Výskyt.

Páří se, rodí a vychovávají potomstvo na písečných, travnatých nebo skalnatých pobřežích okolo Západní Austrálie (asi 30 % populace) a Jižní Austrálie (asi 70 %). V 19. století se hojně vyskytovali ještě okolo břehů Victorie, Nového Jižního Walesu a Tasmánie, v současnosti jsou tam spatřeni jen vzácně. Své nepříliš rozsáhlé hnízdiště mívají na ostrůvcích jen málo vzdálených od pevniny nebo na pobřežních skaliskách. Pouze na pěti ze 73 známých hnízdišť se průměrně rodí více než stovka mláďat ročně, což představuje téměř 60 % všech narozených. Největší lokality se nacházejí u pobřeží Jižní Austrálii, jsou to: Dangerous Reef, The Pages Islands, West Waldegrave Island, Seal Bay na Kangaroo Island a Olive Island. Několik málo drobných kolonií se nachází přímo na pevnině. Preferují chráněné závětrné strany ostrovů a mělké pobřežní vody pro výuku plavání potomků. Největší kolonii na The Pages Islands tvoří asi 1650 jedinců a za sezonu je zde odchováno asi 160 mláďat. V malých koloniích bývá jen okolo 100 zvířat a rodí se tam do 30 mláďat.  Nevydávají se za potravou daleko, zdržují se převážně v kontinentálních šelfových vodách blízko své rodné kolonie na kterou se také vracejí k páření. Před bouřlivým počasím se někdy ukrývají v písečných dunách nebo ve vnitrozemí, byli spatřeni i ve vzdálenosti 9 km od pobřeží. Vylézají také na kamenité útesy až do výše 30 metrů. Jejich nejbližším příbuzným je lachtan novozélandský.

Popis.

Lachtani šedí mají poměrně velikou hlavu s dlouhou, zúženou a tupou tlamou, jejich ušní boltce jsou velmi malé a přiléhají k hlavě. Dospělí samci mají vrchol hlavy a šíjí tmavě hnědou až krémovou, hrudní a krční partie světlejší, jejich lebka je mohutnější a tělo celkově mohutnější. Samice a nedospělí samci jsou na svrchní straně těla žlutí až stříbřitě šedí, na spodní hnědí až světle žlutí. Sexuální dimorfismus se projevuje i ve velikost. Samci měří až 2,5 m a váží 300 kg, samice dorůstají do délky okolo 1,8 m a váhy 105 kg. Mají silné přední i zadní ploutve, dokáži je složit pod sebe a vztyčit se na nich, jsou na pevné zemi velmi pohybliví. Při plavání veslují předními a kormidlují zadními.  Potravu si hledají v pobřežních vodách, potápějí se převážně do hloubky 40 až 80 metrů na dobu 2 až 4 minuty. Zaregistrovaný nejhlubší ponor činil 105 metrů a nejdelší čas ponoru byl okolo 8 minut. Soustřeďují se na mělké vody kde lapají kořist u dna, bývají to hlavně ryby, hlavonožci, korýši, malí tučňáci i želvy. Větší kořist vynášejí na povrch kde ji roztrhávají na polykatelné sousta. Lovu věnují hodně času, loví v málo úživném teplém Leeuwinově proudu který hlavně v zimě obsahuje málo potravy. Samci se při lovu vzdalují od své kolonie do 200 km, samice během kojení mláďat loví ve vzdálenosti 20 až 30 km od pobřeží.

Rozdílnost populací.

Nejpozoruhodnější u samic lachtanů šedých je doba březosti trvající až 14 měsíců a situace, že samice nevrhnou mláďata v kolonií ve stejnou dobu (synchronně), ale v rozmezí 4 až 7 měsíců. Z toho vychází průměrná doba mezi jednotlivými vrhy kolonie 17,5 měsíců. Navíc doby porodů v každé kolonii neprobíhají ve stejných měsících jako v ostatních. Mláďata lachtana šedivého se tak rodí průběžně po celý rok, v letním i zimním období. Dosud není známo, jaká okolnost tento nepravidelný a neroční cyklus vyvolává.  Ani mezi blízkými hnízdišti neprobíhá výměna samic, jejich geny se navzájem mísí jen minimálně. Geny samců jsou rozptýleny v okruhu do 200 km. Vyšetřováním genetické struktury pomoci mitochondriální DNA se zjistilo, že populace v jednotlivých koloniích jsou genetický tak velice rozdílné, že to nemá u jiných mořských savců obdoby. Rozdělení samic do jednotlivých kolonií muselo nastat již v dávnověku a stále se striktně po další a další generace dodržuje. Mladiství i dospělí samci občas mezi blízkými koloniemi migrují.

Rozmnožování.

Samice připlouvají na břeh asi dva dny před porodem. Mláďata váží mezi 6,4 až 7,9 kg a jsou velká 62 až 68 cm. Samice asi po 10 dnech přerušuje kojení na dva a postupně více dnů a odcházívá do moře za potravou, u mláděte většinou zůstává starší "sestra". O mládě se samice stará až 18 měsíců a obvykle jej odstaví až při příštím vrhu. Pokud samice nezabřezne, kojí mládě i 40 měsíců. Někdy kojí současně potomka čerstvě narozeného i toho z minulého vrhu. Jsou známy případy, že při uhynutí samice se o mládě starala cizí.  Samice jsou schopné páření asi za týden po porodu, na což netrpělivě čekají samci bránicí své stádo 4 až 5 samic hlasitými hrdelními zvuky a výhrůžnými gesty a pohyby. Tyto zápasy podstupují vždy po návratu z krmení v moři, kdy si znovu musí vybojovat "své" samice a území. Při těchto zápasech, stejně jako při páření, je mnoho mláďat pošlapáno. Některé samice mívají mladé ob jeden rok, samci o potomstvo nejeví pražádný zájem. V prvých dvou létech se odhaduje úmrtnost zvířat na 40 až 80 %. Samice mají prvá mláďata průměrně ve 4,5 létech, samec se může pářit v 6 létech. Průměrně se dožívají 11 let.

Ohrožení.

V současnosti se odhaduje počet lachtanů šedých na 11 200 jedinců. Jsou australskými zákony považováni za vzácné a jsou zvláště chráněni. Jejich počet v 18. a 19. století následkem lovu značně poklesl a doposud se přes všechna opatření nezvýšil, je stále zhruba na stejné výši.  Druh je potenciálně ohrožen neschopnosti samic při zániku "domácí" kolonie zařadit se do kterékoliv jiné. Nepříznivou okolností je také dlouhá doba od početí do porodu výrazně zpomalující rozšiřování druhu. Z přirozených nepřátel je nejnebezpečnější žralok bílý. Největším zlem jsou pro ně ale rybáři, do jejíž sítí se často chytnou a udusí. Rybářům často vybírají ze sítí ulovené ryby nebo humry i políčené nástrahy na větší ryby.  Podle IUCN jsou lachtani šedí hodnoceni jako ohrožený druh (EN).

Lachtan šedý ("Neophoca cinerea") je endemický ploutvonožec obývající pobřeží Austrálie, jediný druh monotypického rodu Neophoca z čeledě lachtanovitých. Jako jediní z ploutvonožců mají nesynchronní reprodukční cyklus trvající průměrně 17,5 měsíce.

The Australian sea lion ("Neophoca cinerea"), also known as the Australian sea-lion or Australian sealion, is a species of sea lion that is the only endemic pinniped in Australia. It is currently monotypic in the genus "Neophoca", with the extinct Pleistocene New Zealand sea lion "Neophoca palatina" the only known congener. These sea lions are sparsely distributed through Houtman Arbrolhos Islands (28°S, 114°E) in Western Australia and The Pages Islands (35°46’S, 138°18’E) in southern Australia. With a population estimated at around 14,730 animals, the Wildlife Conservation Act of Western Australia (1950) has listed them as “in need of special protection”. Their Conservation status is listed as endangered. These pinnipeds are specifically known for their abnormal breeding cycles, which are varied between a 5-month breeding cycle and a 17-18 month aseasonal breeding cycle, compared to other pinnipeds which fit into a 12-month reproductive cycle. Females are either silver or fawn with a cream underbelly and males are dark chocolate brown with a yellow mane and are bigger than the females.


Historický vývoj pohledu na interpretaci a kompilaci programů.

V počátcích počítačů byl návrh programovacího jazyka často významně ovlivněn rozhodnutím, zda jazyk bude kompilovaný nebo interpretovaný. Ve většině kompilovaných jazyků je například typ proměnných pevně určen deklarací nebo prvním použitím, a každou proměnnou lze používat pro ukládání hodnot pouze jednoho typu. Naproti tomu některé interpretované jazyky s výhodou využívaly dynamické aspekty interpretace, aby se deklaracím proměnných vyhnuly. Například jazyk Smalltalk (1980) navržený jako interpret dovoluje, aby spolu mohly interagovat libovolné objekty.  V současnosti pro mnoho jazyků existují kompilátory i interprety – příkladem jsou jazyky BASIC, C, Lisp, Pascal a Python. Teoreticky může být každý jazyk kompilovaný i interpretovaný, takže by se toto rozlišování mělo používat pouze pro označení konkrétního způsobu implementace, ne jako základní vlastnost programovacího jazyka. U některých programovacích jazyků je navíc jen malý rozdíl ve výkonu mezi zkompilovaným a interpretovaným programem.  Interpretované jazyky byly zpočátku kompilovány po jednotlivých řádcích; pokud byl určitý řádek uvnitř cyklu, byl kompilován při každém průchodu cyklem. V současnosti většina interpretovaných jazyků používá mezikód a tak kombinuje kompilační a interpretační přístup. Kompilátor pak vytváří určitou formu mezikódu, například bytový kód (bytecode) nebo zřetězený kód, a ten je pak interpretován interpretem mezikódu.  Příklady:  Mezikód může být překládán jen jednou (např. u Javy), před každým spuštěním (např. u Perlu nebo Ruby) nebo pokaždé, když se zjistí, že byl změněn zdrojový kód (např. u Pythonu).  U jazyka Java je program převeden do tvaru, ve kterém je následně interpretován. Nebo je možné vytvořit strojový kód pomocí just-in-time překladu. Také jazyky, které jsou součástí .NET Framework firmy Microsoft se kompilují do Common Intermediate Language (CIL), který je pak metodou just-in-time přeložen do nativního strojového kódu. Mnoho implementací jazyka Lisp umožňuje volně kombinovat interpretovaný a kompilovaný kód. Tyto implementace používají překladač, který umožňuje při běhu programu přeložit libovolný zdrojový kód na strojový kód.

Výhody interpretovaných jazyků.

Implementace jazyka pomocí interpretu poskytuje ze své podstaty určitou pružnost oproti implementaci pomocí překladače. Obvykle je snazší implementovat následující vlastnosti pomocí interpretu než pomocí překladače:

Nevýhody interpretovaných jazyků.

Hlavní nevýhodou interpretovaných jazyků je mnohem pomalejší běh programu v porovnání s rychlostí běhu strojového kódu nativního pro příslušný procesor. Tato nevýhoda může být zmenšena technikou just-in-time kompilace, která převádí části programu do strojového kódu před jejich prováděním.

Seznam nejrozšířenějších interpretovaných jazyků.

Jazyky obvykle kompilované do kódu virtuálního stroje.

Mnoho interpretovaných jazyků je nejdříve zkompilováno do tvaru kódu pro určitý virtuální stroj, který je potom buď interpretován nebo kompilován do strojového kódu.

Interpretovaný jazyk je programovací jazyk, u něhož je pro spuštění programu nezbytný jeho zdrojový kód a zvláštní program zvaný interpret, který zdrojový kód provádí (interpretuje).  Protikladem k interpretovaným jazykům jsou kompilované jazyky, u nichž je nutné zdrojový kód programu nejdříve přeložit překladačem do strojového kódu. Strojový kód je spustitelný soubor, který po zavedení do paměti může přímo provádět procesor počítače.  Výhody interpretačního zpracování programů jsou snadnost provádění úprav v programu, snazší hledání a odstraňování chyb v programu (ladění programu) a obvykle dobrá přenositelnost programu na jinou platformu (pokud pro ni existuje interpret příslušného jazyka); nevýhody jsou nutnost mít interpret programovacího jazyka a pomalejší běh programu.

An interpreted language is a type of programming language for which most of its implementations execute instructions directly and freely, without previously compiling a program into machine-language instructions. The interpreter executes the program directly, translating each statement into a sequence of one or more subroutines, and then into another language (often machine code).  The terms "interpreted language" and "compiled language" are not well defined because, in theory, any programming language can be either interpreted or compiled. In modern programming language implementation, it is increasingly popular for a platform to provide both options.  Interpreted languages can also be contrasted with machine languages. Functionally, both execution and interpretation mean the same thing — fetching the next instruction/statement from the program and executing it. Although interpreted byte code is additionally identical to machine code in form and has an assembler representation, the term "interpreted" is sometimes reserved for "software processed" languages (by virtual machine or emulator) on top of the native (i.e. hardware) processor.  In principle, programs in many languages may be compiled or interpreted, emulated or executed natively, so this designation is applied solely based on common implementation practice, rather than representing an essential property of a language.  Many languages have been implemented using both compilers and interpreters, including BASIC, C, Lisp, and Pascal. Java and C# are compiled into bytecode, the virtual-machine-friendly interpreted language. Lisp implementations can freely mix interpreted and compiled code.  The distinction between a compiler and an interpreter is not always well defined, and many language processors do a combination of both.


Biografie.

Vystudoval práva na Univerzitě v Římě. Již před druhou světovou válkou působil v Lidové straně ("Partito Popolare Italiano"), po válce se zapojil do vytváření nové strany Křesťanská demokracie ("Democrazia Cristiana").  Narodil se na Sicílii, odtud jeho pozdější politická přezdívka "Železný Sicilián", kterou si vysloužil především za tvrdé policejní zásahy proti levicovým demonstrantům a dělnickým protestům v době, kdy byl ministrem vnitra. Vytvořil zvláštní jednotku čítající 200 000 mužů pro zásahy na demonstracích známou jako "Reparto Celere", jejímž symbolem se staly jeepy, které používala. Známý je též jeho zákon, tzv. "Lex Scelba", který potíral aktivity komunistické strany a odborů. Během generální stávky roku 1950 nechal Scelba pozatýkat 7000 lidí. Patřil rovněž k organizaci Gladio, která plánovala partyzánskou válku po očekávané invazi Varšavské smlouvy na západě.  Zvláštní odpor vyvolal masakr na oslavách 1. máje v sicilském městě Portella della Ginestra, při němž bylo zavražděno 11 lidí. Scelba událost vysvětloval jako nepolitický kriminální čin mafie, posléze se však objevila obvinění, že policie na akci spolupracovala, společně s krajní pravicí. Soud však zbavil Scelbu jakékoli odpovědnosti, přestože jeden z vrahů Gaspare Pisciotta svědčil o kontaktech přímo s ním. Když byl později Pisciotta nalezen mrtvý ve své cele (pitva ukázala otravu strychninem), vynořila se nová série pochybností a konspiračních teorií.  Scelba byl též proslulý svými extrémně konzervativními názory, například brojil proti líbání na veřejnosti, příliš odhalujícím plavkám či dokonce nahým sochám. Paradoxně však v mnoha oblastech patřil k levicovému křídlu své strany, věřil, že velkorysé sociální reformy (například pozemková) by mohly vzít komunistům půdu pod nohama.  Jeho metody často kritizovali i demokratičtí politici, ba i spolustraníci. K jeho oponentům uvnitř Křesťansko-demokratické strany patřili zejména Giuseppe Pella a Amintore Fanfani, kteří se podepsali i na jeho pádu roku 1955. Po něm Scelba vedl pravicové křídlo strany a protestoval proti každé spolupráci s levicí, k níž se ovšem řada budoucích premiérů za Křesťansko-demokratickou stranu odhodlala.  Roku 1958 Scelba nakonec založil vlastní konzervativní stranu "Centrismo popolare".

Mario Scelba (5. září 1901, Caltagirone, Catania – 29. října 1991, Řím) byl italský křesťanskodemokratický a konzervativní politik. V letech 1954–1955 byl premiérem Itálie. V letech 1945–1947 ministrem pošt a komunikací, v letech 1947–1953, 1954–1955 a 1960–1962 ministrem vnitra. Od roku 1969–1971 působil jako předseda Evropského parlamentu.

Mario Scelba (5 September 1901 – 29 October 1991) was an Italian politician who served as the 33rd Prime Minister of Italy from February 1954 to July 1955. A founder of the Christian Democracy, Scelba was one of the longest-serving Minister of the Interior in the history of the republic, having served at the Viminale Palace in three distinct terms from 1947 to 1962. A fervent pro-Europeanist, he was also President of the European Parliament from March 1969 to March 1971.  Known for his law and order policies, Scelba was a key figure in Italy's post-war reconstruction, thanks to his drastic reorganization of the Italian police, which came out heavily disorganised from the war.


Části jména.

Rodné jméno.

Islanďané zpravidla dostávají při narození několik jmen dvou kategorií, rodné („křestní“) jméno (islandsky "eiginnafn", tj. vlastní) a volitelně i střední jméno. Dohromady může mít Islanďan podle zákona z roku 1996 nejvýše tři jména (do toho počtu se započítává i střední).  Výběr rodných jmen ovlivňují striktní pravidla daná legislativou. Podle zákona má dítě obdržet jméno do 6 měsíců, dostat ho může skrze křest v islandské státní církvi, jiné náboženské společnosti, nebo vyrozuměním Þjóðskrá Íslands (Islandský registr, tedy matriční úřad). Všechna jména musí být zanesena v registru osobních jmen (mannanafnaskrá – ten obsahuje přes 3500 dívčích a chlapeckých jmen), přičemž jména, která v registru nejsou, musejí být schválena výborem pro osobní jména (Mannanafnanefnd). Aby jméno mělo šanci na schválení, musí obsahovat pouze znaky islandské latinky a musí být v islandštině sklonné. V médiích se objevily případy nevyjasněné, kdy rodiče dali dětem nevyhovující jméno, přičemž děti měly přechodně v úředních dokumentech uvedeno místo jména "Stúlka" (islandsky „dívka“ pro dívku), nebo "Drengur" (chlapec).  Oblíbená rodná jména:

Střední jméno.

Střední jméno ("millinafn") je druhý typ daného jména, který Islanďan může dostat (dostat ho může pouze s alespoň jedním rodným jménem). Zatímco rodné jméno je dosti přísně regulováno, střední je poněkud volněji regulováno (na rozdíl od obdobného institutu v jiných kulturách, je střední jméno vedle chlapeckých rodných jmen a dívčích rodných jmen rozeznáváno jako zvláštní kategorie jmen). U něho se nerozlišuje rod, a protože dále nevstupuje do islandského systému jmen, nemusí být schopné nabývat genitivní tvar.  Islanďané střední jméno pro běžnou praxi často nevyužívají. Známým uživatelem je Jón Gnarr (mimo jiné kritik současného systému), jehož užívané jméno sestává z rodného a středního jména.

Ostatní jména.

Skupina islandských jmen (islandsky nazývané , volně přeloženo „poznávací, rozeznávací“ jména), která doplňují jména daná, je v kontextu příjmení zbytku Evropy značně nezvyklý. Největší skupinu jmen stojících při rodném (a středním) jménu tvoří funkční patronyma (případně matronyma). Jména po rodičích podobné struktury se objevovala v kulturách celého skandinávského prostoru, avšak v ostatních zemích tohoto prostoru bylo užívání patronym opuštěno a nahrazeno, ať už fixací původních patronym, nebo adaptací jiných dědičných rodinných jmen (ovšem v nedávné době v některých skandinávských zemích došlo k návratu k této starší praxi – na Faerských ostrovech byla praxe podobná jako na Islandu opětovně umožněna zákonem z roku 1992 a Dánsko tuto možnost umožnilo zákonem s účinností od roku 2006). Příjmení v užším smyslu, tedy ve významu rodinného jména, sice systém zná, nicméně tvoří pouhý zlomek.

Patronymum (matronymum).

Nejčastějším typem jména stojícího při rodném či středním jméně je patronymum (islandsky ), případně matronymum (). Konkrétně na Islandu k vytvoření patronyma dochází připojením koncovky -son v případě syna a -dóttir v případě dcery ke genitivnímu tvaru jména otce, matky, nebo obou rodičů. Toto jméno se v průběhu života nemění a potomstvo ho nepřejímá. Zákon uvádí možnost přijmout jméno po otci či matce jako zcela ekvivalentní, nicméně jméno po otci je stále výrazně běžnější, přijetí matronyma je méně časté (výchozí je v případě, že není paternita jednoznačně určená, ale i v případě definitivního nepotvrzení otce je možné přijmout patronymické jméno odvozené od jména děda). Mezi známé nositele jména po matce patří fotbalista Heiðar Helguson a spisovatelka Guðrún Eva Mínervudóttir, jméno po matce měl ale například středověký básník Eilífr Goðrúnarson. Je také možnost přijmout jméno po obou rodičích, jak nosí například politik Dagur Bergþóruson Eggertsson, nebo zpěvák Örvar Þóreyjarson Smárason.

Rodinné jméno.

Osobní jména typu rodinného jména (islandsky ), tedy příjmení v užším slova smyslu jak se chápe v českém prostředí, představují na Islandu úplnou menšinu a jsou považována za výjimku. Rodinná jména se objevila snad v 17. století, v 19. století se užívání pod dánským vlivem stalo oblíbené. Zároveň od konce 19. století se začaly objevovat puristické snahy o odstranění těchto jmen jakožto neislandských. Na Islandu nakonec zvítězila puristická skupina, která prosadila roku 1925 zákon (v Althing stranu zastupoval zejména Bjarni Jónsson frá Vogi)  zakazující užívání rodinných jmen. Možnost svobodně přijmout rodinné jméno využil např. spisovatel Halldór Laxness, dále např. Guðmundur Kamban. Zákon sice zakázal  přijímat nová jména, nicméně  potvrdil právo jména zdědit (buď po  islandském předkovi, který jméno přijal před rokem 1925, nebo po  rodiči cizinci). Mezi takovéto dědice dnes patří např. Geir Haarde, Eiður Guðjohnsen.

Užívání jmen.

Užívání kombinace rodného jména a patronyma (matronyma) je poněkud podobné užívání kombinace v ruském prostředí (Ivan Petrovič). Rodné jméno je hlavním jménem a jméno patronymické je doplňkovým, oproti situaci v Rusku ale žádné rodinné jméno na Islandu zpravidla nenásleduje, takže rodné jméno je hlavní za všech okolností (rodné jméno je zpravidla užíváno jako hlavní i u nepočetných nositelů rodinných jmen). Například na místech, kde jsou seznamy lidí řazených podle abecedy (telefonní seznamy) se řadí podle rodného jména, poté případně podle dalších jmen (protože kombinace často nezajišťuje dostatečnou identifikace, uvádí se někdy jako doplňující identifikační údaj i profese). V běžném užívání se užívá pouze jedno jméno (tedy rodné jméno). Pokud by se v jedné komunikaci objevili dva lidé stejného jména (např. Jón), pak se používá zkrácené patronymické jméno bez koncovky -son/-dóttir (tedy genitiv jména). Například pokud by se jednalo o Jóna Stefánssona a Jóna Þorlákssona, tak byly označování „Jón Stefáns“ a „Jón Þorláks“. V podobném smyslu může být vedle rodného jména užito středního jména.

Kontroverze a kritika systému.

Pravidla nastavená na Islandu zákonem o osobních jménech jsou velmi striktní, což vyvolává i kritiku a problémy. Mezi známé odpůrce zákona patří bývalý starosta Reykjavíku Jón Gnarr, který se mimo jiné vyjádřil ve smyslu „Je to neférové a přihlouplé. Navíc to omezuje kreativitu.“ Mediálně známý se stal případ dívky Blær Bjarkardóttir Rúnarsdóttir narozené 1998, které nechtěl výbor potvrdit jméno Blær jako údajně pouze mužské (islandské apelativum blær je rodu mužského a má význam „lehký vánek“, ovšem jméno užil islandský spisovatel Laxness v románu "Rybí koncert" pro jednu svoji ženskou postavu), v roce 2013 rozhodl soud ve prospěch dívky. Medializován byl případ Duncana a Harriet Cardewových (sourozenců, kteří se narodili na Islandu Britovi a Islanďance) – jejich jména nejsou výborem rozeznána jako islandská, tak oba používali pas se „jmény“ "Drengur" a "Stúlka", ovšem když rodiče chtěli prodloužit v roce 2014 Harriet pas, byli odmítnuti a kvůli vycestování jim byl poskytnut dočasný britský pas.

Užívání islandských jmen mimo Island.

Naznačená odlišnost islandského systému (užívání funkčních patronym, praktická neexistence rodinných jmen a s tím související užívání rodného jména jako hlavního jména) od zbytku západního světa činí jisté potíže při užívání tohoto systému mimo Island. Velká komunita islandských migrantů žije v kanadské Manitobě, kde Islanďané většinou opustili islandský systém a rodiny přijali patronymum prvního migranta jako svoje rodinné jméno.  Pokud jde o texty (které pracují s islandskými jmény mimo Island), také často opouštějí islandský systém, konkrétně hlavním jménem se stává poslední jméno (tedy patronymum, což sice nemá opodstatnění v islandském systému, nicméně nepoučený západní čtenář očekává, že hlavní jméno bude poslední).  V češtině ještě přistupuje problém přechylování. Islandská jména jsou v tomto ohledu považována za problematická a doposud není shoda, jak s nimi správně nakládat. Praxe je taková, že v běžných textech je přechylování (v tomto případě mechanické připojení koncovky -ová k poslednímu jménu Islanďanky) velmi produktivní. Na druhé straně se nedoporučuje přechylovat jména Islanďanek, zvlášť je-li text určen čtenářům, u nichž se předpokládá znalost germánských jazyků. V takovém případě je doporučeno spokojit se s pouhým vyznačením rodu Islanďanky pomocným slovem (např. "paní Birgitta Garðarsdóttir"). Čtenáři znající tyto jazyky přechylování islandských jmen někdy odmítají. U autorů zabývajících se Skandinávií se často přechylování islandských jmen skutečně neobjevuje.

Islandská jména (islandsky je osobní jméno "mannanafn", pl. "-nöfn") se skládají nejčastěji ze dvou částí, z rodného a patronymického jména (případně matronymického). Dědičná příjmení se na Islandu vyskytují jen zcela výjimečně. Nakládání s osobními jmény je na Islandu upraveno zákonem o osobních jménech č. 45 ze 17. května 1996.

Icelandic names are names used by people from Iceland. Icelandic surnames are different from most other naming systems in the modern Western world by being patronymic or occasionally matronymic: they indicate the father (or mother) of the child and not the historic family lineage. Iceland shares a common cultural heritage with the Scandinavian countries of Denmark, the Faroe Islands, Norway, and Sweden. Unlike other Nordics, Icelanders have continued to use their traditional name system, which was formerly used by all Nordic countries except partly Finland. The Icelandic system is thus not based on family names (although some people do have family names and might use both systems). Generally, with few exceptions, a person's last name indicates the first name of their father (patronymic) or in some cases mother (matronymic) in the genitive, followed by ("son") or ("daughter").  Some family names do exist in Iceland, most commonly adaptations from last name patronyms Icelanders took up when living abroad, usually Denmark. Notable Icelanders who have an inherited family name include former prime minister Geir Haarde, football star Eiður Smári Guðjohnsen, entrepreneur Magnús Scheving, film director Baltasar Kormákur Samper, and actress Anita Briem. Before 1925, it was legal to adopt new family names; one Icelander to do so was the Nobel Prize-winning author Halldór Laxness, while another author, Einar Hjörleifsson and his brothers all chose the family name "Kvaran". Since 1925, one cannot adopt a family name unless one explicitly has a legal right to do so through inheritance.  First names not previously used in Iceland must be approved by the Icelandic Naming Committee before being used. The criterion for acceptance of names is whether they can be easily incorporated into the Icelandic language. With some exceptions, they must contain only letters found in the Icelandic alphabet (including þ and ð), and it must be possible to decline the name according to the language's grammatical case system, which in practice means that a genitive form can be constructed in accordance with Icelandic rules.


Námět.

Lidé zásluhou dr. Hallama vytvořili podle projektů mimozemské civilizace tzv. elektronovou pumpu, která umožňuje přečerpávat energii do paralelního vesmíru a zpět. Zdánlivě elegantní řešení však není bez chyb, při dlouhodobějším využívání pumpy hrozí narušení stability vesmíru, což mnozí díky pohodlným dodávkám laciné energie ignorují. Ne však Peter Lamont a několik dalších osob, které si uvědomují riziko možné zkázy.

Historie románu.

Isaac Asimov v předmluvě vysvětluje, že kniha "Ani sami bohové" je jeho prvním vědeckofantastickým románem po cca 15 letech. Podnětem pro jeho napsání byl veřejný dialog mezi Robertem Silverbergem a Lesterem del Reyem na konferenci v New Yorku na téma science fiction. Silverberg chtěl uvést nějaký příklad izotopu a řekl „plutonium 186“ (neexistující izotop). Asimov Roberta Silverberga konfrontoval s faktem, že plutonium 186 neexistuje, ale že napíše na toto téma povídku. Nakonec se příběh začal vyvíjet a z povídky se stal román. Protože jej R. Silverberg de facto inspiroval, věnoval autor toto dílo právě jemu.

Obsah knihy.

Kniha je rozdělena do 3 částí:  I. Proti hlouposti... II. ...ani sami bohové... III. ...nic nezmohou?

Děj.

I. Proti hlouposti....

Frederick Hallam, ješitný vědec s nevelkým potenciálem, zato s velkým egem a zarputilostí si všimne, že se v jedné nádobě (kde byl původně wolfram) objevila záhadná látka. Podezřívá kolegu Benjamina Allana Denisona, že ji vyměnil, ten to ale neudělal. Po důkladné analýze vyjde najevo, že v nádobě je plutonium 186, izotop, který by vůbec neměl existovat. Hallam se domnívá, že látka pochází z paralelního vesmíru. Tato teze se potvrdí, což vyústí do vývoje elektronové pumpy, zdroje velmi levné a prakticky nevyčerpatelné energie. Tento objev učiní z Fredericka Hallama nejvlivnější osobu na poli vědy, zatímco jeho oponenti ztrácí pozice. Elektronová pumpa není jen jedna, je jich vybudováno několik na kosmických stanicích kolem Země.  Mladý fyzik Peter Lamont se zabývá historií pumpy a dostane se do konfliktu s Hallamem, když narazí na nesrovnalosti. Zastává názor, že pumpa je především dílem bytostí z paralelního vesmíru, čímž podkopává Hallamovu autoritu. Podle něj jsou para-lidé mnohem inteligentnější, dokázali vědce kontaktovat přes hranice vesmíru. Jejich fyzikální zákony jsou odlišné. Dr. Frederick Hallam využije vůj vliv a Lamontovi zavaří. Ten se obrátí na lingvistu Myrona Bronowského, jenž vyluštil etruské nápisy a je ochoten se angažovat v nové výzvě. Začne pracovat na překladu zpráv bytostí z paravesmíru, zatímco Lamont přijde na velký objev - elektronová pumpa vytváří nerovnováhu, čímž může destabilizovat Sluneční soustavu. Hrozí přeměna Slunce v supernovu, v paralelním vesmíru naopak ochlazení jejich slunce. Bronowski vyluští několik vzkazů z paravesmíru, které varují před nebezpečím pumpování energie. Jeden ze vzkazů sděluje, že nemohou pumpu zastavit a žádá, ať to udělají lidé ze Sluneční soustavy. Lamont se pokouší na situaci upozornit politiky a vědce, ale vzhledem k jeho diskreditaci Hallamem není vyslechnut. Pochopí, že na druhé straně (v paralelním universu) zprávy odesílal někdo podobný jemu, kdo nemá moc a prostředky pumpu zastavit. Situace se zdá beznadějná.

II. ...ani sami bohové....

V paralelním vesmíru s odlišnými fyzikálními vlastnostmi se snaží zdejší tvorové (stejně jako Pozemšťané) o uchování pumpy (zde pozitronové). Jim zajišťuje přežití, protože jejich Slunce chladne, stav populace se snižuje a hrozí jim vymření. Důsledkem pumpování se však narušuje stabilita obou vesmírů, přičemž ve Sluneční soustavě hrozí nečekaná přeměna Slunce v supernovu a také vznik kvasaru v galaxii Mléčná dráha, což by paravesmíru dodalo mnoho energie.  Zdejší bytosti se dělí na „tvrdýše“ a proměnlivé „měkkýše“. Měkkýši mají mnohem řidší konzistenci těla než tvrdýši, mohou se prolnout navzájem nebo proplout pevným předmětem (např. skálou). Měkkýši mají 3 pohlaví, každé s určitou rolí v tzv. „triádě“ (obdoba partnerského svazku, rodiny):  Tvrdýši jsou další vývojovou fází měkkýšů, když se měkkýší triádě podaří odchovat potomky (od každého pohlaví), přemění se v tvrdýše. V tvrdýše se dočasně mění i při „splývání“. Jelikož jsou tvrdýši kombinací tří jedinců, mají vhodné předpoklady k rozvíjení vědy. Zároveň celou civilizaci ovládají, určují měkkýší triády (vybírají vhodné jedince od každého pohlaví) a vyučují racionály.  Para-bytosti (zejména měkkýši) využívají jako zdroj potravy sluneční energii. Tvrdýši zjistili, že jejich slunce chládne a tak poslali lidem ze Sluneční soustavy plány na stavbu „elektronové pumpy“, zařízení umožňujícím výměnu energie v obou směrech. Tvrdýš jménem Losten vyučuje raionála Odina, jehož triáda je považována za nejlepší za dlouhou dobu. Odin pak vzdělává velmi intuitivní emocionálu Duu. Přemýšlivá Dua má ráda samotu a straní se ostatních emocionál, intelektuálně je převyšuje, za což sklízí posměch. Pro své sklony k izolaci a zadumanosti se jí přezdívá „levá Em“ (neboť filozofování je u měkkýšů výsadou racionálů - levých). Dua se dozví o elektronové pumpě a dopídí se, že tvrdýši bez výčitek nechají explodovat Sluneční soustavu, která zničí jinou civilizaci (z jejího pohledu tu naši), jen aby zajistili dostatečný přísun energie pro svůj vesmír. S tímto se Dua nemůže ztotožnit. Nabude přesvědčení, že tvrdýši jsou nadřazená rasa, která využívá měkkýše jako své děti. S jejím názorem nesouhlasí její druh - racionál Odin, který také přemýšlí o podstatě světa. Jejich triáda už počala dva potomky, malého racionála Annise a parentála Toruna. Jakmile počne i poslední dítě (emocionálu) a vychová ji, triáda zanikne a „odejde“. Nikdo z měkkýšů neví, co to přesně znamená, je to ale přirozená věc.  Parentál Tritt, druh Odina a Duy naléhá na početí třetího dítěte, malé emocionály. Dua se toho děsí, protože se poté přiblíží její konec a ona ještě nenalezla své místo na světě. Nenašla zatím svůj smysl života. Tritt je však odhodlaný dokončit úlohu triády za každou cenu a tak uzme z tvrdýších jeskyní baterii na umělé světlo, které může sloužit jako umělá potrava. Instaluje ji do Duina pokoje pod záminkou dárku (Dua totiž příliš nejí, je hodně řídká). Jednoho dne se Dua vrátí a nakrmí se. Má dobrou náladu a svolí ke splývání, během něhož je počata malá emocionála. Když si to uvědomí, vnímá to jako Trittův a Odinův podraz a uteče. Je rozhodnuta pokusit se zničit pozitronovou pumpu a poslat vzkaz do druhého vesmíru o její nebezpečnosti. Ukrývá se před tvrdýši ve skalách, kde jí nemohou odhalit. Intuitivně vnímá všechny jejich kroky. Nicméně její iniciativa ji stojí velmi mnoho sil a energie.  Losten varuje Odina, že Dua podniká nebezpečné akce a naléhá na něj, aby ji přivedl. Rovněž apeluje, aby více přemýšlel o významu triády. Odin se snaží a pochopí, že triáda se během splývání stává dočasně tvrdýšem a po vychování dětí její členové neumírají ani „neodcházejí“, ale stávají se tvrdýšem natrvalo. Podaří se mu najít Duu a vysvětlit jí to. Dua to přijme a pochopí význam, zároveň však chce zastavit pumpování. Z jejich triády se vyvine velmi důležitý tvrdýš, vzhledem k jedinečnosti každého měkkýše v triádě ten nejgeniálnější. Během posledního splývání se definitivně přemění v tvrdýše jménem Estwald - vynálezce pozitronové pumpy.

III. ...nic nezmohou?

Na Měsíc přilétá Benjamin Allan Denison, bývalý nadějný radiochemik a Hallamův oponent. Jeho vědecká kariéra byla po Hallamově úspěchu prakticky zničena, Denison změnil zaměstnání. Na Měsíci se chce věnovat výzkumu spojenému s dokázáním rizikovosti provozu elektronové pumpy (nezávisle na Peteru Lamontovi). Předvolá si jej nově dosazený komisař Gottstein, který chce být o jeho pokrocích v bádání informován. Zároveň mu často dělá společnost jistá Selena Lindstromová, oficiálním povoláním průvodkyně pozemských turistů na Měsíci. Selena je intuicionistka, žena obdařená vysokou intuicí (dědictví po genetických pokusech v této oblasti) a dokáže z minima informací vyvodit správné řešení. Pracuje pro měsíčního fyzika Barrona Nevilla (de facto pro něj provádí špionáž), jenž cítí k Zemi nenávist. Země kontroluje na Měsíci vědecká zařízení a někteří zdejší vědci vyvinuli své. Týká se to i tzv. pionizéru, k jehož konstrukci přispěla i Selena.  Denison dělá pokroky a zkonstruuje KV-pumpu, která vyrovnává deficit v energetickém toku. KV-pumpa může čerpat energii z jiných vesmírů (např. z takového, jenž je vyplněn jedinou obří hvězdou a nazvaného „kosmické vejce“, odtud zkratka KV), avšak pouze jednocestně. U jeho výzkumů mu asistuje Selena, s níž se Denison pomalu sbližuje. Po úspěšné demonstraci zařízení, při níž je náhodou přítomen i komisař Gottstein dojde k přijetí nové technologie a rehabilitaci vědců (Denisona, Lamonta a dalších), kteří poukazovali na chyby elektronové pumpy. Nová KV-pumpa bude instalována na Měsíci (vyžaduje přítomnost vakua) a bude vyrovnávat ztráty způsobené elektronovou pumpou. Denison se Selenou se nakonec podílí i na roztříštění komplotu, v němž byl angažován Barron Neville. Neville a jeho skupina plánovali využít nového zdroje energie (KV-pumpy) k přesunutí Měsíce mimo oběžnou dráhu Země z ryze izolacionistických důvodů.

Ani sami bohové (anglicky "The Gods Themselves") je vědeckofantastický román amerického spisovatele Isaaca Asimova, který vyšel v roce 1972 v americkém nakladatelství Doubleday. Je to jedno z mála autorových literárních děl, které popisuje mimozemskou civilizaci.  Název díla pochází z citátu německého spisovatele a dramatika Friedricha Schillera „"Proti hlouposti ani sami bohové nic nezmohou."“ Autor jej v knize zmínil postavou jménem Myron Bronowski. Jména tří postav v paralelním vesmíru Odin, Dua a Tritt pocházejí z ruských slov (Isaac Asimov se narodil v Rusku) оди́н (česky jedna), два (česky dva), три (česky tři).  Kniha vyhrála cenu Nebula v roce 1972, cenu Hugo v roce 1973, cenu Locus a cenu Ditmar. Je rozdělena do 3 částí, které byly nejprve publikovány zvlášť roku 1972 v časopise "Galaxy Magazine". Záměrně začíná 6. kapitolou první části. Děj se odehrává od roku 2070, kdy byl učiněn objev spojený s vývojem zařízení zvaného elektronová pumpa.  První část se odehrává na Zemi a popisuje významný objev a zprovoznění elektronové pumpy stejně jako přehlížení vážných důsledků čerpání energie. Druhá líčí situaci v paralelním vesmíru se zcela odlišnou formou života a třetí je situována na Měsíc, kam přijíždí pokračovat ve výzkumu jeden z mála vědců, kteří si uvědomují nebezpečí čerpání energie elektronovou pumpou.

The Gods Themselves is a 1972 science fiction novel written by Isaac Asimov. It won the Nebula Award for Best Novel in 1972, and the Hugo Award for Best Novel in 1973.  The book is divided into three main parts, which were first published in "Galaxy Magazine" and "Worlds of If" as three consecutive stories.


Děj.

Když se srazí vesmírná loď Planet Express se Supernovou, tak se stane chyba v časoprostoru a celá posádka se vrátí do roku 1947, kousek od americké základny u městečka jménem Roswell. Fry si vzpomíná, že zrovna tam sloužil jeho dědeček Ignac a chce ho přinutit, aby z armády odešel, protože kdyby se mu něco stalo, tak by se Fry vůbec nemusel narodit, ale profesor Farnsworth ho varuje, že za žádnou cenu nesmí měnit minulost pokud ovšem to minulost po něm nevyžaduje. Vojáci objeví Benderovo tělo a Zoidberga a začnou je zkoumat.  Profesor Farnsworth s Leelou se snaží koupit mikrovlnnou troubu, aby se mohla posádka Planet Expressu vrátit dostat zpět do 31. století. Hledání je neúspěšně, protože první mikrovlnné trouby určené pro domácnosti byly až v roce 1955.  Mezitím Fry způsobí smrt svého údajného dědečka Ignáce, ale Fry stále existuje. Poté zajde do kavárny, kde pracovala jeho babička Mildred. Nakonec z toho vyvozuje, že jelikož je stále naživu, tak v tom případě Mildred nemůže být jeho babička. Když ho zbytek skupiny najde, profesor trvá na tom, že Mildred je opravdu Fryova babička. Fry si uvědomí, že on je teď svým vlastním dědečkem a začne panikařit. Profesor se vzdá vměšování, protože je málo času na návrat do 31. století.  Posádka vesmírné lodi Planet Expressu zaútočí na leteckou základnu a ukradnou mikrovlnný satelit. Fry a Leela se snaží zachránit Zoidberga z pitvy, zatímco profesor se snaží zachránit Benderovo tělo. Jak posádka opouští zemskou atmosféru Benderova hlava vypadne z lodi. V 31. století Fry naříká nad ztrátou Bendera, dokud si neuvědomí, že jeho hlava musí být stále v Novém Mexiku. Posádka se vrací do Roswellu s detektorem kovů a objeví Bendera.

Rozval Roswell (anglicky "Roswell That Ends Well") je epizoda třetí série seriálu "Futurama". Poprvé byla vysílána dne 9. prosince 2001 stanicí Fox. Tato epizoda získala cenu Emmy. Děj se točí kolem náhodného cestování v čase, který vyústí v Roswellský incident (1947).

"Roswell That Ends Well" is the 19th episode in the third season of the American animated television series "Futurama". It originally aired on the Fox network in the United States on December 9, 2001. The plot centers on an accidental time travel event that results in the main characters participating in the Roswell UFO Incident in 1947.  The episode was written by J. Stewart Burns and directed by Rich Moore. "Roswell That Ends Well" scored a Nielsen rating of 3.1 during its original broadcast, and it received acclaim from television critics, with many hailing it as one of the best episodes of "Futurama". It won an Emmy Award for Outstanding Animated Program (Programming Less Than One Hour) in 2002.


O Albu.

Label GOOD Music založil roku 2004 rapper a hudební producent Kanye West. Od té doby upsal umělce jako jsou Big Sean, Common, Kid Cudi, John Legend a Pusha T, kterým pomohl vydat samostatná alba.  Záměr vydat kompilační album nového a společného materiálu byl oznámen v říjnu 2011. Původně mělo být album vydáno na jaře 2012, k tomu však nedošlo. V květnu 2012 byl oznámen název "Cruel Summer", s plánovaným vydáním 7. srpna 2012. Nakonec však bylo album vydáno až 14. září 2012.  Společně s albem byl natočen i krátkometrážní stejnojmenný film, který měl premiéru na filmovém festivalu v Cannes.

Singly.

Prvním singlem byla píseň "Mercy" (Kanye West, Big Sean, Pusha T), na které hostoval i rapper 2 Chainz. Ten se umístil na 13. příčce žebříčku Billboard Hot 100 a na prvních pozicích žebříčků Hot R&B/Hip-Hop Songs a Hot Rap Songs. Od americké asociace RIAA obdržel certifikaci platinový singl.  Druhým singlem byla určena píseň "Cold", kterou vytvořil pouze Kanye West s malou výpomocí DJ Khaleda. Umístil se na 86. příčce žebříčku Billboard Hot 100.  Třetím singlem byla píseň "New God Flow" (Kanye West a Pusha T). Ten debutovala na 89. pozici Billboard Hot 100.  Čtvrtým singlem se stala píseň "Clique" (Kanye West a Big Sean) (ft. Jay-Z). Ten se vyšplhal na 12. příčku žebříčku Billboard Hot 100. Velký úspěch měl i ve Spojeném království (29. příčka) a v Kanadě (17. příčka).  Po vydání alba se do amerického žebříčku Billboard Hot 100 dostala ještě píseň "To the World", když obsadila 70. příčku. O singl však nejde.

Po vydání.

Během prvního týdne prodeje se v USA prodalo 205 000 kusů, čím album debutovalo na 2. příčce žebříčku Billboard 200 a na prvních příčkách žebříčků Top R&B/Hip-Hop Albums a Top Rap Albums. V Kanadě debutovalo na 4. příčce. Celkem se v USA prodalo okolo 340 000 kusů alba.

Cruel Summer je kompilační studiové album americké hudební nahrávací společnosti GOOD Music, vydané 14. září 2012 u nahrávací společnosti Def Jam Recordings.

Kanye West Presents: Good Music – Cruel Summer, commonly referred to simply as Cruel Summer, is a compilation album by recording artists of American record label GOOD Music, released on September 14, 2012, by the label and Def Jam Recordings. American rapper Kanye West, head of the label, first revealed plans for a label collaborative album in October 2011. The album produced four singles—"Mercy", "Cold", "New God Flow", and "Clique"—that charted on the US "Billboard" Hot 100. The album features West himself, alongside GOOD Music signees Pusha T, Big Sean, Teyana Taylor, Cyhi the Prynce, Kid Cudi, John Legend, Common, D'banj and Malik Yusef, as well as affiliates 2 Chainz, Jay-Z and Travis Scott, among others. Production on the album was primarily handled by members of GOOD Music's production wing, Very GOOD Beats, including West, Hit-Boy, Hudson Mohawke, Travis Scott and Lifted, among others.  "Cruel Summer" received "a fairly lukewarm response" from critics who commended its hubristic style and the tracks featuring West, but found it uneven as an album. It debuted at number two on the US "Billboard" 200, selling 205,000 copies in its first week. The album also reached the top 10 of charts in Australia, Canada, Switzerland, and the United Kingdom. As of November 4, 2012, "Cruel Summer" has sold 389,000 copies, according to Nielsen SoundScan.


Vzhled.

Makroskopický.

Klobouk dosahuje průměru 60 – 150 milimetrů, po dlouhou dobu si zachovává podehnutý okraj. Povrch je v mládí bílý, bělavý až našedlý. Později se prosazuje růžový odstín, vzácně na některých místech až červenopurpurový. Ve stáří může být temeno klobouku nahnědlé. Jemně plstnatá pokožka ve stáří částečně olysává, pod pokožkou je uložena vrstvička červenopurpurové dužiny. Otlaky klobouku mají tendenci silně červenat.  Rourky i póry jsou nejprve bledě žluté, později přecházejí do citronově žluté. Ve stáří získávají žlutoolivový a žlutookrový odstín. Při poškození modrají.  Třeň je bledě až citronově žlutý, horní polovinu kryje žlutá síťka, která po otlačení tmavne. Ve stáří může být na bázi hnědě nebo hnědorezavě skvrnitý  Dužnina má žluté až bledě žluté zbarvení, na bázi může být špinavě červená. Na řezu modrá. Chuť je po chvíli hořká, vůně u čerstvých plodnic nenápadná, případně nakyslá, při usychání nepříjená.

Mikroskopický.

Pokožku klobouku kryjí vláknité trichodermové hyfy (3) 4 – 7 (10) μm široké s dlouhými články. Výtrusy dosahují (10) 11,5 – 14 (16) × (4,5) 4,8 – 6 (6,5) μm, jsou hladké, elipsoidně vřetenovité, patrná je suprahilární deprese.

Výskyt.

Nároky na stanoviště ani rozšíření tohoto taxonu není zatím příliš známé. Do roku 2009 byl hřib Kluzákův nalezen celkem na čtyřech lokalitách. Ve všech případech šlo o hráze a břehy rybníků, kde fruktifikoval na světlých místech pod duby. Objevuje se od července do konce září.  Publikovány byly mimo jiná nálezy z následujících chráněných území České republiky:

Záměna.

Hřib Kluzákův je příbuzný s hřibem medotrpkým a podobně jako on se vyznačuje nahořklou chutí dužiny a zápachem při sušení. Hřib Kluzákův lze zaměnit i s velmi vzácnou formou hřibu medotrpkého, která rovněž vykazuje načervenalé zbarvení klobouku. Tato forma se ale od hřibu Kluzákova v několika ohledech liší. Červený odstín se zpravidla objevuje pouze na části klobouku a je způsobený červeným zbarvením vrchní vrstvy pokožky, pod kterou je však přítomna hnědá vrstva jako u klasické formy hřibu medotrpkého. Stárnutím plodnice tato červená vrstva mizí. Naopak u hřibu Kluzákova kryje červenou vrstvu 400–800 μm silný bílý trichoderm, který stárnutím plodnice a vlivy počasí kolabuje a odhaluje červený povrch.

Hřib Kluzákův ("Caloboletus kluzakii" ) je velmi vzácná nejedlá houba z čeledi hřibovitých (sekce "Calopodes"), která byla pojmenována na počest českého mykologa Zdeňka Kluzáka.

Caloboletus kluzakii is a bolete fungus native to Europe. Until 2014, it was known as Boletus kluzakii. Recent changes in the phylogenetic framework of the family Boletaceae prompted the transfer of this species, along with several other related boletes, including "Caloboletus calopus", to the genus "Caloboletus". It was described scientifically in 2006 by Josef Šutara and Pavel Špinar, from specimens collected in the Czech Republic. The fungus had earlier been published with the name "Boletus fallax" by Czech mycologist Zdeněk Kluzák in 1988, but this was invalid, as that name had been used previously by E.J.H. Corner for a Malaysian bolete (later transferred to the genus "Boletellus" as "Boletellus fallax"). The epithet honours Kluzák's contributions in describing the species.


Rozvoj Dubaje.

Šeik Rashid bin Saeed Al Maktoum byl zodpovědný za transformaci Dubaje z malého shluku osad v blízkosti Dubai Creek na moderní přístavní město a obchodní centrum. Jeho slavná linka "Můj dědeček jezdil na velbloudu, otec jezdil na velbloudu, já řídím Mercedes, můj syn řídí Land Rover, jeho syn bude řídit Land Rover, ale jeho syn bude jezdit na velbloudu " vyjadřovala jeho obavy, že Dubaj , kde je nafta, která byla objevena v roce 1966 a která zahájila těžbu v roce 1969, se vyčerpá během několika generací. Proto pracoval pro rozvoj ekonomiky Dubaje, aby mohla přežít po ukončení těžby ropy a byl hnací silou celé řadě významných infrastrukturních projektů, které podporují Dubaj jako regionální centrum pro obchod:

Vztah k jiným emirátů.

Dubaj zůstal v zablokované situaci vztahů s Abu Dhabi v době kdy Šeich Rashid , vládce Dubaje, měl pohraničním ozbrojeném sporu mezi oběma emiráty v roce 1946, ale utvořil blízký vztah s Katarem . Dcera Šejka Rashida Maryam se provdala za emíra Kataru v roce 1961. V roce 1966, Indie měla devalvaci rupie, a Katar a Dubaj přijaly jako platidlo rupii golfského zálivu jako společnou měnu , zatímco Abu Dhabi přijala měnu Bahreinu dinar.  Emir Kuvajtu pomohl Emirátu Dubaj s financování bagrování kanálu "Creek" , toto pomohlo velmi zlepšit obchod v oblasti. Projekt vyústil v dubajské rostoucí obchodní činnosti i výstavbou přístavu Port Rashid, která začala v roce 1969.  Šejk Rashid se podílel na spojení se Dubaje k Abu Dhabi a k dalším severním Emiratům a v roce 1971 byly vyhlášeny Spojené arabské emiráty , a v roce 1973, Dubaj přijala jednotnou měnu UAE dirham .  Jebel Ali Port byl založen v roce 1979, a bylo vytvořeno v roce 1985 svobodné celní pásmo kolem přístavu Jebel Ali - Free Zone (JAFZ) . Na konci roku 1990 JAFZ se vyvinul do obchodního svobodného pásma.

Rodina.

Šejk Rashid Al Maktoum jednou ženatý, s Šejkou Latifa bint Hamdan Al Nahyan , dcerou Sheikh Hamdan bin Zayed Al Nahyan . Al Nayhan a Al Maktoum měl čtyři syny a čtyři dcery: Mohammed a Latifa 1996 Oba jeho předchůdci byli předsedy vlády SAE a jeho nástupcem byl jeho syn, Šejk Maktoum bin Rashid Al Maktoum , Šejk Maktoum bin Rashid byl předseda vlády Spojených arabských emirátech od roku 1971 do roku 1979, a postoupil na místo jako vládce Dubaje po otcově smrti dne 7. října 1990 a byl na něm až do své smrti dne 4 . ledna 2006. Po Maktoum smrti v roce 2006, další z Šejk Rashid je synové, Mohammed bin Rashid Al Maktoum postoupil na tyto pozice a je aktuální Vice President a předseda vlády Spojených arabských emirátů a vládce Dubaje.  Šejk Rashid byl bratr Šejk Ahmed bin Saeed Al Maktoum , který je v současné době předsedou Emirates letecké společnosti.  Jeho dcera Maryam bint Rashid Al Makoum se provdala za katarského emíra, Ahmad bin Ali Al Thani .

Šejk Rašíd ibn Saíd Al Maktúm (1912 – 7. října 1990) byl arabský politik. V letech 1979–1990 byl premiérem Spojených arabských emirátů, 1971–1990 viceprezident Spojených arabských emirátů. V letech 1958–1990 byl emírem emirátu Dubaj , k jehož rozvoji zásadním způsem přispěl (přístav Rašíd z roku 1972, tunel Šindaga z roku 1975, přístav Jebel Ali z roku 1977, Dubaj World Trade Centre z roku 1978 ..

Sheikh Rashid bin Saeed Al Maktoum (; 11 June 1912 – 7 October 1990) was the Vice-President and 2nd Prime Minister of the United Arab Emirates and Ruler () of the Emirate of Dubai. He ruled the emirate for 32 years from 1958 until his death in 1990.


Historie.

Roku 1870 byl v Čechách povinný civilní sňatek u bezvěrců a u příslušníků státem neuznaných církví. Roku 1919 byla v Československu zavedena fakultativní možnost výběru mezi civilní formou sňatku či církevní. Původní návrh zákona dokonce neumožňoval církevní sňatek, což se ale nepodařilo prosadit.

Občanský sňatek v České republice.

Právní úprava vzniku civilního i církevního manželství je obsažena v § 656–676 občanského zákoníku.  Občanský sňatek spočívá v prohlášení muže a ženy o tom, že spolu vstupují do manželství před příslušným obecním úřadem, který je pověřen vést matriku. Lze tak učinit i v případě, pokud daný obecní úřad matriku nevede; obřadu však musí být přítomen zaměstnanec místně příslušného matričního úřadu. Představitelem orgánu veřejné moci, který sňatečný obřad vede a snoubence oddává, je starosta, místostarosta nebo jiná osoba touto činností pověřená (např. člen zastupitelstva obce nebo městské části). Občanský sňatek má proběhnout na místě, které je přímo určeno pro konání slavnostních obřadů a to nejlépe u matričního úřadu, který je příslušný dle místa trvalého bydliště alespoň jednoho ze snoubenců. Se souhlasem matričního úřadu jej lze provést kdekoli.

Formální kroky před uzavřením sňatku.

'""'K tomu, aby mohl proběhnout svatební obřad, je důležité učinit několik následujících kroků:

Uzavření manželství v zastoupení.

Existují-li důležité a závažné důvody pro které by se jeden ze snoubenců nemohl zúčastnit obřadu, může dle § 669 občanského zákoníku příslušný krajský úřad na žádost snoubenců povolit, aby projev vůle jednoho ze snoubenců o vstupu do manželství za něj učinil jeho zmocněnec. Uzavření manželství způsobem, kdy by oba snoubenci byli zastoupeni, občanský zákoník neumožňuje.  Zmocněncem může být pouze zletilá fyzická osoba, která je plně svéprávná. K žádosti o povolení uzavřít manželství zmocněncem je nutné předložit standardní doklady potřebné k uzavření sňatku a písemnou plnou moc s ověřeným podpisem, která obsahuje následující: Udělenou plnou moc je možné odvolat. Odvolání bude účinné jen tehdy, dozví-li se o něm druhý snoubenec dříve, než učiní svůj sňatečný projev vůle.

Úkony nutné po uzavření manželství.

Po uzavření manželství je třeba vyzvednout si v co nejkratší době oddací list (8 pracovních dnů), který je nutný pro vyřízení nových dokladů.  Občanský průkaz mění oba manželé. Cestovní pas, řidičský průkaz, průkaz pojištěnce a další průkazy se jménem mění ten z manželů, který se rozhodl pro změnu příjmení.

Uzavření manželství státního občana České republiky s cizincem na území České republiky.

Základní informace o uzavření sňatku s cizincem jsou stejné jako při uzavření sňatku dvou občanů České republiky. Jsou zde potřeba i stejné doklady. Pokud ovšem jsou doklady vystavené orgány cizího státu, musí být opatřeny potřebnými ověřeními, pokud mezinárodní smlouva, kterou je Česká republika vázána, nestanoví jinak. Tyto doklady musí být přeložené do českého jazyka.  Ten ze snoubenců, který je cizí státní příslušník, musí matričnímu úřadu předložit potvrzení o oprávnění k pobytu na území ČR, a to ještě před uzavřením sňatku. Potvrzení vydává Ministerstvo vnitra České republiky. Potvrzení nesmí být starší 7 pracovních dnů. Potvrzení o oprávnění k pobytu nepotřebuje občan Evropské unie nebo pro občan jiného smluvního státu dohody o Evropském hospodářském prostoru.  Při uzavření manželství mezi snoubenci, z nichž jeden je cizím státním příslušníkem, je stanoven správní poplatek ve výši 2.000 Kč.  Pokud ten ze snoubenců, který je cizincem, nerozumí nebo nemluví česky, je povinností zajištění tlumočníka na vlastní náklady. Bez tlumočníka nelze prohlášení o uzavření manželství provést. Tlumočník může být jmenován ministrem spravedlnosti nebo předsedou krajského soudu nebo si ho mohou snoubenci zvolit sami. V takovém případě musí tlumočník složit slib do rukou matrikáře. Tlumočník podepisuje protokol o uzavření manželství.

Občanský sňatek (rovněž také sňatek civilní) je forma sňatku, která probíhá před představitelem veřejné moci a v přítomnosti matrikáře. Od občanského sňatku odlišujeme sňatek církevní, který se uskutečňuje před osobou pověřenou oprávněnou církví nebo náboženskou společností.

A civil marriage is a marriage performed, recorded and recognised by a government official. Such a marriage may be performed by a religious body and recognised by the state, or it may be entirely secular.


Děj.

Více než 100 let trvající studená válka se stabilizovala na neměnném statu quo. Po celou tuto dobu panoval pro obyvatelstvo chladný mír a obě mocnosti (východní pakt versus západní blok) dodržují nepsaná pravidla. Válečný výzkum dává vzniknout i různým vynálezům jako např. silové pole, využití robotů, mentalika. Obě protistrany mají základny na Měsíci a na Marsu.  Situace se mění v okamžiku, kdy se k řediteli Ústavu pro robotiku Eliasi Lynnovi (západní blok) dostaví bezpečnostní důstojník Ralph G. Breckenridge a oznámí mu, že východní blok je o 10 let napřed ve vývoji robotů, zkonstruoval i humanoidní typy. Dokonce tito od lidí nerozeznatelní roboti infiltrovali přes železnou oponu do Ameriky. Jsou vybaveni částí TK-bomby (TK je zkratka pro totální konverzi), která vybuchne, když se všichni roboti sejdou na jednom místě. Lynn je šokován, nečekal takový náskok soka. Breckenridge však působil dlouhou dobu v Moskvě a viděl tajné plány. Lynn a Breckenridge odjíždí na bezpečnostní konferenci do Washingtonu. Vyjde najevo, že roboti se pohybují po americké půdě již měsíc. Komise se shodne na 4 nejpravděpodobnějších cílech humanoidů - Washington, D.C. (administrativní centrum), New York (finanční centrum), Detroit a Pittsburgh (průmyslová centra). Macalaster se domnívá, že cílem bude New York, úder zde by dosáhl značných lidských škod a nalomil by morálku. Ředitel Ústavu pro robotiku Lynn je požádán o návrh řešení. Napadne jej, že všechno do sebe až příliš snadno zapadá a nepřítel zřejmě chce přítomností svých robotů na území rivala paralyzovat jeho schopnost vývoje, zatímco sám dosáhne vyšší technologickou úroveň a rovnováha bude pryč.  Do Cheyenne je svolána vševědecká konference, aby se projednaly nové směry vědeckého bádání. Lynnovi je důstojník Breckenridge stále více podezřelý. Přijde na to, jak se věcí mají a okamžitě jedná. Vyhlásí v Cheyenne stanné právo a Lynna informuje, že se každý z 500 pozvaných vědců podrobí mozkovému skenu, aby se určilo, zda je skutečně člověkem. Lynn přišel na to, že vědecká konference je ideální místo, kde odpálit bombu, ztráta tolika významných vědců by byla pro zemi smrtící. Humanoidní roboti na konferenci nepřiletí, explodují ještě během cesty v dopravních prostředcích. Když se to Lynn dozví, namíří blaster na Breckenridge a zastřelí ho. Z jeho těla začne vytékat strojní olej. On byl jedenáctým humanoidem a dal pokyn, aby se roboti sami zničili, nesmí padnout do rukou nepřítele.

Dejme hlavy dohromady ( „Let's Get Together“) je sci-fi povídka spisovatele Isaaca Asimova, která vyšla v únoru 1957 v časopise "Infinity Science Fiction". Byla následně zařazena do sbírek "The Rest of the Robots" (1964) a "The Complete Robot" (1982). Česky vyšla ve sbírce "Robohistorie I." (2004).  Je to jedna z mála autorových literárních prací, kde roboti nepodléhají zákonům robotiky.  Děj povídky je situován do více než 100 let trvající studené války, za níž jedna ze dvou soupeřících mocností („My“ versus „Oni“) naruší křehkou rovnováhu zkonstruováním humanoidních robotů. Roboti mají za úkol infiltrovat na území nepřítele a odpálit tam zbraň zvanou TK-bomba.

"Let's Get Together" is a science fiction short story by American writer Isaac Asimov. It was originally published in the February 1957 issue of "Infinity Science Fiction", and included in the collections "The Rest of the Robots" (1964) and "The Complete Robot" (1982). The robots in this tale are very different from Asimov's norm, being quite willing to work as war machines. The tale is also based on a continuation of Cold War hostility, rather than the peaceful unified world of most of the robot stories.


Varianty ISUP.

ISUP má několik variant. Základní specifikace pochází od ITU-T. V Evropě vydala organizace ETSI svoji vlastní specifikaci ISUP, která se příliš neliší od ITU-T ISUP. Standardy ITU-T a ETSI ISUP se používají pro mezinárodní spojení a jsou základem pro národní varianty ISUP. Většina zemí používá svoji vlastní variantu ISUP, která splňuje specifické národní požadavky. V USA a Kanadě se používá ANSI varianta ISUP.

ITU-T verze.

Podle části 2.4.1 "ISUP interworking" ITU-T Q.761 je ISUP92 zpětně kompatibilní s ISUP Blue Book a Q.767 pro základní procedury pro vytváření spojení a pro doplňkové služby (supplementary services) s výjimkou některých procedur (např. přenositelnost čísel). Tato verze navíc zavádí vlastnosti pro zajištění kompatibility s budoucími verzemi.

Typy zpráv.

Každá ISUP zpráva obsahuje pevnou hlavičku obsahující circuit identification code a typ ISUP zprávy, následovaný částí s pevnou délkou a nepovinnou částí s proměnnou délkou, která závisí na typu zprávy. ISUP zprávy jsou obvykle přenášeny pomocí Message Transfer Part, i když je definován i jejich přenos pomocí Signalling Connection Control Part. Tyto zprávy se používají v různých fázích navazování a rušení spojení. Nejobvyklejší zprávy jsou:

Příklad toku zpráv.

Toto je úplně základní tok zpráv se dvěma ústřednami, které si vyměňují ISUP zprávy. Účastnická rozhraní zde nejsou zahrnuta a jsou pouze vypsána pro lepší pochopení.  Detailní toky zpráv jsou popsané v ITU-T doporučení Q.784.1.

Kódy závěru.

Kódy závěru (Release codes) se používají pro identifikaci a odladění různých událostí, ke kterým může dojít při signalizaci pomocí ISDN User Part. Každá událost při signalizaci v ISUP (včetně úspěšného navázání spojení) generuje kód závěru. Existuje množství aplikací, které používají kód závěru z ISUP signalizace. Telefonní operátoři trasují kódy závěru pro odhalení příčin selhání spojení.  Následuje seznam kódů závěru. Kódy, u kterých je uvedeno pouze číslo nemají definovaný význam, a mohou být použity pro proprietární účely.

Formát zpráv.

Pole "Signalling Information Field (SIF)" obsahuje ve všech ISUP Message Signal Unit (MSU) následující složky:  "Routing Label" obsahuje point kódy odesílajícího a cílového uzlu v síti; také obsahuje pole Signalling Link Selection, které slouží k výběru jedné z několika cest, kterými může MSU projít mezi příslušnými dvěma uzly.  Pole "Circuit Identification Code" určuje, kterou telefonní ústřednu použít pro příslušné volání. Některé verze ANSI ISUP používají 14 bitové CIC místo standardního 12 bitového.  Pole "Message Type" určuje typ ISUP zprávy. Přítomnost a formát zbývajících 3 komponent závisí na typu zprávy. Část "Mandatory fixed part" obsahuje parametry, které jsou pro daný typ zprávy povinné a mají pevnou délku. Část "Mandatory variable part" obsahuje parametry, které jsou pro daný typ zprávy povinné a mají proměnnou délku. Část "Optional part" obsahuje nepovinné parametry.  Pokud ISUP využívá Signalling Connection Control Part, jsou ISUP zprávy předávány SCCP v NSDU (User Data parameter – uživatelský parametr síťové vrstvy), který obsahuje pouze poslední 4 pole uvedená výše ("Message Type, Mandatory fixed part, Mandatory variable part, Optional part"). Routing label a circuit identification code nejsou v uživatelských datech předávaných SCCP.

ISDN User Part nebo ISUP je protokol patřící do SS7, který se používá pro spojování telefonních hovorů ve veřejné telefonní síti (PSTN – Public Switched Telephone Network), včetně sítí mobilních. Je specifikován ITU-T doporučeními série Q.76x.  Pro vytvoření okruhu pro telefonní hovor mezi dvěma účastníky může být nutné, aby signál prošel mnoha ústřednami, které mohou i přecházet hranice. Pokud je podporované ISUP, pro správné navázání spojení telefonní ústředna bude posílat informaci týkající se hovoru jako je číslo volaného účastníka, číslo volajícího účastníka další telefonní ústředně v síti pomocí ISUP zpráv.  Telefonní ústředny jsou propojeny pomocí E1 nebo T1 linek, které přenášejí hovory. Tyto linky jsou rozděleny na časové sloty s rychlostí 64 kbit/s, přičemž každý slot slouží k přenosu jednoho hovoru. Každý časový slot mezi dvěma ústřednami je jednoznačně identifikován pomocí CIC (), který je obsažen v ISUP zprávách. Ústředny používají tuto informaci spolu s přijatou signalizační informací (především s číslem volaného – Called Party Number) pro určení, jaký příchozí CIC má být propojen s jakým odchozím CICs pro vytvoření end to end hovorového okruhu mezi dvěma účastníky.  Kromě informací týkajících se spojení, lze ISUP používat pro výměnu stavových informací, které umožňují správu volných časových slotů. Pokud není pro určitou zprávu k dispozici odchozí CIC na potřebnou ústřednu, je předchozím ústřednám v řetězu vrácena zpráva závěr (), takže je možné vyzkoušet spojení jinou trasou.

The ISDN (Integrated Services Digital Network) User Part or ISUP is part of Signaling System No. 7 (SS7), which is used to set up telephone calls in the public switched telephone network (PSTN). It is specified by the ITU-T as part of the Q.76x series.  When a telephone call is set up from one subscriber to another, several telephone exchanges could be involved, possibly across international boundaries. To allow a call to be set up correctly, where ISUP is supported, a switch will signal call-related information like called party number to the next switch in the network using ISUP messages.  The telephone exchanges may be connected via T1 or E1 trunks which transport the speech from the calls. These trunks are divided into 64 kbit/s timeslots, and one timeslot can carry exactly one call. Regardless of what facilities are used to interconnect switches, each circuit between two switches is uniquely identified by a circuit identification code (CIC) that is included in the ISUP messages. The exchange uses this information along with the received signaling information (especially the called party number) to determine which inbound and outbound circuits should be connected together to provide an end to end speech path.  In addition to call related information, ISUP is also used to exchange status information for, and permit management of, the available circuits. In the case of no outbound circuit being available on a particular exchange, a release message is sent back to the preceding switches in the chain.


Rozpad říše Tchang.

Ke konci říše Tchang její vláda poskytla větší pravomoci regionálním vojenským guvernérům "ťie-tu-š’". Povstání Chuang Čchaoa (874–884) ještě více oslabilo autoritu tchangské vlády a v následujících desetiletích "ťie-tu-š’" spravovali svěřená území prakticky nezávisle. Počátkem 10. století byli nejsilnějšími "ťie-tu-š’" v severní Číně: V jižní Číně:

Severní Čína.

Ču Wen, původně generál povstalecké Chuang Čchaovy armády, přešel na stranu tchangské vlády a hrál klíčovou roli v porážce povstalců. Obdržel titul "Süan-wu ťie-tu-š’" a během několika let upevnil svou moc zničením sousedních správců a stal se nejvlivnějším mužem severní Číny. Roku 904 donutil císaře Čao-cunga k přesunu hlavního města do Luo-jangu, kde ho mohl kontrolovat a o několik měsíců později ho popravil. Novým císařem jmenoval dvanáctiletého Aj-tiho. O tři roky později ho donutil k abdikaci a sám se stal císařem říše (Pozdní) Liang.  Říše Liang nezískala uznání všech tchangských "ťie-tu-š’", někteří odmítli uznat novou dynastii a vyhlásili nezávislost. Nesmiřitelný postoj vůči liangské vládě zaujali zejména šatoský kníže z Ťin Li Cchun-sü v Tchaj-jüanu a Liou Šou-kuang v Jou-čou (Pekingu). V nastalé válce zvítězili Šatoové Li Cchun-süa, roku 915 dobyli Liouovu říši Jen a roku 923 obnovili říši Tchang s Li Cchun-süem na císařském trůnu (pro odlišení od svého vzoru získala od historiků označení Pozdní Tchang). Téhož roku zlikvidovali říši Liang. Tchangskému císaři se podřídila celá severní Čína, roku 925 dobyl i stát Rané Šu v S’-čchuanu.  Relativní klid vydržel jen několik let. Roku 934 odpadl S’-čchuan, kde se ustavilo císařství Pozdní Šu. Vnitřní boje v tchangském státě vyvrcholily roku 936, kdy povstal generál Š’ Ťing-tchang, s pomocí kitanské říše Liao svrhl dynastii Pozdní Tchang a sám se stal císařem říše (Pozdní) Ťin. Za odměnu Kitané získali kromě tributu i šestnáct pohraničních prefektur na severovýchodě Číny.  Ťinský císař byl závislý na Kitanech, po několika letech se však vzájemné vztahy zhoršily a roku 943 začala válka, která po třech letech vyústila v dobytí ťinského hlavního města – Kchaj-fengu – a zánik ťinského státu. Sever Číny však Kitané drželi jen krátce, jejich císař zemřel roku 947 na cestě domů a proti Kitanům vypuklo povstání v čele se šatoským "ťie-tu-š’" tchajjüanské oblasti Liou Č’-jüanem, který se roku 947 prohlásil císařem říše Pozdní Chan.  Říše Pozdní Chan vydržela jen necelé čtyři roky. Začátkem roku 951 se vzbouřil čínský generál Kuo Wej, prohlásil se císařem dynastie Pozdní Čou a ovládl většinu severní Číny. V Tchaj-jüanu se však císařem prohlásil člen chanské císařské rodiny Liou Čchung a udržel Šan-si. Jeho stát je pro odlišení od říše Pozdní Chan historiky nazýván Severní Chan. S pomocí Kitanů si Šatoové v Šan-si udrželi nezávislost až do roku 979.  Po úmrtí Kuo Weje roku 954 následoval adoptovaný syn Čchaj Žung. Ten roku 954 odrazil společný útok říší Severní Chan a Liao. Naopak v letech 956–958 útočil na jih, na říši Jižní Tchang, přičemž obsadil její území severně od Jang-c’-ťiang. Roku 959 se pokusil dobýt na Kitanech šestnáct pohraničních krajů, téhož roku zemřel.  Roku 960 se čouský generál Čao Kchuang-jin prohlásil císařem říše Sung a svrhl sedmiletého císaře říše Pozdní Čou. Sungský režim získal stabilitu, když si Čao Kchuang-jin udržel spolehlivou kontrolu armády, potlačil moc vojenských guvernérů "ťie-tu-š’" a posílil vliv civilních úředníků. V letech 963–975 dobyl většinu jižní Číny, jeho bratr a nástupce císař Tchaj-cung do roku 982 úplně sjednotil zemi.

Jižní Čína.

V kontrastu k režimům severní Číny, které v rychlém tempu následovaly po sobě, státy jižní Číny vesměs existovaly současně, přičemž každý kontroloval určitou geografickou oblast.  Dnešní provincii Ťiang-su od roku 892 ovládal "ťie-tu-š’" Jang Sing-mi, kterému roku 902 tchangská vláda udělila titul kníže z Wu (). Jeho syn a nástupce Jang Wo neuznal Ču Wenův převrat roku 907 a novou dynastii Liang, od roku 907 byl tak pánem zcela nezávislého království (od roku 927 císařství) Wu. Rozkládalo se v dnešních provinciích Ťiang-su, An-chuej a Ťiang-si. Hlavním městem bylo zprvu Kuang-ling (dnešní Jang-čou), později Ťin-ling (dnešní Nanking). Říše zanikla roku 937, když Sü Č’-kao, fakticky stojící v čele wuské vlády, provedl státní převrat a zmocnil se trůnu, přičemž stát přejmenoval na Čchi a o dva roky později na (Jižní) Tchang. Říše Jižní Tchang se prohlásila za nástupkyni své slavné předchůdkyně a snažila se sjednotit zemi. Dobyla menší státy Jin, Min a (přechodně) Čchu; poté zahrnovala jižní An-chuej, část Ťiang-su, většinu Ťiang-si, Chu-nan a východní Chu-pej. Roku 961 uznala svou podřízenost říši Sung. Zanikla v letech 975/976, kdy ji obsadila sungská armáda a začlenila do sungského státu.  Království Wu-jüe bylo nejdéle přeživším státem z jižních říší, existovalo v letech 907–978. Patřilo mezi nejmocnější jižní státy, bylo známé svou učeností a kulturou. Založil ho Čchien Liou, který sídlil v Si-fu (dnešní Chang-čou). Zahrnovalo dnešní provincie Če-ťiang a jih Ťiang-su. Čchien Liou byl tchangskou vládou roku 902 jmenován knížetem z Jüe a o dva roky později i knížetem z Wu. Po pádu Tchangů roku 907 se prohlásil králem Wu-jüe. Království zůstalo nezávislé do roku 978, kdy se vzdalo říši Sung. Království Min (909–945) založil Wang Šen-č’, který roku 909 dostal titul krále od říše Pozdní Liang. Ze sídla v Čchang-le (moderním Fu-čou) ovládal území dnešní provincie Fu-ťien. Po úmrtí zakladatele státu se na trůně střídali jeho soupeřící synové. Jeden z nich roku 943 odtrhl severozápadní část státu pod návem Jin. Minská vláda požádala o pomoc říši Jižní Tchang. Tchangská armáda poté roku 945 dobyla jak Jin, tak Min. Fu-čou s okolím však obsadilo Wu-jüe a v Čchüan-čou si udržel nezávislost (při formálním uznání jižnětchangské nadřazenosti) tamní "ťie-tu-š’" Čchen Chung a jeho nástupci. Jejich panství zůstalo samostatné do roku 978, kdy ho zabrala říše Sung.  Na úplném jihu Číny dominoval od roku 905 "ťie-tu-š’" Liou Jin. Roku 917 zemřel, jeho bratr a nástupce Liou Jen se prohlásil císařem říše Jüe, o dva roky později změnil název státu na (Jižní) Chan. Říše zahrnovala dnešní provincie Kuang-tung, Kuang-si a ostrov Chaj-nan; hlavní město bylo v Kuang-čou.  Současný Chu-nan a část Kuang-si ovládal Ma Jin, který roku 907 obdržel od císaře říše Pozdní Liang titul knížete z Čchu (, "Čchu wang"). Ma Ťin zachovával věrnost říši Pozdní Liang a Pozdní Tchang, která ji roku 923 nahradila. Roku 927 obdržel od císaře říše Pozdní Tchang vyšší titul "Čchu kuo-wang" (, doslova „kníže/král země Čchu“) a od té doby vládl nezávisle. Království Čchu zaniklo roku 951, kdy bylo dobyto říší Jižní Tchang. Tchangská nadvláda trvala pouze rok, poté povstali čchuští důstojníci pod vedením Liou Jena. V dalších letech oblast postupně ovládalo několik "ťie-tu-š’", než ji roku 963 obsadila sungská armáda.  Nejmenším z jižních států byl Ťing-nan (či Nan-pching) v dnešní provincii Chu-pej. Region spravoval od roku 905 "ťie-tu-š’" Kao Ťi-sing, loajální k císařům říše Pozdní Liang. Od nové dynastie Pozdní Tchang roku 924 obdržel titul krále Nan-pchingu a od toho roku je Ťing-nan (či Nan-pching) počítán mezi samostatné státy. Království bylo malé a slabé, snažilo se proto udržovat dobré vztahy se severními říšemi, jejichž nadřazenost uznávalo. Roku 963 ho dobyla říše Sung.  Císařství Rané Šu vzniklo roku 907, když "ťie-tu-š’" západního S’-čchuanu Wang Ťien obsadil i východní S’-čchuan a prohlásil se císařem. Sídlil v Čcheng-tu. Kromě S’-čchuanu vládl i v západním Chu-peji a jižních částech Kan-su a Šen-si. Roku 918 nastoupil Wang Ťienův syn Wang Jen, neschopný vládce. Roku 925 jeho stát dobyla armáda říše Pozdní Tchang.  S’-čchuan se znovu osamostatnil po jedenácti letech, roku 936, kdy tamní "ťie-tu-š’" Meng Č’-siang využil rozkladu říše Pozdní Tchang a prohlásil se císařem. Jeho stát, Pozdní Šu, měl obdobnou rozlohu a stejné hlavní město jako jeho předchůdce. Říše trvala do roku 965, kdy podlehla sungské invazi.

Pět dynastií a deset říší (, doslova „pět období a deset zemí“) je tradiční označení pro éru politické nestability v Číně v letech 907–960, počínající zánikem říše Tchang a končící ustavením říše Sung. Po roce 907 se v severní Číně vystřídalo pět dynastií, zatímco jih byl rozdělen mezi desítku států.  Pět dynastií bylo Pozdní Liang (907–923), Pozdní Tchang (923–936), Pozdní Ťin (936–947), Pozdní Chan (947–951) a Pozdní Čou (951–960).  K deseti říším jsou počítány Wu (907–937), Wu-jüe (907–978), Čchu (907–951), Rané Šu (907–925), Min (909–945), Jižní Chan (917–971), Ťing-nan (924–963), Pozdní Šu (934–965), Jižní Tchang (937–976) v jižní Číně a Severní Chan (951–979) na severu.  Kromě patnácti výše zmíněných existovaly i další nezávislé státy a panství – Jen (911–914), Čchi (907–924), Čao (910–921/922), I-wu (910–921), Wu-pching, Čching-jüan, Jin (943–945), Kan-čou, Ša-čou a Liang-čou.

The Five Dynasties and Ten Kingdoms period (907–979) was an era of political upheaval and division in 10th-century Imperial China. Five states quickly succeeded one another in the Central Plain, and more than a dozen concurrent states were established elsewhere, mainly in South China. It was the last prolonged period of multiple political division in Chinese imperial history.  Traditionally, the era started with the fall of the Tang dynasty in 907 and reached its climax with the founding of the dominant Song dynasty in 960. In the remaining 19 years Song gradually subdued all the remaining states.  Many states had been "de facto" independent kingdoms long before 907, as Tang dynasty's ability to control its officials gradually waned, but have now been recognized as such by foreign powers. After the Tang had collapsed, the warlords who controlled the Central Plain crowned themselves as emperors. During the 70-year-long period, there was near constant warfare between all the emerged kingdoms and alliances they formed. All of them had the control of the Central Plain as their ultimate goal as that would have granted them the legitimacy over all their territories and rest of China as the legitimate successor to Tang.  The last of the Five Dynasties and Ten Kingdoms regimes, the Northern Han, held out until 979, when Song had officially conquered it, thereby reclaiming all of the territory of the former Tang dynasty.


Historie povídky.

„Rozum“ je teprve druhou autorovou povídkou o robotech s pozitronickým mozkem. Tou první byla povídka „Robbie“, kterou vytiskl Frederik Pohl v časopise "Super Science Stories" v září 1940. Následovala povídka „Rozum“, kterou přijal John Wood Campbell 22. listopadu 1940 a která vyšla po malých úpravách v jeho časopisu "Astounding Science Fiction" v dubnu 1941.

Děj.

Dvojice techniků Michael Donovan a Gregory Powell pracuje na kosmické stanici, která vysílá paprskem energii na Zemi. Zařízení obsluhuje skupina robotů, které velí robot CHTR-1 „Chytroušek“ (v anglickém originále QT1 Cutie). Ten byl v dílech dopraven na stanici ze Země a tady jej Powell s Donovanem smontovali. Robot se chová velmi nestandardně, zpochybňuje existenci Země, hvězd a odmítá poslouchat příkazy obou techniků. Jeho argumentem je, že jsou příliš slabí a nevýkonní, takže jej nemohli stvořit. Sám si vytvoří vlastní víru, která je naprosto hluchá k jakýmkoli argumentům. Nepřesvědčí ho ani ukázka, když Powell a Donovan smontují dalšího jednoduššího robota.  Chytroušek se domnívá, že pánem je energetický konvertor stanice a on byl stvořen k tomu, aby nahradil slabé lidské pracovníky. Ti už svou úlohu splnili a on převzal jejich roli. Zakáže jim vstup do řídícího centra a strojovny a uvězní je v jejich místnosti. Situace se zhoršuje s postupující sluneční bouří, která může vychýlit paprsek z jeho dráhy. I malá výchylka by způsobila na Zemi katastrofu, paprsek energie by mohl zasáhnout a spálit obydlené oblasti. Powell a Donovan už se smiřují s jistým odvoláním a zbavením funkce, později však nevycházejí z úžasu. CHTR-1 s týmem robotů, kteří ho poslouchají na slovo bez problémů udržel paprsek ve své dráze.  Technici dojdou ke shodě, že Chytrouška nechají tak. On se postará o vše potřebné na stanici a vzhledem ke své neochvějné víře sloužit pánovi (energetický konvertor) je jisté, že tuto práci bude dělat lépe než kterýkoli člověk.  Powella s Donovanem střídají ve službě Franz Muller a Sam Evans, kteří netuší, co je na kosmické stanici čeká. Greg ani Mike jim to totiž neprozradí.

Česká vydání.

Česky vyšla povídka v následujících sbírkách nebo antologiích:  Pod názvem Rozum:  Pod názvem Dedukce:

Rozum (jiným názvem Dedukce, „Reason“) je vědeckofantastická povídka spisovatele Isaaca Asimova, poprvé vyšla v dubnu 1941 v časopise "Astounding Science Fiction". Byla následně zařazena do sbírek " I, Robot" (1950), "The Complete Robot" (1982) a "Robot Visions" (1990). Česky vyšla např. ve sbírce "Robohistorie I."  V této povídce se poprvé představí Gregory Powell s Mikem Donovanem, jedná se v podstatě o vylepšené postavy Turner a Snead z autorovy dřívější povídky „Kruh kolem Slunce“ (anglicky „Ring Around the Sun“).  Donovan a Powell byli půl roku po operaci na Merkuru (v povídce „Hra na honěnou“) posláni na kosmickou stanici. Zde zkompletovali k obsluze energetického konvertoru moderního robota CHTR-1, který však zpochybňuje jejich autoritu a odmítá se podřídit rozkazům. Vytvoří si vlastní náboženství a nevěří logickým argumentům svých zhotovitelů.

"Reason" is a science fiction short story by American writer Isaac Asimov, first published in the April 1941 issue of "Astounding Science Fiction" and collected in "I, Robot" (1950), "The Complete Robot" (1982), and "Robot Visions" (1990). It is part of Asimov's "Robot" series, and was the second of Asimov's positronic robot stories to see publication.


Obyvatelstvo.

Obecní jednotka Ialyssos je tvořena jednou komunitou a právě jedním městem stejného jména. V závorkách je uveden počet obyvatel komunit a sídel.

Dějiny.

Ialyssos bylo starověké dórské sídlo, které bylo domovem boxera Diagora z Rhodu. Jedno ze tří proslavených sídel na Rhodosu (další Kamiros, Lindos). Přesná poloha ve starověku není známa, město se pravděpodobně skládalo z venkovských osad, které měly jednotnou správu a společnou akropoli na vrcholu kopce Filerimos. Pojmenování kopce Filerimos pochází z byzantského období. Předchozí pojmenování bylo Achaia, které svědčí o přítomnosti Řeků v této oblasti již v Mykénském období. Řecký zeměpisec Strabón nazýval kopec Ochyroma – „Opevnění“.

Historické nálezy a pozůstatky.

Nejvíce nálezů z období 3. stol. před naším letopočtem se nachází v blízkém okolí kopce. Další nálezy pak zahrnují sídliště a hroby z Mykénsko-Mínojského období.  Z pozdní klasické a rané Helénistické doby zůstala dochována akropole Ialyssosu, Dórská fontána-dům a základy chrámu Athény Polias. Stavitelské a architektonické části z chrámu Athény Polias byly použity při výstavbě trojlodní rané křesťanské baziliky z období 5. – 6. století našeho letopočtu, z které je v současné době dochováno baptisterium s křížovým půdorysem v jižní lodi. Severní loď baziliky byla opravena a přestavěna v byzantském období na „bezlodní“ kostel.  Z byzantského období pravděpodobně také pochází „bezlodní“ kostel Ai-Yorgis Chostos, jehož zdi byly v 15. století našeho letopočtu pokryty malbami zobrazujícími Pašije a život Panny Marie, dále pak výjevy ze života rytířů a jejich svatých patronů. Z tohoto období se také dochovaly zbytky byzantského opevnění Filerimu, kde ve východní části zůstal komplex pro vojenskou posádku používaný a opravený později rytíři z řádu johanitů.  Z 10. století našeho letopočtu se dochoval komplex katolické monasterie a ubytoven pro návštěvníky. Ve 14. století našeho letopočtu zde rytíři z řádu johanitů vystavěli kostel sestávající z dvou šestiúhelníkových kaplí na místě původního „bezlodního“ kostela z byzantského období.

Ialyssos () je řecká obecní jednotka a město na ostrově Rhodos v Egejském moři v souostroví Dodekany. Do roku 2011 bylo obcí. Nachází se v severní části ostrova. Na západě sousedí s obecní jednotkou Petaloudes, na jihu s obecní jednotkou Kallithea a na východě s obecní jednotkou hlavního města Rhodos. Je jednou z deseti obecních jednotek na ostrově.

Ialysos (Greek: Ιαλυσός, before 1976: Τριάντα "Trianta") is a town and a former municipality on the island of Rhodes, in the Dodecanese, Greece. Since the 2011 local government reform it is part of the municipality Rhodes, of which it is a municipal unit. The municipal unit has an area of 16,7 km. It is the second-largest town on the island of Rhodes. It has a population of approximately 11,300, and is located eight kilometres () west of the town of Rhodes, the island's capital, on the island's northwestern coast.


Epidemiologie.

Jde zejména o onemocnění vyššího věku. Průměrný věk pacientů se pohybuje kolem 75 let. Srdeční selhání je nejčastější příčinou hospitalizací u nemocných nad 65 let. Roční mortalita se pohybuje kolem 10% U mužů je výskyt srdečního selhání vyšší než u žen. Ženy po stanovení diagnózy přežívají déle. Rizikové faktory jsou podobné jako u ischemické choroby srdeční, zejména kouření, vysoký krevní tlak, zvýšení hladiny krevního cholesterolu, cukrovka, ale také nadměrné požívání alkoholu, prodělané srdeční záněty (revmatická horečka, infekční endokarditida), syndrom spánkové apnoe a další.

Rozdělení srdečního selhání.

Podle rychlosti vzniku.

Chronické srdeční selhání u dosud stabilního pacienta se může náhle zhoršit (mluvíme o akutní dekompenzaci chronického srdečního selhání). K tomu může vést náhlé zhoršení samotné vyvolávající choroby nebo jiné doprovodné stavy jako srdeční arytmie, celkové infekce a další akutní nemoci, nadměrný přívod tekutin a soli a podobně.

Podle postiženého srdečního oddílu.

Příznaky srdečního selhání se liší podle toho, zda je postižena levá část srdce, která pumpuje krev do celého organizmu (velkého krevního oběhu) či pravá část srdce, která vhání krev do plicního oběhu. Některé příčiny postihují srdce jako celek, pak se příznaky kombinují. Také u pokročilejšího selhání jde často kombinaci projevů z obou polovin srdce.

Klasifikace stupně srdečního selhání.

Nejčastěji se používá systém podle New York Heart Association (zkratka NYHA), klasifikace je čtyřstupňová:

Příčiny srdečního selhání.

V italském registru kolem 6200 nemocných byly jednotlivé příčiny chronického srdečního selhání zastoupeny následovně: Vzácnými příčinami jsou virová myokarditida, vrozené srdeční vady, infekce HIV, systémové nemoci pojiva zejména systémový lupus erytematodes, infiltrace srdce při amyloidóze, dlouhodobě probíhající srdeční arytmie a další.  K akutnímu srdečnímu selhání vede např. rozsáhlejší infarkt myokardu nebo jeho komplikace (odtržení papilárního svalu či šlašinky, protržení mezikomorové přepážky), myokarditida, infekční endokarditida, dekompenzace hypertenze, srdeční arytmie, ale také celková onemocnění jako sepse, nadměrná činnost štítné žlázy, selhání ledvin.  Pravostranné srdeční selhání je časté u nemocných s chronickými plicními nemocemi (např. chronická obstrukční plicní nemoc, plicní fibrózy, při plicní embolii).

Příznaky srdečního selhání.

Nejčastějšími příznaky jsou dušnost (v široké škále intenzity – od dušnosti pozorované při větší námaze až po těžkou dušnost v klidu při plicním edému), nevýkonnost, zvýšená únavnost, celková slabost či točení hlavy, častější noční močení v důsledku zvýšeného prokrvení ledvin vleže (nykturie), chladné končetiny při jejich sníženém prokrvení. Pravostranné selhání se projeví vzestupem hmotnosti, otoky dolních končetin, bolestmi v pravém podžebří (tlak zvětšených překrvených jater), nechutenstvím (překrvení zažívacího traktu), zvýšenou náplní krčních žil, cyanózou, v těžkém případě až otokem podkoží na většině těla. Častým doprovodným projevem srdečního selhání jsou srdeční arytmie, proto nemocný může pociťovat bušení srdce (palpitace) nebo mít epizody náhlé ztráty vědomí (synkopy). Závažná arytmie může být příčinou úmrtí. Mohou se také vyskytovat projevy základní nemoci (například bolesti na hrudi při námaze u nemocného s ischemickou chorobou srdeční).

Diagnostika.

Základem je klinické lékařské vyšetření. Při poslechu plic jsou během nádechu slyšet typické zvuky označované jako chrůpky či chropy. Dýchání může být nad dolními částmi plic oslabené, můžeme zjišťovat rychlejší srdeční frekvenci, abnormální srdeční ozvy, otoky níže položených částí těla, cyanózu (tedy nafialovělé zbarvení) rtů či prstů, zvětšení jater a další známky. Známky městnání v plicním oběhu se ověří podle rentgenového snímku plic a srdce. Ten prokazuje obvykle rozšíření srdce (nemusí však být přítomno) a známky městnání v plících či obraz plicního edému. Možnou známkou je také tekutina v pohrudniční dutině (fluidothorax), častěji kolem pravé plíce. Rentgenové známky městnání v plících však u kompenzovaného nemocného nebývají přítomny.  Elektrokardiografie (EKG) může být přínosná zejména u akutního selhání. Může ukázat známky srdečního infarktu či ischémie nebo srdeční arytmie. Normální EKG křivka činí diagnózu srdečního selhání málo pravděpodobnou.  Pomocný význam v diagnostice mají některé laboratorní hodnoty zjišťované z krve, zejména typicky zvýšené hladiny natriuretického peptidu B (BNP). Při podezření na srdeční infarkt pak bývají užitečné hladiny srdečních markerů (zejména troponinu). Jinak slouží krevní testy zejména k posouzení vlivů, které srdeční selhání můžou zhoršovat (chudokrevnost, známky selhání ledvin, změny hladin krevních minerálů, známky zánětu, hormony štítné žlázy).  Hlavním vyšetřením, které prokáže poruchu srdeční funkce a zejména její bližší hodnocení je echokardiografie, tedy ultrazvukové vyšetření srdce. Umožní rozlišit mezi poruchou diastolickou (plnění srdce) a systolickou (vypuzování krve), zhodnotí stažlivost (kontraktilitu) srdce jako celku a jeho jednotlivých stěn, tloušťku stěn, funkci chlopní, zobrazí případnou tekutinu v osrdečníku. Srdeční selhání totiž není choroba, ale jen soubor příznaků, u nichž je vždy nutno přesně stanovit příčinu a tuto léčit. Právě echokardiografie nejkomplexněji zhodnotí funkci jednotlivých srdečních struktur.  Vzhledem k tomu, že nejčastější příčinou srdečního selhání je ischemická choroba srdeční, tedy postižení věnčitých tepen aterosklerózou, je součástí vyšetření i zobrazení věnčitých tepen po jejich katetrizaci – koronarografie. Ta umožňuje nejen zobrazit stav těchto tepen zásobujících srdeční sval, ale také v řadě případů provedením angioplastiky vyřešit zúžené místo a zlepšit zásobení srdce krví a tím i jeho funkci.  Zátěžové vyšetření (většinou bicyklová ergometrie) umožní zjistit pracovní toleranci nemocného a stanovit přesněji tíži srdečního selhání.  Na základě těchto vyšetření se pak přistupuje ke speciálnějším vyšetřením s cílem blíže objasnit srdeční poruchu.

Kritéria pro diagnózu srdečního selhání.

Existuje několik systémů, podle kterých se stanovuje diagnóza srdečního selhání. Mezi nejobvyklejší patří Framinghamská kritéria, stanovena na podkladě dat z velké Framinghamské studie. V praxi je ale využívání těchto systémů jen omezené. Dle Framinghamských kritérií se diagnóza srdečního selhání stanovuje při současném výskytu dvou hlavních kritérií nebo jednoho hlavního a dvou vedlejších kritérií.  Hlavní kritéria  Vedlejší kritéria  V praxi se za důležité pro diagnózu srdečního selhání považují typické projevy, nález na echokardiografii a příznivý efekt nasazené léčby.

Léčba.

Léčba chronického srdečního selhání.

Léčba se má vždy odvíjet od příčiny srdečního selhání s cílem ovlivnit příznivě základní onemocnění. Vždy to však možné není. Základem léčby srdečního selhání je podávání ACE inhibitorů, tedy léků snižujících aktivitu angiotenzinu. Bylo u nich ve velkých studií prokázáno, že prodlužují život nemocných a zlepšují jeho kvalitu. Léčba se zahajuje malou dávkou, která se postupně zvyšuje. Léky snižují tlak, což může být u mnoha pacientů problematické, protože u srdečního selhání bývá krevní tlak často snížen. Pak se ponechává nejvyšší ještě tolerovaná dávka. Nutno je také hlídat funkci ledvin a hladiny draslíku.  Druhou skupinou léků, u níž bylo prokázáno prodloužení přežití nemocných, jsou blokátory beta adrenergních receptorů, které snižují nadměrnou stimulaci srdce katecholaminy. Ta je z dlouhodobého hlediska nežádoucí. Také zde je nutno začít s nízkými dávkami a jen velmi pozvolna je zvyšovat.  Dalšími užívanými léky s příznivým efektem na dlouhodobý průběh nemoci jsou sartany (blokátory angiotenzinového receptoru) a antagonisté aldosteronu. Pokud mají nemocní tendenci zadržovat v těle vodu, podávají se diuretika, která zvyšují vylučování sodíku a vody ledvinami.  Specifická léčba podle příčiny může zahrnovat například:  Současně je nutné léčit doprovázející poruchy, které funkci srdce zhoršují, například srdeční arytmie pomocí léků či kardiostimulace v případě pomalého rytmu, úprava anémie, selhání ledvin a podobně.  Důležitá jsou režimová a dietní opatření – přiměřený pohybový režim, dieta s omezením sodíku (vysoký přísun soli podporuje zadržování vody v těle), dieta s omezením tuků i pacientů s ischemickou chorobou srdce, redukce hmotnosti u obézních pacientů, nekouření, umírněná spotřeba alkoholu.  Z dalších metod se u části pacientů s těžkým srdečním selháním, u nichž nacházíme poruchu vedení srdečních vzruchu převodním systémem srdečním, uplatní tzv. resynchronizační terapie. Jedná se o nemocné s blokádou levého raménka Tawarova nebo podobnými poruchami vedení vzruchu, které se na srdci projeví opožďováním stahu jedné srdeční komory oproti druhé. Zavedením více elektrod do jednotlivých srdečních oddílů lze tyto ve vhodných časových intervalech stimulovat, což vede k synchronizaci stahu srdečních komor a ke zlepšení čerpací funkce. U pacientů s rizikem náhlé srdeční smrti (zejména u kardiomyopatií či těžké ischemické choroby srdeční s výskytem komorových arytmií) se zavádí implantabilní kardioverter-defibrilátor ke snížení rizika život ohrožujících tzv. maligních arytmií.  Krajním řešením, které je ale dnes běžnou léčbou, je transplantace srdce. Omezující je počet dárců, někdy další doprovodné nemoci, které transplantaci u některých osob nedovolí.  Zkouší se také alternativní techniky jako kardiomyoplastika, levokomorové podpory a náhrady, katetrizační techniky s implantací myocytů a podobně. Jejich dostupnost a zkušenosti s nimi jsou ale velmi omezené.  U akutního srdečního selhání a dekompenzace srdečního selhání je důležité podat diuretika k vyloučení přebytečné zadržované vody, pokud jsou přítomny otoky, léky k rozšíření cév (vazodilatancia), kyslík, v případě neklidu či velké dušnosti léky ke zklidnění pacienta, krátkodobě léky zvyšující srdeční výkon (tyto však z dlouhodobého hlediska nejsou výhodné, neboť vedou k „vyčerpání“). Zejména je důležité řešit základní příčinu (např. srdeční infarkt, arytmie..) a další doprovodné stavy, které srdeční onemocnění zhoršují. Pacient je léčen na jednotce intenzivní péče, v případě potřeby umožňující náhradu základních porušených životních funkcí jako umělou plicní ventilaci, mechanickou podporu krevního oběhu, mimotělní oběh s oxygenátorem ECMO (který je však omezeně dostupný), případně provedení transplantace srdce.

EECP terapie.

EECP terapie je klinicky úspěšná a úřadem FDA schválená ambulantní neinvazivní léčba pro pacienty s anginou pectoris a srdečním selháním. Klinické studie ukazují zlepšení kvality života pacientů, zvýšení tolerance zátěže, snížení nebo vymizení anginózních symptomů a užívaní medikamentů. EECP je vhodná zejména pro pacienty s refrakterní anginou, kde se symptomy anginy vracejí i po farmakologické léčbě, případně u pacientů, který nejsou kandidáti na invazivní zákrok jako bypass, angioplastika, nebo stent. EECP není vhodná pro pacienty s dekompenzovaným srdečním selháním.

Prognóza.

Podle velké Framinghamské studie umírá do pěti let od diagnózy srdečního selhání 60% nemocných, do jednoho roku 17%. Dle novějších studií se tato čísla jeví nižší. Na zlepšení se podílí pokroky v léčbě.. K odhadu prognózy mohou pomoci některé laboratorní ukazatele, krevní tlak, tolerance námahy při zátěžovém vyšetření. Stanovení prognózy je důležité zejména při načasování transplantace srdce. V běžné praxi lze prognózu odhadnout podle závažnosti srdečního selhání podle klasifikace NYHA. Jednoroční mortalita se skupině NYHA I je 5%, ve skupině IV až 40%.

Srdeční selhání je chorobný stav, při kterém je narušena čerpací funkce srdce, a toto tak není schopno zabezpečit dostatečný výdej krve k uspokojení potřeb organizmu. V závislosti na příčině může vznikat akutně nebo může být chronickým stavem, který se rozvíjí pozvolně.  Nejčastějšími příčinami tohoto stavu jsou ischemická choroba srdeční, chlopenní vady a kardiomyopatie.  Výraz srdeční selhání je někdy nesprávně používán pro stavy vedoucí k náhlé smrti jako infarkt myokardu nebo závažné arytmie, ale tyto pojmy nejsou rovnocenné.

Heart failure (HF), also known as congestive heart failure (CHF) and congestive cardiac failure (CCF), is when the heart is unable to pump sufficiently to maintain blood flow to meet the body's needs. Signs and symptoms of heart failure commonly include shortness of breath, excessive tiredness, and leg swelling. The shortness of breath is usually worse with exercise or while lying down, and may wake the person at night. A limited ability to exercise is also a common feature. Chest pain, including angina, does not typically occur due to heart failure. Common causes of heart failure include coronary artery disease, including a previous myocardial infarction (heart attack), high blood pressure, atrial fibrillation, valvular heart disease, excess alcohol use, infection, and cardiomyopathy of an unknown cause. These cause heart failure by changing either the structure or the function of the heart. The two types of left ventricular heart failure – heart failure with reduced ejection fraction (HFrEF), and heart failure with preserved ejection fraction (HFpEF) – are based on whether the ability of the left ventricle to contract, or to relax, is affected. The severity of the heart failure is graded by the severity of symptoms with exercise. Heart failure is not the same as heart attack (in which part of the heart muscle dies) or cardiac arrest (in which blood flow stops altogether). Other diseases that may have symptoms similar to heart failure include obesity, kidney failure, liver problems, anemia, and thyroid disease. Diagnosis is based on symptoms, physical findings, and echocardiography. Blood tests, electrocardiography, and chest radiography may be useful to determine the underlying cause.