecného, jehož vědecky zařadil Reginald Innes Pocock v roce 1934. V arabštině se nazývá "theeb", hebrejsky pak "ze´ev Aravi," anglicky se mu někdy říká "desert wolf". Možným problémem statusu této subspecie je předpokládaný genetický mix se psem domácím.

Popis.

Arabský vlk je malý, štíhlý, pouštní vlk. Na délku měří 70 až 80 cm a výšku v kohoutku má 40 až 65 centimetrů. Ocas je 30 až 34 cm dlouhý a má černou špičku. Dospělci váží v průměru 18 až 20 kg. Pohlavní dimorfismus není nijak zásadní. Samci odchycení v Negevské poušti vážili mezi 17,4 a 22,5 kg, samice mezi 15,7 a 18,9 kg. Jeho uši jsou v poměru k velikosti těla ve srovnání s jinými poddruhy větší, přizpůsobené k rozptýlení tělesného tepla. V létě má krátkou, řídkou srst, ale delší chlupy na zádech mu dlouho zůstávají. Pravděpodobně jde o adaptaci zlepšující ochranu před slunečním zářením. Zimní srst je dlouhá, ale je kratší, než u „severních” vlků. Zbarvení srsti kolísá od světle hnědé po šedožlutou. Srst na tvářích má obvykle bílou barvu. Většina jedinců má žluté oči, ale někteří mají oči hnědé, zřejmě v důsledku křížení se zdivočelými psy. Arabští vlci se liší od jiných vlků tím, že prostřední dva prsty jejich tlapek jsou srostlé. V porovnání s vlkem indickým má světlejší srst, je v průměru o něco menší a má úměrně menší hlavu.  Celkově je vlk arabský štíhlé tělesné konstituce, což je dáno teplým prostředím a prakticky neustálým aktivním sháněním potravy, která je v pouštních a polopouštních oblastech poměrně vzácná.  U vlka arabského byl zaznamenán i melanismus. Černí vlci se vyskytují především v západní části Saúdské Arábie, zvláště ve vlhčích oblastech.

Biologie.

Arabští vlci se obvykle nesdružují do velkých smeček. Žijí buď osamoceně, v párech nebo ve skupinách čítajících tři až čtyři zvířata. Do větších smeček se sdružují jen, když je dostatek potravy. Největší zaznamenaná skupina čítala 17 jedinců. Jsou zvláštní tím, že vyjí jen zcela výjimečně. Jsou výrazně teritoriální jen v období, kdy vychovávají mláďata. To si rodičovský pár nárokuje území o velikosti 11 až 33 km. Nedokáží přežít delší období bez příjmu tekutin (na rozdíl od mnoha jiných pouštních zvířat), proto nezacházejí příliš daleko do vyprahlých pouštních oblastí bez zdrojů vody. Jsou aktivní především za soumraku a v noci. Během dne zůstávají v úkrytech, které jim poskytují stín. Hloubí si poměrně hluboká doupata, v nichž přečkávají nejteplejší části dne.

Potrava.

Vlk arabský loví většinou sám a v noci. Jeho kořistí se stávají malá a středně velká zvířata, jako jsou hlodavci, zajíci, lišky, menší antilopy a gazely (gazela dorkas, "Gazella marica", gazela arabská, gazela obecná), divoké druhy koz (například kozorožec horský), plazi, ptáci a hmyz. Živí se také mršinami, v některých částech výskytu může jít o hlavní část jeho potravy. Jídelníček doplňuje ovocem a rostlinami. V některých oblastech, například v jižním Izraeli, tvoří významnou část potravy odpadky.  Útočí též na hospodářská zvířata, může napadnout jakékoliv domácí zvíře až do velikosti kozy. V důsledku toho ho zemědělci bez váhání střílejí, tráví jedem nebo chytají do pastí.

Rozmnožování, vývoj.

Rozmnožování probíhá mezi říjnem a prosincem. Březost trvá 63 až 65 dní, následně samice porodí obvykle 2 až 3 mláďata. Někdy to může být i více a zaznamenaný rekord je 12 vlčat. Mláďata se rodí slepá a jsou matkou kojena 6 až 8 týdnů. Pak přecházejí na tuhou stravu, což je zpočátku rodiči natrávené a vyvržené maso ulovených zvířat. Pohlavně dospělí se mladí jedinci stávají přibližně ve dvou letech. Délka života se pohybuje okolo 10 let.

Populace.

Obecně platí, že populace vlků je vysoká tam, kde je nízká hustota lidského osídlení. V Ománu se populace vlků výrazně zvýšila od té doby, co byl zakázán jejich lov. Je velmi pravděpodobné, že se výskyt na určitých místech regionu v blízké budoucnosti přirozeně obnoví. V Izraeli žije asi 100 až 150 arabských vlků v Negevské poušti a v Aravském údolí. V Jordánsku žije asi 200 jedinců. V Saúdské Arábii se vyskytuje několik stovek vlků, odhady z přelomu tisíciletí hovořily o 500 až 700 kusech. Celková populace dosahuje zřejmě 1000 až 2000 zvířat.

Hrozby, ochrana.

Tento poddruh vlka má neoficiální status (samostatně není hodnocen IUCN) kriticky ohrožený. Hlavní hrozbou pro něj je konflikt s lidmi, kteří šelmy tradičně a dlouhodobě považují za škůdce a snaží se je všemi možnými způsoby zabíjet. Dalším problémem je křížení s potulnými domácími psy. Předpokládá se, že hybridi psů a vlků jsou hůře adaptovaní na pouštní život a můžou vykazovat agresivnější chování vůči dobytku. Ztráta biotopu může být rovněž příčinou úbytku vlčí populace. V Ománu trpí vlci vzteklinou.  V Ománu, Izraeli a některých oblastech Saúdské Arábie je vlk arabský chráněn. V Egyptě a Spojených arabských emirátech existuje chovný program.

Vlk v kultuře.

Vlk je často zmiňován v Bibli jako nepřítel, symbol zrady a dravosti a krvežíznivosti (Sírachovec 13:17 – "Jak může být vlk ve spolku s beránkem?", Matouš 7:15 – "Střezte se lživých proroků, kteří k vám přicházejí v rouchu ovčím, ale uvnitř jsou draví vlci."). Pokolení Benjamín, vzhledem ke svému bojovnému charakteru, bylo často přirovnáváno k vlku.

Vlk arabský ("Canis lupus arabs") je nejmenší poddruh vlka obecného. Dříve obýval celý Arabský poloostrov, ale nyní žije jen v malé části jižního Izraele, v Kuvajtu, Ománu, Jemenu, Jordánsku, Saúdské Arábii a pravděpodobně v některých místech na Sinajském poloostrově v Egyptě. Výskyt v Iráku a Sýrii je nejistý, respektive není zřejmé, zda v případě místních vlků nejde výhradně o poddruh "Canis lupus pallipes." Ve Spojených arabských emirátech nebyl ve volné přírodě spatřen od 80. let 20. století.

The Arabian wolf ("Canis lupus arabs") is a subspecies of gray wolf which lives on the Arabian peninsula. It is the smallest-sized wolf known. It is a desert-adapted wolf that normally lives in small groups and is omnivorous, eating carrion and garbage as well as small to medium-sized prey.


The High Ground (Star Trek: The Next Generation)

Příběh.

Posádka USS Enterprise D dopravila zdravotnický materiál na planetu Rutia IV, která není součástí Federace, když tu náhle exploduje na veřejném prostranství bomba a zraní mnoho kolemjdoucích. Doktorka Crusherová se snaží pomáhat raněným, a to i přes rozkaz kapitána Picarda, aby se vrátila na loď, ale její snaha je přerušena, když je unesena nějakým mužem za použití neznámé technologie transportu. Kapitán a jeho posádka se dozví od šéfky rutijské policie Alesany Devos, že bomba a únos doktorky Crusherové byly dílem teroristické organizace Ansata, kteří usilují o nezávislost na rutijské vládě, a doktorku zřejmě využijí jako rukojmí. Po zamítnutí vyřešení konfliktu mezi vládou a teroristy za použití zbraní Enterprise Devos přikáže tvrdé výslechy všech, kteří sympatizují s Ansatou. Tento akt shledá posádka Enterprise za nemorální a začne zkoumat jejich transportní technologii. Zjistí, že používají dimenzionální posun, který jim umožňuje překonat silová pole a že pokud budou jejich transport sledovat, podaří se jim určit umístění základny teroristů. Wesley se na této analýze aktivně podílí, aby pomohl zachránit svou matku.  Na základně Ansaty se doktorka Crusherová dozvídá, kdo je jejím únoscem. Jde o vůdce celé organizace jménem Kyril Finn. Crusherová se řídí předpisy Hvězdné flotily a zaujme postoj, kdy odmítá jíst či jakkoliv s Finnem spolupracovat. Po několika hodinách ji přestane omezovat a žádá po ní, aby pomohla s léčbou jejich raněných. Ona přijde na to, že použití jejich transportní technologie způsobuje nezvratné poškození DNA a že mnoho z nich je nemocných právě kvůli jejímu nadměrnému používání. Finn připustí, že tato technologie je jejich jediná zbraň proti rutijské vládě. Po uplynutí dalších několika hodin se Finn domnívá, že Federace spolupracuje s rutijsou vládou, a zahájí útok na Enterprise. A to i přes požadavek Crusherové, aby se nic nestalo jejímu synovi. Ansatě se podaří umístit bombu na warp jádro. Tuto La Forge urychleně transportuje do volného prostoru, ale odvedení pozornosti je dostatečně silné na to, aby se teroristům povedlo proniknout na můstek a unést kapitána Picarda. Později se s kapitánem Finn na Enterprise vrátí, přenese se s ním k poradkyni Troi a přednese své požadavky: Aby Federace vstoupila do rozepře mezi nimi a vládou a působila jako mediátor. Stihne se s kapitánem vrátit na planetu ještě, než dorazí členové bezpečnosti. Doktorka Picardovi objasní svoji situaci a ten jí řekne, aby pokračovala v získávání Finnovy důvěry a že se snad podaří vyřešit tento problém mírovou cestou.  Po Finnově transportu jsou Dat a Wesley schopni lokalizovat, kde má Ansata svou základnu. Riker a Devos shromáždí své síly. Po transportu na základnu jsou schopny tyto spojené jednotky rychle potlačit odpor teroristů. Finn se na poslední chvíli pokusí popravit Picarda, ale Devos jej zabije. Věří, že kdyby zůstal naživu, jeho uvěznění by mohlo zažehnout ještě větší odpor, zatímco smrt v bitvě z něj udělá mučedníka a násilí poklesne. Když se mladý člen Ansaty chce pomstít na Devos, doktorce se podaří jej přesvědčit, aby sklonil zbraň, na což Riker poznamená, že je to náznak, že budoucí diskuse na vyřešení tohoto problému mohou být úspěšnější. Členové posádky Enterprise se vrátí na svou loď a doktorka Crusherová se znovu setká se svým synem, kterému děkuje za snahu při její záchraně.

Cenzura.

Ve své studii o terorismu Dat poznamená, že Irsko bylo sjednoceno po úspěšné teroristické kampani v roce 2024. Výsledkem toho bylo, že tato epizoda nebyla ve Spojeném království řadu let odvysílána žádnou nekódovaně (zdarma) vysílající televizní stanicí. V Irsku byla epizoda odvysílána celá, pouze s upozorněním, že obsah a narážky byly pouze fiktivní. Na satelitním kanále Sky1 byla epizoda v premiérovém vysílání upravena. Neupravená tam byla vysílána v květnu 2006 a konečně na BBC Two během reprízy epizod třetí sezóny po půlnoci v září 2007.

„Ušlechtilé důvody“, v originále „The High Ground“, je v pořadí dvanáctá epizoda třetí sezóny seriálu "".  V této epizodě se členka lodi Hvězdné flotily USS Enterprise D stane rukojmím teroristů, kteří doufají, že zapojením Spojené federace planet do svých plánů se jim podaří dosáhnout svých cílů.

"The High Ground" is the 12th episode of the of the American science fiction television series "", the 60th episode of the series. Set in the 24th century, the series follows the adventures of the Starfleet crew of the Federation starship Enterprise-D. In this episode, a crew member of the Federation Starfleet starship USS "Enterprise"-D is taken hostage by terrorists who hope Federation involvement will help them win concessions for their cause.


Příčiny.

Toto onemocnění je způsobeno autotraumatizací, kdy se pacient škrábe, kouše nebo odírá místa v důsledku lokální bolestivosti nebo pocitu svědění. Mezi vyvolávající příčiny těchto nepříjemných pocitů patří alergie na bleší kousnutí, reakce na jiný bodavý hmyz, zevní parazité jako např. klíšťata, problémy s paraanálními váčky, cizí tělesa (trny, osiny, semena...), povrchová poranění (pokousání), zplstnatělá srst, drobné nečistoty, povrchová poranění, zánět zevního zvukovodu, kontaktní dráždivé látky apod. V důsledku až maniakální traumatizace postiženého místa dochází během několika minut až hodin k tvorbě zarudlého, mokvavého ložiska bez srsti, které je silně svědivé. Takové „horké místo“ se nachází zpravidla v blízkosti prvotního problému.  Predisponovaná jsou dlouhosrstá plemena s bohatým a hustým osrstěním jako např. svatobernardský pes, novofundlanský pes, německý ovčák, čau-čau, bernský salašnický pes, zlatý retrívr, ale i některá krátkosrstá (rotvajler). Onemocnění většinou vzniká v teplém a vlhkém letním počasí, kdy nedochází ke správné ventilaci kůže. Komplikujícím faktorem je špatně udržovaná zplstnatělá srst. Pokud není léčba rychle zahájena, proces se rychle šíří a onemocnění se může šířit i do chlupových folikulů, případně ještě hlouběji.

Symptomatologie a diagnostika.

Rychle se rozvíjející změny mají většinou kruhový tvar o průměru několika centimetrů. Jsou silně červeně zabarvené, tvoří se mokvavé eroze a dochází k lokální ztrátě srsti. Postižené místo na sebe upozorní přítomností chlupů, které jsou slepené raným sekretem a nutkavou snahou zvířete o další traumatizaci léze. Nacházíme zpravidla pouze jedno pyotraumatické ložisko s dominantní lokalizací v bederní a křížové krajině, na bocích stehen, v okolí ocasu, na krku a poblíž uší.  Onemocnění diagnostikujeme na základě anamnézy, klinických příznaků a souvislosti s primární příčinou.

Terapie a prevence.

Léčba bývá úspěšná, ale musíme s ní začít včas. Okolí mokvavého procesu odmastíme, ostříháme a lézi vyčistíme jemným dezinfekčním roztokem (chlorhexidin, etyllaktát). Někdy je zapotřebí před vlastním ošetřením pacienta sedovat kvůli enormní bolestivosti. Následující léčba spočívá v aplikaci adstringentních roztoků. V současnosti doporučujeme použití veterinárních šamponů s potřebnými účinky (antiseptický, adstringeční, s lokálními anestetiky…). U vysoce zánětlivých a bolestivých stavů, kdy je nutné přerušit bludný kruh svědivosti (pruritu), bolesti a traumatizace, je možné podávat kortikoidy 5–7 dní. Použití límce zabrání automutilaci. Nejdůležitějším terapeutickým zásahem je odstranění vyvolávající příčiny. Pokud se vyvine stav pyotraumatické folikulitidy je většinou potřeba nasadit celkově i antibiotickou léčbu.  Pro prevenci se doporučuje pravidelná péče o srst, čištění uší, kontrola naplněnosti análních váčků a dodržování antiparazitární program (protibleší program a boj proti klíšťatům).

Pyotraumatická dermatitida, akutní mokvavá dermatitida ("dermatitis pyotraumatica", "acute moist dermatitis") nebo také „horké místo“ ("Hot spot") je onemocnění kůže postihující nejčastěji psy.

Pyotraumatic dermatitis, also known as a hot spot or acute moist dermatitis, is a common infection of the skin surface of dogs, particularly those with thick or long coats. It occurs following self-inflicted trauma of the skin. Pyotraumatic dermatitis rarely affects cats.


Provincie říše Jüan.

Dělení Číny na provincie poprvé zavedla mongolská vláda říše Jüan. Východní část severní Číny spravovala přímo ústřední vláda, zbytek říše (Čínu, Mongolsko a Koreu) rozdělila na 11 regionů zvaných "sing-šeng" (). Spravovány byly regionálními zastupitelstvími ústředního sekretariátu ("sing čung-šu-šeng", ). Jejich hranice však byly podstatně odlišné od pozdějších provincií.  V říši Jüan existovaly provincie Kan-su (kromě dnešní provincie Kan-su zahrnovala i Ning-sia), Che-nan-ťiang-pej (dnešní Che-nan, severní Chu-pej, severní Ťiang-su, severní An-chuej), Chu-kuang (dnešní Chu-nan, západní Kuang-tung, Kuang-si, Kuej-čou a Chaj-nan), Ťiang-si (včetně východního Kuang-tungu), Ťiang-če (dnešní Če-ťiang, jižní Ťiang-su, jižní An-chuej, Fu-ťien), Liao-jang (Mandžusko), Ling-pej (dnešní Mongolsko a sever Vnitřního Mongolska), Šen-si, S’-čchuan (východní a střední S’-čchuan), Jün-nan a zvláštní postavení měla Korea (jako oblast Čen-tung).  Provincie se dělily na obvody "tao" (道, na vyšší úrovni) a fiskální oblasti "lu" (路, na nižší úrovni), které se skládaly z krajů "čou", speciálních krajů "ťün", prefektur "fu" a výrobních prefektur "ťien".

Provincie říše Ming.

Jüanské Mongoly z Číny vyhnaly armády říše Ming. Správa říše Ming byla také založena na rozdělení země do provincií ("šeng", ). Od konce 20. let 15. století se jejich počet ustálil na třinácti. Z dělení říše na provincie bylo vyjmuto metropolitní území (Č’-li) kolem hlavního města Pekingu, které přímo podléhalo ústřední vládě, a analogicky široké okolí Nankingu (Nan č’-li) spravovaly tamní úřady, jejichž struktura odpovídala ne provinční, ale centrální vládě.  V mingské Číně existovaly od roku 1368 metropolitní oblast Č’-li (okolí Nankingu) a provincie Če-ťiang, Ťiang-si, Chu-kuang, Fu-ťien, Kuang-tung, Kuang-si, Che-nan, Šan-tung, Šan-si a Pej-pching (roku 1403 reorganizovaná v severní metropolitní oblast – Pej č’-li). Roku 1369 byla na územích připojených k říši založena provincie Šen-si (zahrnovala i dnešní provincie Kan-su a Ning-sia), roku 1371 S’-čchuan, roku 1382 Jün-nan. Roku 1413 byla z částí Chu-kuangu, Jün-nanu a S’-čchuanu utvořena provincie Kuej-čou. V letech 1407–1428 existovala na území severního Vietnamu provincie Ťiao-č’.  Provincie spravovaly tři úřady – provinční administrativní úřad (v čele s jedním nebo dvěma vedoucími "pu-čeng š’") řídil civilní správu, regionální vojenská komise velela místním vojenským jednotkám a kontrolní úřad (v čele s vedoucím "an-čcha-š’") dozíral na všechno dění. Provinční kontrolní úřad se postupem doby soustředil na soudní agendu. S vojenskými i civilními úkoly byli do provincií vysíláni velcí koordinátoři "sün-fu" a výše postavení nejvyšší velitelé "cung-tu". Mívali tituly ministra nebo náměstka ministra a nejvyššího kontrolora, což je stavělo nad běžné provinční úředníky.  Provincie se členily na prefektury "fu", případně i kraje "čou".

Provincie říše Čching.

Mandžuská říše Čching, která roku 1644 nahradila Mingy, provinční rozdělení země převzala. Postupně provedla několik změn. Z jižní metropolitní oblasti kolem Nankingu vznikla provincie Ťiang-nan, roku 1666 rozdělená na An-chuej a Ťiang-su. Roku 1664 byl Chu-kuang rozdělen na provincie Chu-pej a Chu-nan. Od Šen-si se odtrhla provincie Kan-su.  K dalším změnám došlo až koncem 19. století. Roku 1884 vznikla provincie Sin-ťiang, roku 1885 získal status provincie ostrov Tchaj-wan, o deset let později dobytý Japonskem. Od roku 1907 fungovala provincie Feng-tchien (dnešní Liao-ning), zbytek Mandžuska byl rozdělen mezi provincie Ťi-lin a Chej-lung-ťiang.  V čele čchingských provincií stál provinční guvernér "sün-fu", kterému podléhal zástupce guvernéra či provinciální správce "pu-čeng-š’", stojící v čele civilní správy provincie, a o stupeň níže stojící provinční soudce "an-čcha-š’". Na jednu nebo více provincií dohlížel generální guvernér "cung-tu", který měl převážně vojenské úkoly a byl nadřízený provinčním guvernérům.

Provincie Čínské republiky.

Po vzniku Čínské republiky došlo k vícero změnám. Na východě vznikly provincie Si-kchang (části Tibetu a S’-čchuanu) a Čching-chaj, na severu Ning-sia, na místě dnešního Vnitřního Mongolska existovaly provincie tři a devět v Mandžusku.

Provincie Čínské lidové republiky.

Čínská lidová republika je rozčleněna na 34 celků první (neboli provinční) úrovně. Provincií je formálně 23, fakticky však pouze 22, jelikož Tchaj-wan je pod kontrolou Čínské republiky. Dále existuje 5 autonomních oblastí, 4 přímo spravovaná města a 2 zvláštní správní oblastí.  Provincie se člení na celky druhé (prefekturní) úrovně, městské prefektury, prefektury, autonomní prefektury; výjimečně obsahují též celky postavené výše než prefektury – subprovinční města, subprovinční autonomní prefekturu a subprovinční nové obvody.  V čele provincie stojí provinční vláda vedená guvernérem. Fakticky je zodpovědná provinčnímu výboru Komunistické strany Číny v čele s tajemníkem.

Provincie () je označení pro správní jednotku v Čínské lidové republice a některých předešlých čínských státech. V Číně provincie vznikly ve 13. století, v říši Jüan, jako regionální správní útvary nejvyšší úrovně. V následujících říších Ming a Čching byly jejich hranice měněny a postupně se blížily k dnešnímu stavu. V systému členění Čínské lidové republiky patří mezi správní jednotky první (neboli provinční) úrovně, vedle autonomních oblastí, přímo spravovaných měst a zvláštních správních oblastí.

Provincial-level administrative divisions () or first-level administrative divisions (), are the highest-level Chinese administrative divisions. There are 34 such divisions claimed by the People's Republic of China, classified as 23 provinces (), four municipalities, five autonomous regions, and two Special Administrative Regions. The political status of Taiwan Province and a small fraction of Fujian Province are in dispute, which are under separate rule by the Republic of China.  Every province on mainland China (including the island province of Hainan) has a Communist Party of China provincial committee (), headed by a secretary (). The Committee Secretary is effectively in charge of the province, rather than the governor () of the provincial government.


Život.

Joshua Lederberg se narodil rabínu Zvi Hirsch Lederbergovi (1903–1969) a jeho ženě Esther Goldenbaumové. Oba rodiče byli Židé, kteří z Palestiny dva roky před narozením Joshui emigrovali do USA.

Studia a kariéra.

Joshua Lederberg vystudoval zoologii na Kolumbijské universitě, kde obdržel titul bakalář již ve svých 19 letech. V r. 1944 přestoupil na Yaleovu universitu, kde r. 1947 obdržel doktorát. Stejného roku přechází na univerzitu ve Wisconsinu, kde pokračuje ve výzkumu genetiky bakterií.  Joshua Lederberg byl velice aktivním člověkem. Podílel se na výzkumu virálních protilátek ve spolupráci s laureátem Nobelovy ceny Frankem M. Burnetem, studoval umělou inteligenci, či se zabýval studiem možného mimozemského života (jako první použil termín exobiologie a spolupracoval s Carlem Saganem na ustanovení exobiologie jako vědeckého oboru a jeho prosazení při výzkumech vesmíru). V 60. letech mu mezinárodní pozornost vyneslo upozorňování na fakt, že navrátivší se astronauti z Měsíce by měli strávit určitou dobu v karanténě z důvodu možného přenosu mimozemských mikrobů.

Soukromý život.

Joshua Lederberg se poprvé oženil r. 1946 s Esther M. Zimmerovou, jež byla objevitelkou transdukce u lambda fága, také poprvé popsala proces lysogenie; roku 1966 se rozvedli. Jeho druhá žena, Marguerita Stein Lederbergová, byla psychiatričkou a profesorkou na Cornellově universitě. Měli spolu dceru Anne.  Roku 2008 Joshua Lederberg zemřel na pneumonii ve věku 82 let.

Dílo.

Konjugace bakterií.

V době, kdy Joshua Lederberg končil svá doktorská studia, vědci zastávali názor, že se bakterie rozmnožují asexuálně dělením tj. na dvě geneticky totožné poloviny. Avšak Dr. Lederberg byl jiného názoru. Pozoroval, že bakterie "Escherichia coli" si určitým způsobem genetickou informaci vyměňují tj. obdobě rekombinace vyšších živočichů. Tento děj r. 1946 nazval konjugací. Nobelovu cenu za tento objev obdržel r. 1958 společně s Georgem Beadllem a Edwardem Tatumem.

Publikace.

Joshua Lederberg je autorem několika knih:

Joshua Lederberg (23. května 1925, Montclair, New Jersey — 2. února 2008, New York) byl americký molekulární biolog, jenž se stal nositelem Nobelovy ceny za objev a popis konjugace u bakterií.  V roce 2012 byl na jeho počest pojmenován na povrchu Marsu v oblasti Xanthe Terra 87 km velký impaktní kráter.

Joshua Lederberg, ForMemRS (May 23, 1925 – February 2, 2008) was an American molecular biologist known for his work in microbial genetics, artificial intelligence, and the United States space program. He was 33 years old when he won the 1958 Nobel Prize in Physiology or Medicine for discovering that bacteria can mate and exchange genes (bacterial conjugation). He shared the prize with Edward Tatum and George Beadle, who won for their work with genetics.  In addition to his contributions to biology, Lederberg did extensive research in artificial intelligence. This included work in the NASA experimental programs seeking life on Mars and the chemistry expert system Dendral.


Osobní život.

Margareta se dne 21. září 1996 vdala za rumunského herce Radu Dudu. Je bezdětná. V době studií na univerzitě v Edinburghu měla poměr s Gordonem Brownem, ministerským předsedou Velké Británie v letech 2007-2010.

Kariéra.

Po absolvování univerzity Margareta pracovala na několika britských univerzitách a zabývala se sociologií medicíny. Později působila v projektech koordinovaných Světovou zdravotnickou organizací a dále pracovala pro OSN v rámci Organizace pro výživu a zemědělství. Od roku 1989 se zabývá charitativní prací zaměřenou na Rumunsko. V roce 1990 založila Fond Princezny Margarety věnující se podpoře občanské společnosti v Rumunsku

Narůstající vliv.

Po smrti Michala I. se stala hlavou Rumunské královské rodiny a k rumunskému lidu přistoupila se slibem, že naváže na odkaz svého zesnulého otce. Při této příležitosti vystoupila následující pondělí i na půdě poslanecké sněmovny, kde se vyjádřila k budoucnosti Rumunska. Vůbec poprvé od roku 1946 zde na počest jejího otce zazněla monarchistická hymna.  Sled těchto událostí zahájil v parlamentu debatu o tom, zda by mělo Rumunsko uspořádat referendum o změně státního zřízení na parlamentní monarchii. Tento proces iniciovali bývalý místopředseda sociálních demokratů Niculae Bădălău a předseda senátu Călin Popescu-Tăriceanu, který se dokonce otevřeně přiznal k monarchismu. Již v lednu 2018 Rumunsko změnilo svůj státní znak přidáním Ocelové koruny.  Na konci března v poslanecké sněmovně podpořila rozsáhlé demonstrace unionistů ke 100. výročí sjednocení tehdejšího Rumunského království a Moldavské demokratické republiky. Stejný postoj zaujal současný předseda poslanecké sněmovny Liviu Dragnea. Svědkem tohoto vystoupení byl mimo jiné i předseda moldavského parlamentu Andrian Candu.  Za rok 2018 byla princezna Markéta Rumunská magazínem Romanian Forbes Woman oceněna titulem "nejvlivnější žena Rumunska".

Princezna Markéta (Margareta) Rumunská, princezna z Hohenzollernu ("rumunsky Principesa Margareta a României, Prințesă de Hohenzollern", * 26. března 1949 Lausanne) je nejstarší dcerou krále Michala I. a jeho ženy, královny Anny. I přes znění ústavy z roku 1923 neumožňující ženám nástup na trůn, jmenoval exkrál Mihai (Michal) princeznu Margaretu dědičnou princeznou a správkyní rumunské koruny "(Principesa Moștenitoare și Custode al Coroanei României)" 30. prosince 2007, čímž stanovil nově platná Základní pravidla. Je současnou hlavou rumunské královské rodiny.

Margareta, Custodian of the Crown of Romania (born 26 March 1949) is the eldest daughter of King Michael I and Queen Anne of Romania. She assumed her father's duties in March 2016, upon his retirement, and has claimed the headship of the House of Romania since his death on 5 December 2017. She also heads the Princess Margareta of Romania Foundation.  Until 2011, she also used the style of a princess of Hohenzollern. Margareta has four sisters and no brothers or children. Her heir-presumptive is her next sister, Princess Elena of Romania. According to the defunct royal constitutions of 1923 and 1938, women were barred from wearing the crown, and Margareta and her sisters would not be in the line of succession to the throne.  On 30 December 2007, King Michael designated Margareta as heir presumptive to the defunct throne by an act that is not recognized by the Romanian government and lacks legal validity without approval by Romania's Parliament. On the same occasion, Michael also requested that, should the Romanian Parliament consider restoring the monarchy, the Salic law of succession not be reinstated, allowing female succession. According to the new statute of the Romanian Royal House as declared by Michael, no illegitimate descendants or collateral lines may claim dynastic privileges, titles or rank and any such are excluded from the Royal House of Romania and from the line of succession to the throne.


Osud (Star Trek: Stanice Deep Space Nine)

Příběh.

Na stanici Deep Space Nine má přiletět skupinka cardassijských vědkyň, jejichž úkolem je ve spolupráci s Federací zřídit subprostorový vysílač, který má poprvé umožnit komunikaci s Gamma kvadrantem skrz bajorskou červí díru. Vede Yarka však přijde říct komandéru Siskovi, že prastaré Trakorovo třetí proroctví varuje, že spolupráce s Cardassiany přinese pouze katastrofu. Proroctví říká: „Až procitne řeka zas plynoucí k městu Janir, tři zmije se navrátí do hnízda na obloze. Až zmije zkusí nahlédnout do chrámových bran, na obloze se zjeví hvězdný meč, chrám lehne popelem a brány se úderem rozletí.“  Sisko je k vedekovu výkladu 3000 let starého textu skeptický a oznámí, že komunikace s Gamma kvadrantem je až příliš důležitá na to, aby byl projekt zastaven. Navíc mají přiletět pouze dvě Cardassianky, nikoliv „tři zmije“, jak bylo předpovězeno. Jenže po příletu vědkyně oznámí, že se k nim brzy připojí ještě jedna kolegyně. Siska to z míry nevyvede, ale major Kira se začne obávat. Následně objeví kometu – podle Kiry onen „hvězdný meč“. Nicméně vysílač je spuštěn a začne jeho testování.  Při druhé zkoušce nastanou problémy. Gravitace červí díry se trojnásobně zvýší, čímž k sobě přitáhne kometu. Pokud by vstoupila do díry, silithium v jejím jádru by mohlo způsobit řetězovou reakci, což by červí díru, bajorský nebeský chrám, navždy zničilo. Zdá se tak, že Trakorovo proroctví se stává skutečností.  Sisko použije modifikované phasery "Defiantu" k palbě na kometu v pokusu, že ji zničí. Ta se však pouze rozpadne na tři kusy, přičemž všechny stále míří k červí díře. Jednu z cardassijských vědkyň napadne vytvořit suprostorové pole, které by obklopilo fragmenty komety a izolovalo tak silithium uvnitř díry. Plán vyjde, trocha silithia však v červí díře stejně unikne. Výsledek tohoto úniku je ale nakonec překvapivý. Silithiové subprostorové vlákno skrz celou červí dírou vytvořilo komunikační spojení s vysílačem v Gamma kvadrantu.  Kira si uvědomí, že celé proroctví se naplnilo. Tři zmije byly ve skutečnosti tři fragmenty komety, nikoliv Cardassianky. Silithium donutilo červí díru nechat otevřené spojení pro subprostorové zprávy, brány chrámu tak se již nikdy zcela nezavřou. Sisko konečně souhlasí: Trakor toto vše zapsal, neboť to viděl ve zjeveních. Zpátky na stanici vedek Yarka částečně odhaluje Siskovi Trakorovo čtvrté proroctví, ve kterém se říká, že „Vyslanec bude čelit kruté ohnivé zkoušce“ a které by se mělo brzy vyplnit.

„Osud“ (v originále „Destiny“) je v pořadí patnáctá epizoda třetí sezóny seriálu "".  Společná federačně-cardassijská mise ke zřízení komunikačního vysílače na druhé straně červí díry je komplikována prastarým bajorským proroctvím o zkáze.

"Destiny" is the 61st episode of the science fiction television series "", the 15th episode of the .  A joint Federation–Cardassian mission to establish a communications relay on the other side of the wormhole is complicated by an ancient Bajoran prophecy of doom.


Historie.

Rozsáhlý opus zkomponoval Zelenka k příležitosti korunovace císaře Karla VI. českým králem. Skladba byla objednána v roce 1722 pražskými jezuity (bývalými Zelenkovými učiteli), kteří byli pověření přípravou slavnostního programu události, uskutečněné v jejich sídle, pražském Klementinu. Skladatel posléze dílo nacvičil a dirigoval. Byla to jeho jediná návštěva Česka po odchodu do Drážďan a pravděpodobně též jeho jediný obrovský pódiový úspěch, kterého se za svého života v Sasku nedočkal. Skladba byla provedena za přítomnosti královského páru 12. září 1723. Byla pojata grandiózně - kromě osmi vokalistů a orchestru na provedení hry participovalo 142 osob, včetně tanečníků a herců.

Charakteristika skladby.

Skladba je monumentálním alegorickým dílem, kombinujícím prvky melodramu, oratoria, činohry a soudobé opery, oslavující památku největšího českého světce a patrona země, knížete Václava, jednoho ze zakladatelů českého státu.  Libreto napsal Matouš Zill, člen řádu Tovaryšstva Ježíšova v Praze. Dramatické zpracování začíná bojem mezi princem Václavem a knížetem kouřimským, ve kterém Václav zvítězí aniž by použil meče. Mnoho postav ve hře má alegorický charakter a není koncipována jako příběh.  Skládá se ze tří základních částí, jimž předchází orchestrální předehra "Sinfonia", napsaná pro tři skupiny hudebníků: dvě trubky s tympány, dva hoboje s fagotem a smyčcový orchestr, doplněný continuem. Dílo disponuje jak principy soudobých koncertantních skladeb, tak nezbytné polyfonie, avšak v mnoha částech nacházíme celou řadu inovativních prvků, kterými jsou např. užití cella jako sólového nástroje (v části 28 - "Huc coeli Principes"), sólový part flétny (v části 33 - "En duplo sole Czechia") či závěrečná část č.36 ("Vos Oriens adoret"), kde jsou ve fuze kombinovány sbor s bohatou instrumentací orchestru. Ceremoniální charakter skladby je zdůrazněn na mnoha místech četnými fanfárami a bicími nástroji.  Dílo reprezentuje nejen vrcholné období barokní éry, ale přesahuje ji svou nápaditostí a novátorskými postupy, jak je pro Zelenkovu tvorbu typické i v mnoha jiných skladbách.

Orchestrace skladby.

Obsazení orchestru je třeba chápat jako původní barokní nástrojové verze: 17 houslí, 7 viol, 5 violoncell 3 kontrabasy, 4 hoboje, 3 flétny, 2 fagoty, 2 přímé flétny, 2 trubky, 1 chalumeau a theorbo, tympány, cembalo a varhanní pozitiv. Vokální obsazení: soprány, 2 tenory, kontratenor, bas a chlapecký sbor.

Sub olea pacis et palma virtutis conspicua orbi regia Bohemiae Corona – Melodrama de Sancto Wenceslao ("Pod olivovníkem míru a palmou ctnosti Koruna česká nádherně září celému světu – melodram o sv.Václavovi", ZWV 175 (opus č.), je rozsáhlá skladba, napsaná českým barokním skladatelem Janem Dismasem Zelenkou v roce 1723.

Sub olea pacis et palma virtutis conspicua orbi regia Bohemiae Corona: Melodrama de Sancto Wenceslao ("Under the Olive Tree of Peace and the Palm Tree of Virtue the Crown of Bohemia Splendidly Shines Before the Whole World: Melodrama to Saint Wenceslaus"), ZWV 175, is an extensive composition, written in 1723 by Czech baroque composer Jan Dismas Zelenka.


Subregiony.

Samotný Horský Badachšán lze rozdělit na tři subregiony:

Popis oblasti.

Kvůli absenci jakékoliv komunikační sítě se Horský Badachšán skládá z mnoha izolovaných údolí, jejichž obyvatelé mají autonomistické sklony, tudíž se nedá hovořit o tom, že by Horský Badachšán disponoval nějakou centrální vládou. Etnicky se obyvatelstvo skládá z mnoha národností hovořících několika íránskými jazyky. A tak jediným jednotícím prvkem, který zároveň stojí v opozici ke zbytku Tádžikistánu, je vyznávání specifické formy islámu – ší'itského směru ismá'ílíja.

Život obyvatel.

Přestože obyvatelé Horského Badachšánu v tádžické občanské válce převážně podporovali Islámskou stranu obrody, sami netíhnou k extremismu nebo fundamentalismu. Avšak existuje mezi nimi antagonismus vůči sousedním afgánským Paštunům a naopak pocit spřízněnosti s tádžickou minoritou v Afghánistánu.  Za sovětské éry došlo ke zvýšení životní úrovně a rozvoji infrastruktury. Stalo se zvykem, že obyvatelé odcházeli do centrálních oblastí Tádžikistánu či do Ruska a vraceli se jako kvalifikovaní a vzdělaní lidé. Proto lze i dnes mluvit o vysokém potenciálu tamního vzdělaného obyvatelstva a inteligence s orientací převážně na Rusko. Kromě toho se tu i nachází zásoby uhlí, zlata a barevných kovů.  I přes mírné zlepšení situace v oblasti zůstává katastrofální a Horský Badachšán je závislý na humanitární pomoci, která proudí z kyrgyzského Oš. Nejčastějším dárcem pomoci jsou islámské humanitární organizace.

Obchod s drogami.

Po rozpadu Sovětského svazu životní úroveň rapidně poklesla. Lidé se začali zapojovat do obchodu s narkotiky, která pocházejí z afghánských makových polí. Skrz Horský Badachšán vznikla jedna z hlavních cest na západní trhy.  Přes propustnou, obtížně kontrolovatelnou hranici se drogy pašují do města Chorog, pak po Pamírské dálnici do kyrgyzského Oš a poté dále do Moskvy. Toto pašování mělo za důsledek vzestup narkomafií a někteří politologové hovoří o tomto regionu jako o "středoasijské Sicílii".

Horský Badachšán (tádžicky Вилояти Мухтори Кӯҳистони Бадахшон, rusky Горно-Бадахшанская автономная область) je autonomní oblast v pohoří Pamír na východě Tádžikistánu.  České pojmenování této oblasti je značně neustálené, lze se setkat s názvy "Horní Badachšán" nebo "Gorno-Badachšán". Popřípadě je použita anglická transkripce tohoto názvu, tedy "Gorno-Badakhshan".  Jedná se o poměrně izolovanou oblast, jediným spojením se zbytkem světa je Pamírská dálnice, která vede z Dušanbe podél afghánské hranice do hlavního města autonomní provincie Chorogu a poté se v půlkruhu stáčí k severu do kyrgyzského města Oš.

The Kuhistani Badakhshan Autonomous Region (, "Viloyati Muxtori Köhistoni Badaxshon"; also known as Gorno-Badakhshan, , after , abbrev. GBAO) is an autonomous region in Eastern Tajikistan. Located in the Pamir Mountains, it makes up 45% of the land area of the country but only 3% of its population.


Autorita purán.

Z hlediska klasifikace indických posvátných pramenů patří purány mezi tzv. písma "smriti" (paměti, "to, co bylo zapamatováno"). Do této kategorie spolu s puránami patří také historické spisy zvané "itihásy" (sem spadají indické hrdinské eposy Mahábhárata a Rámájana). Purány a itihásy tedy tvoří kategorii "smriti". Naproti tomu existuje skupina písem zvaných "šruti" ("to, co bylo vyslyšeno"). Do kategorie "šruti" patří původní védské sbírky, sútry a upanišady. Za autoritativní "zjevené spisy" jsou obvykle považovány pouze písma kategorie "šruti", purány a historické příběhy nikoliv. Otázkou je, zda toto přesvědčení odpovídá skutečnosti, nebo zda se nejedná o chybně obecně přijimaný fakt, jelikož spisy na mnoha místech dokládají, že purány a stejně tak historické spisy se nazývají tzv. pátou védou, tedy, že jsou stejně tak autoritativní a "zjevené" jako původní Védy. Přestože purány a mnohé spisy obsahují výroky o své autenticitě, nemohou být tyto pasáže považovány za důkazy, které podporují autoritu purán, a to zkrátka proto, že tato písma nejsou považována za "védská". Na úrovni argumentace musíme tedy použít důkazy ("šabda-pramána") z písem kategorie "šruti" (upanišady, áranjaky atd.). Tyto výroky zde budou nyní uvedeny:  V "Brihadáranjaka Upanišadě" (2.4.10) se nachází pasáž, která je evidentně klíčovým důkazem zjevených písem podporující autoritu purán a "itihás" (pro větší autentičnost bude nejprve uveden původní text v sanskrtu a následně jeho překlad):"eva vā are 'sya mahato bhūtasya niḥśvasitam etad yad ṛgvedo yajurvedaḥ sāmavedo 'tharvāṅgirasa itihāsaḥ purāṇaṃ vidyā upaniṣadaḥ ślokāḥ sūtrāṇy anuvyākhyānāni vyākhyānani | asyaivaitāni niśvasitāni ||""Rg Véda, Jadžur Véda, Sáma Véda, Atharva Véda, Itihásy, Purány, Upanišady, šlóky, sútry, různá umění, vysvětlení a komentáře — všechny pocházejí z dechu Nejvyšší Osoby."Důležitost tohoto výroku je podpořena skutečností, že je v tomto spise výrok uveden hned dvakrát. Kromě výše citované pasáže z II. kapitoly také ve IV. kapitole (4.5.11).  V "Čhandógja Upanišadě" (7.1.2) je uvedeno:"ṛgvedaṁ bhagava ‘dhyemi yajurvedaṁ | sāmavedamātharvanaṁ caturthamitihāsapurāṇam  pañcamam vedānāṁ ||"  "Ó pane, studoval jsem Rg Védu, Jadžur Védu, Sáma Védu a Atharva Védu – čtyři Védy, a purány a historické příběhy ("itihásy") jako pátou védu."  O kousek dál v Čhandógja Upanišadě je obdobný výrok (7.1.4):"nāma vā ṛgvedo yajurvedaḥ sāmaveda ātharvanaścaturtha itihāsa-purāṇaḥ pañcamo vedānāṁ""Rg Véda, Jadžur Véda, Sáma Véda a Atharva Véda jsou známy jako čtyři Védy, purány a itihásy jako pátá Véda."  "Taittiríja-Áranjaka" (2.9) říká: … "yad brāhmaṇānītihāsa purāṇāni" – „ […] "bráhmany", "itihásy" a "purány" slouží jako texty, které předepisují postupy obřadů (yajña).“ V této části písmo dává "purány" a "itihásy" do stejné kategorie spolu s "bráhmany", což jsou spisy kategorie "šruti", stejně jako "áranjaky". Jde o to, že kdyby nebyly "purány" a "itihásy" považovány za stejně důležité a autoritativní v oblasti rituálu jako "šruti", nebylo by to ve výše zmíněné pasáži uvedeno. Tímto tedy tato pasáž nepřímo potvrzuje, že "purány" a "itihásy" jsou stejně důležité a zjevené, jako "šruti" písma.

Rozdělení purán.

Základních purán, napsaných v epických sanskrtských dvojverších (slokách), je osmnáct a jsou také označovány jako mahápurány (velké purány). Ty se dělí na tři skupiny:  Kromě mahápurán existuje ještě osmnáct méně významných vedlejších purán (tzv. upapurány), jejichž seznam je možno nalézt v "Kúrmapuráně" a které obsahují doplňující texty. Dalším druhem purán jsou i v novoindických jazycích psané místní purány (sthalapurány), týkající se vzniku a tradic různých chrámů a svatyň, a kulapurány, zabývající se mytologickým vznikem kastovního systému.

Purány (v sanskrtu पुराण, doslova "stará vyprávění") jsou hinduistické sbírky starých příběhů. Svými kořeny sahají sice hluboko do minulosti, ale nejstarší z nich získaly svou dnešní podobu na počátku našeho letopočtu a některé dokonce až kolem roku 900 n. l.  Obsahem purán jsou mýty o vzniku vesmíru a bohů, božské, královské a hrdinské genealogie, životopisy světců a králů, chvalozpěvy, popisy poutních míst, ceremonií, slavností i právních zvyklostí. Nebyly vytvářeny jako umělecká literatura, obsahují mnoho folklórních prvků, což se projevuje na jejich nevybroušené formě a časté rozvleklosti. Jejich tvůrci byli lidoví vypravěči nebráhmanského původu, později je převzali kněží a ustanovili je jako posvátné knihy hinduismu.

The word Purana (; , "") literally means "ancient, old", and it is a vast genre of Indian literature about a wide range of topics, particularly legends and other traditional lore. The Puranas are known for the intricate layers of symbolism depicted within their stories. Composed primarily in Sanskrit, but also in Tamil and other Indian languages, several of these texts are named after major Hindu deities such as Vishnu, Shiva, Brahma and Shakti. The Puranic genre of literature is found in both Hinduism and Jainism.  The Puranic literature is encyclopedic, and it includes diverse topics such as cosmogony, cosmology, genealogies of gods, goddesses, kings, heroes, sages, and demigods, folk tales, pilgrimages, temples, medicine, astronomy, grammar, mineralogy, humor, love stories, as well as theology and philosophy. The content is highly inconsistent across the Puranas, and each Purana has survived in numerous manuscripts which are themselves inconsistent. The Hindu Puranas are anonymous texts and likely the work of many authors over the centuries; in contrast, most Jaina Puranas can be dated and their authors assigned.  There are 1 "Maha Purana", 17 "Mukhya Puranas" (Major Puranas) and 18 "Upa Puranas" (Minor Puranas), with over 400,000 verses. The first version of various Puranas were likely to be composed between 3rd- and 10th-century BCE. The Puranas do not enjoy the authority of a scripture in Hinduism, but are considered as Smritis.  They have been influential in the Hindu culture, inspiring major national and regional annual festivals of Hinduism. Their role and value as sectarian religious texts and historical texts has been controversial because all Puranas praise many gods and goddesses and "their sectarianism is far less clear cut" than assumed, states Ludo Rocher. The religious practices included in them are considered "Vaidika" (congruent with Vedic literature), because they do not preach initiation into Tantra. The Bhagavata Purana has been among the most celebrated and popular text in the Puranic genre, and is, in the opinion of some, of non-dualistic tenor. But, the dualistic school of Shriman Madhvacharya has a rich and strong tradition of dualistic interpretation of the Bhagavata, starting from the Bhagavata Tatparta Nirnaya of the Acharya himself and later, commentaries on the commentary. The Chaitanya school also rejects outright any monistic interpretation of the purana.The Puranic literature wove with the Bhakti movement in India, and both Dvaita and Advaita scholars have commented on the underlying Vedantic themes in the "Maha Puranas".


Charakteristika.

Pro μ = 1 by se dostal do negativního standardního stavu, jako všechny nehmotné částice se spinem 1 nebo větším. Tyto stavy nejsou fyzikální, a pro soudržnost tu musí být kalibrační invariance, která tyto stavy zruší: δψ = ∂ε kde ε(x) je spinorová funkce časoprostoru. Tato kalibrační invariance je lokální supersymetrická transformace a výsledná teorie je teorie supergravitace.  Gravitino je fermion zprostředkující interakci supergravitace, stejně jako foton zprostředkující elektromagnetismus a pravděpodobně graviton zprostředkující gravitaci. Kdykoliv je supersymetrie narušena teorií supergravitace, získává hmotu, která je určena na stupnici, nakolik je supersymetrie narušena. Je to velmi rozdílné pro jednotlivé odlišné modely supersymetrického narušení, ale pokud je supersymetrie řešením hierarchického problému standardního modelu, tak by gravitino nemělo být těžší než 1TeV.

Kosmologický problém gravitina.

Pokud má gravitino opravdu hmotnost v řádu TeV, tak to vytváří problém ve standardním modelu kosmologie, alespoň naivně.  Jednou z možností je, že gravitino je stabilní. To by bylo v případě, že gravitino je nejlehčí supersymetrická částice a R-parita se zachovává (nebo téměř). V tomto případě je gravitino kandidátem na temnou hmotu; gravitina jako taková by měla být vytvořena ve velmi raném vesmíru. Nicméně, někdo může spočítat hustotu gravitina a ukáže se, že je mnohem vyšší, než pozorovaná hustota temné hmoty.  Jiná možnost je, že je gravitino nestabilní. Výše uvedená gravitina by se rozpadla a nepřispěla k pozorování hustoty temné hmoty. Ale, protože se rozkládají pouze gravitací, jejich doba života je velmi dlouhá, v řádu M/m v přirozených jednotkách, kde Mpl je Planckova hmotnost a m hmotnost gravitina. Pro gravitino s hmotností v řádech TeV by to bylo 105 sekund, což je déle než éra jaderné syntézy. Alespoň jeden z možných způsobů rozkladu musí zahrnovat jeden foton, nabitý lepton nebo mezon, z nichž každý by byl energeticky aktivní, aby zničil jádro, pokud jej zasáhne. Může se ukázat, že energetické částice vzniklé rozpadem mají dostatečnou energii na zničení většiny jader v éře jaderné syntézy, v rozporu s pozorováními. Ve skutečnosti by v takovém případě mohl být vesmír tvořen pouze z vodíku a vytvoření hvězd by bylo pravděpodobně nemožné.  Jedním z možných řešení kosmologického problému gravitina je rozdělení supersymetrického modelu, kde by mělo gravitino o hodně větší hmotnost v měřítku TeV, ale ostatní fermionové supersymetrické částice standardního modelu, se již objevují v tomto měřítku.  Dalším řešením je, že R-parita je lehce porušena a gravitino je nejlehčí supersymetrickou částicí. To způsobí, že téměř všechny supersymetrické částice v raném vesmíru se rozpadají na částice standardního modelu porušením interakce R-paritou s dostatečným předstihem před syntézou prvotních jader, malá část se však rozpadá na gravitina, jejichž doba života je řádově vyšší, než je věk vesmíru v důsledku potlačení rychlosti v Planckových jednotkách a malé porušení spojení R-parity.

Gravitino (symbol G͂) je superpartner gravitonu, jak předpokládá teorie kombinující obecnou relativitu a supersymetrii; tj. teorie supergravitace. Pokud existuje, je to fermion se spinem 3/2, je tedy řízen Rarito-Schwingerovou rovnicí.  Pole gravitina se konvenčně napíše jako ψ, kde je  μ = 0,1,2,3 index čtyřvektoru a α = 1,2 je index spinoru.

In supergravity theories combining general relativity and supersymmetry, the gravitino () is the gauge fermion supersymmetric partner of the hypothesized graviton. It has been suggested as a candidate for dark matter.  If it exists, it is a fermion of spin and therefore obeys the Rarita-Schwinger equation. The gravitino field is conventionally written as "ψ" with a four-vector index and a spinor index. For one would get negative norm modes, as with every massless particle of spin 1 or higher. These modes are unphysical, and for consistency there must be a gauge symmetry which cancels these modes: , where "ε"("x") is a spinor function of spacetime. This gauge symmetry is a local supersymmetry transformation, and the resulting theory is supergravity.  Thus the gravitino is the fermion mediating supergravity interactions, just as the photon is mediating electromagnetism, and the graviton is presumably mediating gravitation. Whenever supersymmetry is broken in supergravity theories, it acquires a mass which is determined by the scale at which supersymmetry is broken. This varies greatly between different models of supersymmetry breaking, but if supersymmetry is to solve the hierarchy problem of the Standard Model, the gravitino cannot be more massive than about 1 TeV/c.


Průběh expedice.

Sestavení posádky a zahájení expedice.

Příprava kosmonautů ke čtvrtému dlouhodobému letu na stanici Mir začala v lednu 1988, kdy byli jmenováni do hlavní posádky Alexandr Volkov (velitel) a Alexandr Kaleri (palubní inženýr), zálohu tvořili Alexandr Viktorenko a Alexandr Serebrov. V březnu 1988 Kaleriho, odstraněného z přípravy ze zdravotních důvodů, nahradil Sergej Krikaljov. Třetí, rezervní, posádka byla jmenována v září 1988 a sestávala z Anatolije Solovjova a Alexandra Balandina.  Expedice začala startem kosmické lodi Sojuz TM-7 z kosmodromu Bajkonur 26. listopadu 1988 v 15.49:34 UTC, se stanicí Mir se loď spojila 28. listopadu v 17.16 UTC. Kromě dvojice Volkov, Krikaljov byl třetím členem posádky Sojuzu (a jediným kosmonautem 5. návštěvní expedice) Jean-Loup Chrétien z francouzské kosmické agentury CNES, kterému třítýdenní cestu do vesmíru v rámci programu Aragatz umožnila francouzsko-sovětská dohoda.

Průběh letu.

Po spojení se stanicí se kosmonauti přivítali s Vladimirem Titovem a Musou Manarovem ze 3. základní expedice. Během následujících dní od nich přebírali stanici, současně Chrétien se sovětskými kolegy prováděl experimenty programu Agaratz. Od 1. prosince se Volkov a Chrétien připravovali na výstup do vesmíru, který proběhl 7. prosince. Při něm vynesli na povrch stanice zařízení a nářadí pro experimenty "ERA" a "Obrazcy". Na kuželovou část přechodového úseku instalovali nosnou plošinu a na ni připevnili soupravu "ERA". Jde o skládací konstrukci vyrobenou firmou Aérospatiale z tyčí z uhlíkového laminátu o délce 1 m s kovovými kloubovými spoji. Konstrukce v rozloženém stavu měla tvar šestibokého hranolu o průměru 3,8 m a výšce 1 m. Průběh rozkládání byl sledován televizní kamerou a mikroakcelerometry, které zjišťovaly také vibrace rozložené konstrukce. Po ukončení měření se konstrukce oddělila od stanice. Kosmonauti také upevnili na povrch stanice vzorky nátěrů a plastických hmot k sledování jejich degradace působením atomárního kyslíku a slunečního ultrafialového záření a detektor mikrometeoritů. Výstup trval 6 hodin.  Titov, Manarov a Chrétien 21. prosince odletěli na Zem v Sojuzu TM-6. O několik dní později (27. prosince se ke stanici připojil nákladní Progress 39, další dny Volkov a Krikaljov strávili vykládkou lodi.  V novém roce se dvojice kosmonautů věnovala fotografování a pozorování Sibiře a Dálného východu. Pozorovali hvězdy, galaxie a mlhoviny na bulharském zařízení "Zagorka" a ultrafialovým dalekohledem "Glazar", také měřili optické vlastnosti atmosféry Země. Observatoř Rentgen v modulu Kvant využili ke sledování souhvězdí Plachet (Vela) a Malého Magellanova mračna. Poljakov pravidelně lékařsky vyšetřoval posádku.  Od poloviny ledna se připravovali k dalšímu výstupu do vesmíru, ten však byl 1. února zrušen. Poté pokračovali v astronomických a lékařsko-biologických pozorováních a experimentu Jantar (na umělohmotný film nanášeli stříbro-palladiový a hliníko-wolframový povlak).  Dne 7. února se Progress 39 odpojil od Miru a shořel v atmosféře Země. Další zásobovací Progress – už čtyřicátý – přiletěl 12. února a zůstal připojen ke stanici do 3. března. Dalekohledem Glasar kosmonauti pozorovali souhvězdí Býka (Taurus), měřili radiaci spektrometrem Marija, pozorovali centrální části naší Galaxie v souhvězdí Střelce (Sagittarius), měřili spektra atmosféry Země. Od 18. března do 21. dubna byl k Miru připojen Progress 41. Po vyložení Progressu se věnovali pozorování a fotografování Země, astronomickým pozorováním a opravám elektrických rozvodů stanice. V očekávání přistání začali cvičit v podtlakových oblecích Čibis.  Sojuz, kterým měla přiletět střídající posádka, byl během přípravných prací na kosmodromu Bajkonur poškozen. Kosmonauti proto museli stanici připravit na automatický režim letu. Podle plánu letu měli Volkov a Krikaljov přijmout nový modul stanice – Kvant-2. Modul byl určen pro dovybavení Miru zařízením, které pro příliš velkou hmotnost nemohlo být umístěno v základním bloku. Jeho výroba se však zdržela a proto byl vypuštěn až v listopadu 1989. Odklad startu modulu posloužil jako oficiální zdůvodnění převedení Miru do bezpilotního režimu letu.  V posledních dnech expedice kosmonauti dokončili biologické experimenty – výzkum růstu pšenice (Triticum aestivum L.) a tkáňové kultury huseníčku rolního (Arabidopsis thaliana Heynh.) a též syntézu polyakrylamidového gelu pro čištěni biologicky aktivních látek.  Dne 26. dubna ve 23.28 UTC odletěli z Miru s lodí Sojuz TM-7. Přistáli ve 2.58 UTC jižně od obce Tikenekty asi 140 km severovýchodně od Džezkazganu. Při přistávacím manévru se Krikaljov lehce zranil na noze.

4. základní expedice, zkráceně EO-4 (), na Mir byla trvalou (celkově osmou) expedicí vyslanou Sovětským svazem na jeho vesmírnou stanici Mir. Expedice byla zahájena 26. listopadu 1988 startem kosmické lodi Sojuz TM-7 a trvala do přistání téže lodi 27. dubna 1989. Výprava byla tříčlenná a skládala se z velitele Alexandra Volkova, palubního inženýra Sergeje Krikaljova a lékaře-výzkumníka Valerij Poljakov, který do expedice přešel z předešlé 3. základní posádky.

Mir EO-4 (also called Principal Expedition 4) was the fourth long-duration expedition to the Soviet space station Mir. The expedition began in November 1988, when crew members Commander Aleksandr Volkov and Flight Engineer Sergei Krikalev arrived at the station via the spacecraft Soyuz TM-7. The third crew member of EO-4, Valeri Polyakov, was already aboard Mir, having arrived in August 1988 part way through the previous expedition, Mir EO-3.  The expedition lasted for five months, and at its conclusion Mir was left unmanned until the launch of Mir EO-5 in September 1989. This ended a continuous habitation of the space station which began in February 1987, with the arrival of the crew of Mir EO-2.


Zápis do vrcholové knihy.

Do vrcholové knihy se píše datum, název cest(y) a obtížnost, jména horolezců v pořadí jak na vrchol vystoupili a název horolezeckého oddílu, čitelně a úsporně. Pokud leze dvojice jen jednu cestu, zápis podtrhne tužkou podle víčka krabičky. Pokud se na věž chystá více družstev různými cestami, nepodtrhávají každý zápis. Knížka nebo sešit se uloží do vrcholové schránky, tužka se vloží vedle knihy, aby se nelámala vazba a schránka se zavře víčkem. Vrcholová krabička se nasadí na vrcholovou tyčku, vloží do škvíry ve skále, nebo zatíží kamenem víčkem vzhůru tak, aby do ní nenapršelo.

Hore zdar.

Hore zdar, (z německého Berg Heil!) zapíše do vrcholové knihy první návštěvník v kalendářním roce. Někteří horolezci sbírají "horezdary" a každoročně soutěží v jejich počtu. Horolezci pak mezi sebou na počátku každého roku soupeří v získávání "horezdarů" na nejdostupnější i nejvýznamnější věže. Cenné, předávané nebo utajované jsou potom informace o vrcholových knihách na skalních věžích již odlovených. Lovení "horezdarů" může být také společenská událost, nebo oddílová akce. Velkou tradici má lovení "horezdarů" v pískovcových oblastech v Sasku a Severních Čechách, v Dubských skalách, v Českém ráji, v Broumovsku, ale i v Jizerských horách.

Jubilejní výstupy.

I tato tradice se do Česka přenesla ze saských pískovcových oblastí a i zde je legendou v jejich sbírání mezi jinými severočeský horolezec a pískovcový lezec Karel Bělina. Významná jsou zejména opakování výstupů na skalní věže po sto letech. Někteří horolezci se vydávají čekat a hlídat pod skalní věže již večer a vystupují na ně v noci, nebo časně z rána, další příchozí pak mají smůlu, nebo mohou utvořit vrcholové družstvo společně.

Tradice číslování výstupů.

Zejména v saských pískovcích jsou u jednotlivých cest číslované jejich opakování od 1 do 100, v Česku spíše jen u významných věží či nejtěžších cest.

Archivy vrcholových knih.

Popsané vrcholové knihy jsou po výměně restaurovány a digitalizovány, poté se uloží do archivů. Výměnu vrcholových knih zajišťují podle možností příslušní správci oblastní vrcholové komise Českého horolezeckého svazu.

Vrcholová kniha je nepopsaná kniha nebo sešit, který je umístěný na horském nebo skalním vrcholu, horolezecké věži či ve skalní stěně a slouží coby návštěvní kniha k evidenci výstupů a poznámkám návštěvníků. Dále se zapisují nové výstupy a poznámky u údržbě jištění či varování před nebezpečím. Sešit je zpravidla uschován v bezpečné schránce, aby ho nezničilo počasí. Vrcholové knihy na turistických vrcholech jsou přístupnější.  Horolezci ukrývají vrcholové knihy na nepřístupných či ukrytých místech kvůli ochraně před nepřízní počasí a nenechavci, přesto se vrcholové krabičky stále často ztrácejí z různých důvodů: neznalé děti, sběrači kovů, sběratelé, nebo je dokonce sestřelovali myslivci. Typickým místem pro umístění vrcholové knížky je vysoká skalní věž jinak než horolezecky nepřístupná. Vrcholová kniha může být také umístěna v jedné konkrétní významnější horolezecké cestě a zapíší se do ní pouze lezci, kteří ji přelezli.  Novějším celosvětově rozšířeným druhem záliby ukrývání a hledání obdobných schránek je Geocaching.

A summit book or summit register is a record of visitors to the summit of a mountain. It is usually enclosed in a weatherproof, animalproof metal canister. Some books are maintained in an informal manner by an individual or small group, while others are maintained by a club. Well known and often climbed peaks, such as those on peak bagging lists, are more likely to have summit books. On the other hand, mountains which are very heavily climbed or have popular trails up, such as Mount Whitney or Ben Nevis, may not have registers, or may have a daily log book that is changed out often.  The Sierra Club places official registers on many mountains throughout California and the United States. These are typically small notebooks kept inside large metal boxes. When registers are filled up, they are collected and stored in the Bancroft Library in Berkeley, California where they are available to view.  Entries in a summit book vary, from a simple note of a person's name and date of the climb, to notes about the scenery or long essays about the events of the climb. Some summit books contain a record of climbs going back for many years. On an infrequently climbed peak, this record may exist in one volume on the peak itself, while on frequently climbed peaks with a well maintained register, this record may be spread over many volumes, all but the current one in the possession of the maintaining person or club.


Nappování (šlofíky) během extrémních situací.

Během krizí a jiných extrémních situací, lidé ne vždy mají možnost spát doporučených 8 hodin denně. Systematické nappování může být v těchto případech nezbytné.  Dr. Claudio Stampi díky svému zájmu v závodění lodí na dlouhé vzdálenosti studoval systematické časování krátkých nappů jako prostředek k dosažení optimálního výkonu v situacích, kde je extrémní spánková deprivace nevyhnutelná, ale neobhajuje krátké napování jako životní styl. Televizní stanice "Scientific American Frontiers" (PBS) uvedla případ Stampiho 49denního experimentu, kdy mladík nappoval v celkové délce 3 hodin za den. Všechna stádia spánku byla údajně zahrnuta. Stampi napsal o svém výzkumu knihu "" (1992).  V roce 1989 publikoval výsledky studie v časopise "Work & Stress" se závěrem, že "strategie polyfázového spánku zlepšují prodloužený trvalý výkon" v situacích s trvalým pracovním nasazením.

Ozbrojené síly Spojených států.

Americké ozbrojené síly studovaly opatření proti únavě. Letecké složky uvádějí:

Kanadští armádní piloti.

I ti podobně ve výsledné příručce uvádějí:

NASA.

NASA ve spolupráci s National Space Biomedical Research Institute financoval výzkum napování. Navzdory doporučení NASA, že spánek astronautů by měl být při pobytu ve vesmíru 8 hodin denně, je obvykle pro astronauty problematické naspat 8 hodin v kuse, agentura tedy potřebovala vědět více o optimální délce, načasování a délce napů. Profesor David Dinges z University of Pennsylvania School of Medicine vedl výzkum v laboratorních podmínkách, kdy spánkové rozvrhy kombinovaly různá množství "ukotvujícího spánku", od 4 do 8 hodin, s napy v celkové délce až 2,5 hodiny nebo bez nich. Bylo zjištěno, že delší napy jsou lepší, jelikož přinášejí lepší kognitivní funkce. Na bdělost a čilost měly minimální vliv, zatímco na pracovní paměť velký. Napy realizované během biologického dne zkoumaných osob působily dobře, avšak napy během jejich nočního času byly následovány mnohem větší spánkovou setrvačností, která trvala až hodinu.

Italské letecké síly.

Italské letecké síly (Aeronautica Militare Italiana) také provedly experimenty pro své piloty. Polyfázový spánek byl studován v režimu zahrnujícím noční směny a rozdělení povinností během dne. Zkoumané osoby musely být 4 hodiny aktivní a poté dostaly 2hodinový odpočinek (s možností spát), toto bylo opakováno 4krát během 24 hodin. Navzdory povolenému spánku, zkoumané osoby se na první možnost odpočinku během dne adaptovaly na režim bez spánku. AMI uvedla zjištění, že ""celkový spánek byl ve srovnání s běžným 7–8hodinovým monofázovým nočním spánkem značně omezen" a to při "zachování dobré úrovně bdělosti, udávané virtuální absencí EEG mikrospánků."" EEG mikrospánky jsou měřitelné a obvykle nepostřehnutelné vpády spánku do mozku, zatímco se zkoumaná osoba jeví být vzhůru. Lidé, kteří v noci špatně spí, mohou být během dne těžce bombardováni mikrospánky, které omezují jejich soustředění a pozornost.

Bifázový spánek.

Historicky.

Před příchodem elektrického osvětlení do Evropy se spící lidé během noci probouzeli z jejich "prvního" spánku na hodinu či více. Poté se vrátili ke svému "druhému" spánku.

Studie.

Jedna studie naznačuje, že během dnů s krátkým denním světlem (cca 10 hodin, např. v zimě), se lidé adaptují na bifázový spánek. Jiná studie uvádí, že se toto stává kdykoliv je lidem odebráno umělé světlo.

Systematické napování za účelem získání více času během dne.

Na počátku zmínek o systematickém napování jako životním stylu za účelem získání více času během dne, Buckminster Fuller údajně obhajoval režim složený z 30minutových napů každých 6 hodin. Krátký článek o jeho spánkovém režimu v časopisu "Time" z roku 1943, který tento režim označuje jako "občasný spánek", říká, že jej provozoval po 2 roky. Dále uvádí, že: Avšak není zcela jasné, kdy Fuller praktikoval tento režim a zda se držel striktních period jako je uváděno v článku; také bylo řečeno, že skončil kvůli námitkám své ženy. Mimoto, Fuller je jediná známá osoba, která prohlašovala úspěšný "dymaxion" spánek. Tudíž není příliš jistá udržitelnost tohoto režimu.  Kritici jako například psycholog a softwarový podnikatel Piotr Woźniak považují teorii, která stojí za silnou redukcí celkového spánku metodou krátkých napů, za nezdravou.  Tvrdí, že neexistuje žádný ovládající mechanismus mozku, který by umožnil adaptovat se na systém "více napů". Tvrdí, že tělo bude mít tendenci upevnit spánek aspoň v jeden pevný blok, a vyjadřuje znepokojení nad tím, že způsoby, ve kterých se napující lidé snaží snížit celkovou délku spánku a které omezují čas strávený v různých fázích spánkového cyklu a narušují jejich cirkadiánní rytmus, nakonec zapříčiní stejné negativní dopady jako spánková deprivace nebo porucha cirkadiánních rytmů – snížená duševní a fyzická schopnost, zvýšený stres a úzkostnost, a oslabí imunní systém. Woźniak dále tvrdí, že prohlížel blogy polyfázových spáčů a zjistil, že se musí udržovat v bdělosti opakujícími se "poutavými aktivitami" a že polyfázový spánek nezlepšuje schopnosti učení či kreativitu.

Polyfázový spánek je termín formulovaný psychologem J. S. Szymaskim na počátku 20. století. Označuje způsob spaní, kdy člověk spí vícekrát během 24 hodin – obvykle více než dvakrát ve srovnání s bifázovým spánkem (dvakrát za den) nebo monofázovým spánkem (jednou za den). Termín neoznačuje žádný konkrétní rozvrh spánku. Porucha cirkadiánního rytmu známá jako syndrom nepravidelného probouzení je příkladem polyfázového spánku u lidí. Polyfázový spánek je běžný u mnoha zvířat a věří se, že jde o původní způsob spánku.  Termín "polyfázový spánek" je také často používán online komunitou, která experimentuje s krátkými šlofíky k dosažení více bdělého času během dne.

Biphasic sleep (or diphasic, bimodal or bifurcated sleep) is the practice of sleeping during two periods over the course of 24 hours, while polyphasic sleep refers to sleeping multiple times – usually more than two. Each of these is in contrast to monophasic sleep, which is one period of sleep within 24 hours. Segmented sleep and divided sleep may refer to polyphasic or biphasic sleep, but may also refer to interrupted sleep, where the sleep has one or several shorter periods of wakefulness. A common form of biphasic or polyphasic sleep includes a nap, which is a short period of sleep, typically taken between the hours of 9 am and 9 pm as an adjunct to the usual nocturnal sleep period. Nowadays, the definition of polyphasic sleep is any sleep schedule with at least two sleeps per day, to distinguish it from monophasic sleep, which only has one sleep per day.  The term "polyphasic sleep" was first used in the early 20th century by psychologist J. S. Szymanski, who observed daily fluctuations in activity patterns (see ). It does not imply any particular sleep schedule. The circadian rhythm disorder known as irregular sleep-wake syndrome is an example of polyphasic sleep in humans. Polyphasic sleep is common in many animals, and is believed to be the ancestral sleep state for mammals, although simians are monophasic.  The term "polyphasic sleep" is also used by an online community that experiments with alternative sleeping schedules to achieve more time awake each day. However, researchers such as Piotr Woźniak warn that such forms of sleep deprivation are not healthy. While many claim that polyphasic sleep was widely used by some polymaths and prominent people such as Leonardo da Vinci, Napoleon, and Nikola Tesla, there are few reliable sources supporting that view.


Biografie.

Kapela vznikla během toho, co všechny zakládající členové studovali vysokou školu. Tehdy dva bratři Fabien a Florian společně se svými kamarády Benoîtem a Nicolasem zjistili, že mají stejnou vášeň pro hudbu. Zjistili, že se jim líbí kapely jako Pearl Jam, Nirvana, Rage Against the Machine a Soundgarden. V roce 1997 se setkali s manažerem, který se přesvědčil o jejich talentu a následně získal pro kapelu smlouvu od nahrávacího studia Sony. Od té doby Kyo vydali tři alba a jedno DVD nesoucí název Kyosphere. Po rychlém úspěchu se prodalo 1.5 milionu kopií alba Le Chemin. Jejich další album 300 Lésions se stalo zlatým hned po 4 dnech prodeje. Skladba Le Chemin byla použita na konci druhé epizody animé OVA Strait Jacket a píseň Contact byl součástí soundtracku pro hru FIFA 06.  V roce 2006 utichá jejich aktivita, kdy přestávají koncertovat. Přestávají nahrávat a dokonce i jejich webové stránky jsou nečinné. Kapela se však nikdy oficiálně nerozpadla. V červnu 2013 Kyo oznámili, že chystají opět návrat a zároveň potvrzují, že nahrávají nový materiál. Ten je poprvé představen v lednu roku 2014. Vycházejí singly "Le Graal" a "L'équilibre" z plánovaného alba, které bylo vydáno koncem téhož měsíce. Součástí tohoto návratu jsou aktualizované oficiální stránka kapely. Na facebookové stránce a na kanále Youtube se také objevuje aktivita. Kapela potvrzuje nové koncerty na území Francie, které kapela zasvěcuje nové desce.

Ocenění.

MTV Europe Music Awards.

Francouzská kapela roku(2003)  World Music Awards  Světově nejlépe prodávající se francouzská kapela (2004)

Kyo je francouzská rocková skupina, která vznikla v roce 1994. Známá je tím, že kapelu tvoří dva bratři Fabien a Florian Dubosovi.

Kyo is a French rock band with lead by Benoît Poher. The band was active from 1997 to 2005 with three albums "Kyo" (2000), "Le Chemin" (2003) and "300 Lésions" (2004) and a string of singles. It announced a hiatus in 2005 without a definite break-up. In 2006, Kyo was involved in launching "L'Or de nos vies" written by Kyo and its lead singer Benoît Poher for the Fighting AIDS charity in 2006. Kyo had a comeback in 2013 with the album "L'équilibre".