Historie.

Joseph Pilates, který stojí za touto metodou, se narodil roku 1880 v Německu. Celý život se zabýval tělesným rozvojem. Svůj cvičební systém vyvinul a propracoval během první poloviny 20. století. Věřil, že duševní a tělesné zdraví jsou spojitá nádoba a že cvičení dokáže uzdravit tělo z nemoci.  Jako dítě býval neduživý a často nemocný, a vyzkoušel proto mnohé ze cvičebních programů, které tehdy v Německu byly známy. Z této zkušenosti čerpal při vývoji svého vlastního systému. V návaznosti na tělocvičné styly z konce 19. století používal speciálně vyrobené cvičební stroje a inspiroval se rovněž tzv. „nápravným cvičením“ a „zdravotní gymnastikou“, které propagoval švédský fyzioterapeut Pehr Henrik Ling.  Za život o své metodě publikoval Joseph Pilates dvě knihy. První vyšla v roce 1934 a jmenovala se "Tvé zdraví: Nápravný systém cvičení - revoluce na celém poli tělesné výchovy" (angl. "A Corrective System of Exercising That Revolutionizes the Entire Field of Physical Education"). Druhá vyšla o jedenáct let později a jmenovala se "Návrat k životu díky kontrologii" ("Return to Life through Contrology", 1945).  Původně byla metoda dostupná jen několika málo jedincům a cvičila se pouze ve specializovaných studiích. Postupem času se však toto změnilo a nyní lze pilates cvičit jak ve fitness centrech, tak u fyzioterapeutů. Nijak neobvyklé nejsou ani hybridní formy cvičení, jako je "yogilates" nebo nověji "Menezesova metoda". Jiné současné školy si zase původní metodu různým způsobem upravily a přizpůsobily (např. "Stott Pilates"). „Tradiční“ forma pilates je ovšem i dnes stejně aktuální jako dříve.

Pilatesova metoda.

Pilatesova metoda se snaží docílit řízeného pohybu ze silného středu těla. Podstatou metody je cvičení na speciálních strojích, které Joseph Hubertus Pilates v průběh celého svého života vymýšlel na základě svých zkušeností při práci s lidským tělem. První stroje tak vznikaly přibudováním důmyslných kladek s pružinami k nemocničním postelím. (první podoba Pilates stroje Cadillac). Na rozdíl od tradičního fitness cvičení na podložce, kde je daný cvik buď správně proveden či nikoliv, je cvičení na Pilates strojích výrazně preciznější a zvládnou ho tak i méně zkušení lidé. Sám Hubertus Pilates hovořil o „spolupráci stroje a člověka“. Díky nastavitelnému odporu několika pružin i jednotlivých strojů je tedy cvičení na Pilates strojích pro jakéhokoliv člověka (hubený, obézní, těhotná, sportovec, důchodce, dítě, atp.) tou nejlepší volbou, protože každému pomáhají cvik provést správně ve řádným zarovnání vůči stroji a při komplexním zapojení všech svalů. Právě díky pomoci Pilates strojů je takovéto cvičení intenzivnější a tedy i cca 4–5x účinnější než obecně známé fitness cvičení na podložce. Postupem doby vymyslel autor metody pro práci na Pilates strojích cca 550 různých cviků, při nichž se komplexně propracovává skrz svaly středu (Core) celé tělo.  Jelikož se povětšinou jednalo o stroje větších rozměrů, vymyslel Joseph Pilates také sadu 34 cviků jako cílený program pro cvičení na zemi bez strojů či pomůcek. (Tedy pro období, kdy jeho klienti neměli přístup do Pilates studia). Jedná se o nejtěžší formu cvičení Pilates, protože pro správné provedení cviků nepomáhá žádný stroj či jeho pružina. Sám Pilates tyto cviky na zemi učil pouze velmi pokročilé klienty, a to na soustředěních v přírodě, v dnešní době by se dalo říct „letních bootcampech“. O jednotlivých cvicích na zemi se zmiňuje ve své knize "Návrat k životu" z roku 1945, kde najdeme všechny cviky popsané. V 90 % se tedy Pilates metoda zabývá cvičením na speciálních strojích, zbylých 10 % metody popisuje vykonávání cviků na zemi či podložce.  Cviky na strojích jsou koncipovány pro celkové posílení všech svalových skupin těla a získání flexibility: ve strojích jsou zabudovány pružiny a sval jim klade odpor. Jak roste síla svalu, cvičenec používá stále silnější pružiny. Jedná se tedy o plynulou zátěž, která je velmi šetrná k lidským kloubům a šlachám.

Pilates stroje a pomůcky ke cvičení.

Nejznámější cvičební stroj je "reformer". Jedná se o lavici, v níž je umístěn pojízdný vozík uvnitř vodorovného rámu. Na jednom konci jsou zabudovány pružiny, na druhém dvě lana. Dalším známým strojem je "cadillac" (označovaný v angličtině též Trapeze Table neboli „trapézový stůl“), což je kovová konstrukce s mnoha pružinami a hrazdami. Mezi další pilatesovské stroje patří například "high chair" („vysoká židle“), které se přezdívá také "electric chair" („elektrické křeslo“), "wunda chair" („wunda židle“), "baby chair" („dětská židle“), "ladder barrel" („barel se žebříkem“), "spine corrector" neboli "step barrel" („korektor páteře“) a malý barel. Méně rozšířené stroje jsou "magic circle" („magický kruh“), "guillotine tower" (hrazda připomínající gilotinu), "pedi-pole" (tyč se zavěšenými pružinami na ruce a nohy), "Arm chair", a "foot corrector" („korektor chodidel“). Joseph Pilates na těchto strojích cvičil řadu cviků, díky nimž formoval celé klientovo tělo. Zhruba se jedná o přes 500 různých cviků, které bylo možné udělat na téměř kterémkoliv jeho stroji. Právě díky cvičení na více strojích je pilates metoda tak účinná a rozšířená. Jeden cvik provedený na různých strojích dává každému možnost do hloubky pochopit smysl a princip svého těla. Jen precizně provedený cvik přináší kýžený výsledek. Co se týče pomůcek, které mohou vlastní cvičení pro klienty nejen obohatit, ale opět pomoci vlastní cviky korektně provádět, jsou v současné době populární například malé medicinbaly, pěnové válce, rollery, velké fitbaly, rotační disky a cvičební gumičky. Některé z současných škol Pilates kombinují cvičení na podložce s cvičením s pomůckami, avšak účinnější a bezpečnější formou pro začátečníky je již uváděné cvičení na Pilates strojích v dnešní době dostupné v řadě Pilates či fitness Studií po celé ČR. V řadě studií jsou k dispozici programy pro skupinové i individuální cvičení na pilates strojích.

Šest principů pilates.

Joseph Pilates vychoval sedm pokračovatelů jeho metody. Jedním z žáků byla Romana Kryzanowska. Dva z následovníků Romany Kryzanowske byli i Philip Friedman a Gail Eisen, kteří v roce 1980 vydali první moderní knihu o pilates s názvem "Pilatesova metoda pro tělesnou a duševní kondici" ("The Pilates Method of Physical and Mental Conditioning"). Načrtli v ní šest principů pilates, které široká komunita pilates instruktorů převzala nebo si je upravila.  Jedná se o tyto zásady, které je třeba při cvičení dodržovat:

Ochranná známka.

V říjnu roku 2000 byl podán u Úřadu průmyslového vlastnictví návrh na zapsání ochranné známky „Pilates“ pro výrobky a služby. Úřad známku v roce 2001 zapsal. V říjnu roku 2005 nicméně společnost Body Style Prague, s.r.o. (dnes pod názvem My Pilates, s.r.o.), podala návrh na zrušení ochranné známky z toho důvodu, že slovo "pilates" považovala za všeobecné označení cvičební metody. V říjnu roku 2006 Úřad této žádosti vyhověl a ochrannou známku č. 237791 ve znění „Pilates“ prohlásil za neplatnou.

Pilates Festival.

Již každoročně velmi populární akci se stal pražský Pilates festival, který snoubí špičkovou světovou techniku Pilates prezentovanou zahraničními lektory české veřejnosti. Každý má tedy díky celovíkendovému programu vedenému formou jednotlivých workshopů možnost opravdu zjistit jak je Pilates technika vnímána a především prezentována v zahraničí, dozvědět se spoustu nových informací jak o svém těle tak i k využití do cvičení Pilates.  Pořadatelé Pilates festivalu přiváží do Čech pokaždé jiné známé zahraniční osobnosti fitness světa, díky nimž se tato víkenová akce stává velmi přínosnou studnicí nových informací nejen pro učitele/cvičitele Pilates, ale je také cenným přínosem pro fyzioterapeuty, osobní trenéry a zkušené cvičence Pilates a širokou veřejnost.

Pilates je metoda tělesného cvičení, která byla vyvinuta a propracována na začátku 20. století Josephem Pilatesem v Německu, Velké Británii a Spojených státech amerických. Roku 2005 tuto metodu pravidelně cvičilo na 11 miliónů Američanů. Počet amerických instruktorů Pilatesovy metody tehdy dosahoval 14 tisíc.  Pilates nazval svou metodu "kontrologie" (od slovesa "kontrolovat" nebo také "řídit" – angl. "to control" – a řecké přípony "–logia"); byl totiž přesvědčen, že je možné využít mysl k tomu, aby kontrolovala (a řídila) svaly. Cílem Pilatesovy metody je zlepšit kontrolu nad svým tělem, posílit jej a zlepšit jeho ohebnost.

Pilates (; ) is a physical fitness system developed in the early 20th century by Joseph Pilates, after whom it was named. Pilates called his method "Contrology". It is practiced worldwide, especially in Western countries such as Australia, Canada, the United States and the United Kingdom. As of 2005, there were 11 million people practicing the discipline regularly and 14,000 instructors in the United States.  Pilates developed in the aftermath of the late 19th century physical culture of exercising in order to alleviate ill health. There is however only limited evidence to support the use of Pilates to alleviate things like lower back pain. Evidence from studies show that while Pilates improves balance, it has not been shown to be an effective treatment for any medical condition other than evidence that regular Pilates sessions can help muscle conditioning in healthy adults, when compared to doing no exercise.


Příklady emulátorů terminálu.

Existuje mnoho emulátorů nejrůznějších terminálů jako například VT100, VT220, VT320, IBM 3270/8/9/E, IBM 5250/3179, Data General D211, Hewlett Packard HP700/92, Sperry/Unisys 2000-series UTS60, Burroughs/Unisys A-series T27/TD830/ET1100, ADDS ViewPoint, Sun console, QNX, AT386, SCO-ANSI, SNI 97801, Televideo, Wyse 50/60. Naprogramovány byly také emulace existujících programů, jako například xterm a další konzolové terminály pro Linux a podobné systémy. Některé emulátory terminálů jednoduše odkazují na standard, který implementují, jako například ANSI. Tyto programy jsou dostupné pro mnoho platforem, jako je DOS a Unix včetně GUI prostředí, jako jsou Microsoft Windows a Mac OS X a vestavěné operační systému pro mobilní telefony, PDA a další průmyslový hardware.  V systému Microsoft Windows poskytují vzdálený přístup programy HyperTerminal a telnet klient, které jsou přímou součástí systému. Populární jsou další programy, jako je například PuTTY, Inet/Winet, AlphaCom, Poderosa, Terminator, TigerTerm, TN3270 Plus, Ericom Software PowerTerm InterConnect, z/Scope Express VT, Tera Term, SwitchTermJ, SecureCRT a Access*One. Pro systémy Windows CE a Windows Mobile existují MochaSoft, MobileVT, Access*One and NaurTech. Pro DOS jsou ProComm, Qmodem, Telemate a Telix. Program Crosstalk běží v systému DOS i CP/M.  Tak zvaný "DOS box" nebo "Příkazový řádek" je v Microsoft Windows ekvivalent lokálně připojeného terminálového okna (ve skutečnosti je to Win32 console).  V systému Mac OS X je Terminal jako implicitní emulace terminálu pro lokální přístup. Také existuje několik programů třetích stran, jako například GLTerm, iTerm, MacTelnet a MacWise. Zterm je terminál pro vzdálený přístup.  V systému X Window System je k dispozici mnoho různých emulátorů terminálu, které zajišťují lokální přístup, jako jsou například xterm, dtterm, Eterm, GNOME Terminal, Konsole, rxvt, mrxvt, wterm, SwitchTerm, TeemTalk a aterm.

Emulátor terminálu () je program, který emuluje „hloupý“ terminál uvnitř pokročilejšího zařízení nebo prostředí. Emulátor terminálu v grafickém uživatelském rozhraní se nazývá "terminálové okno" ().  Okno terminálu zprostředkovává přístup k příkazovému řádku (CLI) a textovému uživatelskému prostředí uvnitř grafického uživatelského prostředí (GUI). Mohou být připojeny k lokálnímu počítači, ale mohou být spuštěny nebo připojeny i ke vzdáleným počítačům pomocí programů telnet, ssh nebo telefonní či sériové linky. V unixovém prostředí je běžné mít otevřeno několik terminálových oken připojených k lokálnímu počítači.

A terminal emulator, terminal application, or term, is a computer program that emulates a video terminal within some other display architecture. Though typically synonymous with a shell or text terminal, the term "terminal" covers all remote terminals, including graphical interfaces. A terminal emulator inside a graphical user interface is often called a terminal window.  A terminal window allows the user access to a text terminal and all its applications such as command-line interfaces (CLI) and text user interface (TUI) applications. These may be running either on the same machine or on a different one via telnet, ssh, or dial-up. On Unix-like operating systems, it is common to have one or more terminal windows connected to the local machine.  Terminals usually support a set of escape sequences for controlling color, cursor position, etc. Examples include the family of terminal control sequence standards known as ECMA-48, ANSI X3.64 or ISO/IEC 6429.


Obsah románu.

Kniha je rozdělená na pět kapitol, které odpovídají pěti dnům, ve kterých se příběh odehrává. Slavný trumpetista Klíma se dozvídá od jednoho ze svých objektů záletů, Růženy, mladé a povrchní dívky, že s ním čeká dítě. Klíma, sžírán žárlivostí své milující ženy Kamily, kterou i on horoucně miluje, a své nevěry odůvodňuje právě svou nehynoucí láskou k ní, je nucen situaci řešit. Odjíždí do lázeňského městečka, kde Růženu svedl a tam jí předstírá svou lásku. Zároveň Růženu přemlouvá, aby si dítě nechala vzít, Klíma chce totiž trávit čas pouze s ní a dítě by jim to jen kazilo.  Jakub, který se celý život cítí být ukřivďěnou obětí tehdejších politických procesů a chce nyní emigrovat, současně přijíždí do městečka, aby se zde rozloučil se svou schovankou Olgou a primářem gynekologie Škrétou. Ten zde léčí neplodné ženy a vynalezl nový způsob léčby – při vyšetření oplodní ženy svým semenem ve zkumavce – chce tak zajistit pokrok lidstva, do tohoto plánu chce zapojit i Jakuba. Olgu vytáčí, že se k ní Jakub chová stále s otcovskou péčí, chce, aby ji viděl jako ženu, a tak ho svede. Olze se také svěří s jedem, který mu kdysi vyrobil Škréta, jako poslední záchranu a aby mohl být vždy pánem situace. Při nešťastné náhodě v restauraci si Jakub vymění tabletu s tabletou Růženy, ale než se rozhodne, zdali podnikne potřebné kroky k záchraně, uvědomuje si, že se stal potenciálním vrahem. Růžena, přemluvená k potratu, se s tím svěřuje svému milenci Františkovi, který ji miluje, ale on je pro ni přítěží. František, který je přesvědčen, že dítě je jeho, Růženu rozčílí, a tak požije onen jed, místo tablety na uklidnění, a ta ji zabíjí.  Za Klímou do lázní přijíždí ze žárlivosti jeho žena Kamila, když spolu odjíždí, Kamila, podnícená tím, že mu nemůže dokázat jeho nevěru, si poprvé uvědomuje, že na něj není tak vázaná a dokáže si představit, že jednou bude bez něj.  Komičnost postav, jejich snaha si pořád něco dokazovat, potřeba neustále se vymanit svému osudu, přesahuje jindy tak tragickou záležitost, jako je smrt.

Valčík na rozloučenou je román Milana Kundery z roku 1972 napsaný v češtině. Pojednává o láskách a nenávistech mezi osmi postavami v československém lázeňském městečku během raných sedmdesátých let. Román byl poprvé vydán roku 1976 ve francouzském překladu ("La valse aux adieux", překlad François Kérel, Gallimard, Paris), v českém originále o tři roky později v exilovém nakladatelství '68 Publishers v Torontu. Definitivní autorizovaná verze vyšla francouzsky v nakladatelství Gallimard roku 1986.

The Farewell Waltz () is a Czech-language novel by Milan Kundera published in 1972. A French edition was published in 1976 and an English version entitled The Farewell Party.  This novel mostly deals with love, hate and accidents between eight characters who are drawn together in a small spa town in Czechoslovakia in early 1970s.  Like most Kundera's work "The Farewell Waltz" is a book of many layers. On the surface it is a comedy or a burlesque. Still the comedy is just at the top of this story which involves much darker and ambiguous tones.


Děj.

Snímek začíná parodií na film "Vymítač ďábla", kdy je Megan Voorheesová (Natasha Lyonne) posedlá a dva kněží otec McFeely (James Woods) a otec Harris (Andy Richter) z ní musí démona dostat. Exorcismus nevychází, jak by měl, Megan začne urážet McFeelyho matku a on ji střelí do hlavy.  O rok později jsou Cindy Campbellová, Brenda Meeksová, Ray Wilkins a Shorty Meeks (v tomto díle v češtině uváděn jako Čmoud) na univerzitě a snaží se žít nový život, ačkoli všichni v předchozím filmu zemřeli. Cindy a Brenda se seznámily s Alex Mondayovou (Tori Spelling), Ray, který si stále není jistý svou sexuální orientací, má dva nové přátele - Tommyho (James DeBello) a Buddyho (Christopher Masterson), Shorty je stále stejný "vyhulenec".  Příběh začíná, když chce profesor Oldman (Tim Curry) spolu se svým asistentem na vozíčku Dwightem studovat duchy v domě na venkově. Studenty použijí jako návnadu. Jednou z nich je i Theo (Kathleen Robertson).  Když na panství Cindy přijede, potká vulgárního papouška a správce Hansona (Chris Elliott), který má znetvořenou ruku. Po několika incidentech s nadpřirozenými obyvateli domu (Cindy bojovala s kocourem - panem Kittlesem; Ray znásilnil klauna na hraní po tom, co ho napadl; Shorty byl napaden přerostlým konopím, Alex měla pohlavní styk s duchem - Hughem Kaneem) studenti odhalí profesorovy plány a chtějí dům opustit.  Profesor je zabit duchem, skupina chce zabít ducha bývalého majitele panství. Různě bloudí po panství a odhalují další záhady domu. Hanson je posedlý duchem, Cindy, Brenda a Theo parodují "Charlieho andílky" a bojují s ním.  Na konci skupina použije Cindy jako návnadu do přístroje, který má ducha zničit. O dva měsíce později Cindy znovu potká Hansona na procházce s Buddym. Ten zmizí, Cindy začne ječet "Ne!", Hanson "Ano!". Hanson je poté sražen autem, které řídí Shorty, kterému se dostává orálního sexu od krásné ženy-ducha, Caroline Keneové, který zabil profesora (s pytlem přes hlavu).

Scary Movie 2 je americká komedie, pokračování filmu "Scary Movie". Druhý díl paroduje především film Zámek Hrůzy (1999) a také filmy jako "Vymítač ďábla", "Harry Potter", "Muž bez stínu", "Osvícení", "Poltergeist", "Hannibal", "Charlieho andílci", "Rocky", "Noční můra v Elm Street", "Terminátor", "Něco na té Mary je", "Hele vole, kde mám káru?" a další.

Scary Movie 2 is a 2001 American comedy horror film and the second film in the "Scary Movie" film series. The film stars Anna Faris, Regina Hall, Shawn Wayans, and Marlon Wayans (all reprising their roles from the first film, despite their characters having seemingly been killed off), as well as Tim Curry, Tori Spelling, Chris Elliott, Chris Masterson, Kathleen Robertson, David Cross, and James Woods. The film is the last in the series to feature the involvement of stars Marlon and Shawn Wayans, and director Keenen Ivory Wayans. Marlon would eventually go on to produce a similar horror-themed parody, "A Haunted House", and its sequel, both starring himself. In the latter film, Wayans pokes fun at the "Scary Movie" series' decline in quality after his family's departure.  Where the original film was mainly based on the slasher films of the 1990s, "Scary Movie 2" parodies an array of supernatural and haunted house films from various decades, including "The Haunting" (1999), "The Exorcist" (1973), "The Amityville Horror" (1979), "Poltergeist" (1982), "The Legend of Hell House" (1973), "House on Haunted Hill" (both the 1959 and 1999 versions), and "The Changeling" (1980). It also spoofs some contemporary films, such as "Hannibal" (2001) and "Hollow Man" (2000). "Scary Movie 2" grossed $141.2 million worldwide from a $45 million budget. The consensus at Rotten Tomatoes calls it "a sloppy, rushed-out product".


Historie vzniku náměstí.

Po ničivém zemětřesení, které Lisabon postihlo roku 1755, Praça do Comércio nahradilo prostor po zničeném Palácio da Ribeira a náměstí, na němž stál. Portugalský král Manuel I. rozhodl roku 1511, že nové sídlo portugalského království bude v paláci u řeky Tejo, a nikoliv jako doposud na hradě svatého Jiří. Palác sloužil společně s celní správou (Alfândega), tzv. Indickým domem (Casa da Índia), mincovnou (Casa da Moeda), zbrojnicí (Arsenal) a budovou operního divadla (Teatro da Ópera do Tejo), které bylo otevřeno jen pár měsíců před tím, než živelní pohroma postihla portugalské královské město.  Bezprostředně po zemětřesení Sebastião José de Carvalho e Melo, toho času ministr D. José, známý později pod jménem markýz Pombal, převzal záštitu nad provedením nezbytných legislativních opatření, která měla za úkol překonat sociální a hospodářské problémy související s následným rozvojem města po zemětřesení. V roce 1756 byl vytvořen Casa do Risco das Obras Públicas, tým vojenských inženýrů vedených Manuelem de Maia; nejvýznamnějšími představiteli byli Eugénio dos Santos de Carvalho a Carlos Mardel.  Výše zmíněný tým inženýrů připravil plán, který ve třech částech rozváděl různé možnosti rekonstrukce prostoru mezi náměstím Rossio a Paço da Ribeira. Ministrem zvolené řešení odevzdané králi bylo nejradikálnějším ze všech předložených, navrhovalo zbourat všechny části čtvrti Baixa, která byla poničena či zničena, a na jejich místě postavit čtvrť zcela novou, kde bude panovat soulad mezi šířkou ulic a šířkou a výškou jednotlivých budov.  Konečný plán podle návrhu Eugenia dos Santos dal základ naprosto novému městu, spolu s geometricky vyváženou urbanistickou sítí, kde osm ulic ve směru sever-jih propojilo náměstí Rossio se zničeným Národním palácem, a kolmo je přetínalo devět ulic uspořádány ve směru západ-východ. Na místě bývalého paláce bylo projektováno nové náměstí ve stylu francouzského „place royale“, s orientací přímo na řeku Tejo a dokonalým geometrickým uspořádáním.  První zmínka o Praça do Comércio se nachází v povolení z června 1759, jakožto odkaz na plánovanou akci tzv. výměny obchodu, spojenou s výstavbou budov, kde se budou střetávat obchodníci a kapitál z celého světa. Nové náměstí se stalo prostorem pro trh a obchody nové buržoazie chráněné markýzem de Pombal; dle jeho slov se podařilo vytvořit „oficiální nové centrum hlavního města a vlády celé země“.

Praça do Comércio (v českém překladu "Obchodní náměstí"), známé také jako Terreiro do Paço (česky "Palácové náměstí"), je jedno z největších a nejkrásnějších náměstí v centru Lisabonu. Náměstí je ohraničeno třemi stejnými bloky budov se třemi patry a z jižní strany širokou řekou Tejo. V přízemí se nacházejí arkády až do výšky prvého patra, druhé patro je osazeno balkony se železným zábradlím.  Středu náměstí vévodí jezdecká socha krále Josefa I., od předního portugalského sochaře Machada de Castro, který sochu dokončil až v roce 1775. Bronzová socha koně zašlapávajícího hady s králem v sedle vedla projíždějící anglické obchodníky a cestovatele k označení tohoto místa jako „náměstí Černého koně“.  Při pohledu na jezdeckou sochu nelze v pozadí přehlédnout Arco da Victória, monumentální oblouk tvořící přechod mezi Rua Augusta, hlavní tepnou protínající centrum města, a samotným náměstím, kde je citlivě začleněn do samotné zástavby.  Struktura celého náměstí byla provedena v souladu s návrhem architekta Eugenia dos Santos, ale délka prací způsobila, že poslední práce byly dokončeny až v druhé polovině 19. století podle projektu architekta Veríssimo José da Costa, a to v roce 1861 po začlenění skupiny plastik od autorů Antoine Calmels a Vitora Bastos.

The Praça do Comércio (; English: "Commerce Square") is located in the city of Lisbon, Portugal. Situated near the Tagus river, the square is still commonly known as Terreiro do Paço (; English: Palace Yard), because it was the location of the Paços da Ribeira (Royal Ribeira Palace) until it was destroyed by the great 1755 Lisbon earthquake. After the earthquake, the square was completely remodeled as part of the rebuilding of the Pombaline Downtown, ordered by Sebastião José de Carvalho e Melo, 1st Marquis of Pombal, who was the Minister of the Kingdom of Portugal from 1750 to 1777, during the reign of Dom José I, King of Portugal.


Mládí a vzdělání.

V mládí strávil rok v Tanzanii a tato zkušenost ovlivnila jeho celoživotní pohled na Afriku. V roce 1979 stál v čele britské delegace na historicky prvním zasedání Fóra mládeže Evropských společenství ve Štrasburku.  Vystudoval filosofii, politickou vědu a ekonomii na St. Catherine’s College v Oxfordu. Pracoval jako ekonom v britské odborové centrále a později jako televizní producent publicistických pořadů.

V britské politice.

Po dvanáct let byl poslancem Dolní sněmovny za Labouristickou stranu za volební obvod Hartlepool. Bývá považován za jednoho z architektů modernizace strany a vytvoření tzv. New Labour. Dvakrát byl členem britské vlády premiéra Tonyho Blaira. Nejprve od 27. července do 23. prosince 1998 ministrem průmyslu a obchodu. Poté od 11. října 1999 do 24. ledna 2001 státním sekretářem pro Severní Irsko. Ale v obou případech by nucen odstoupit pro obvinění z korupce.

V evropské politice.

Od listopadu 2004 se stal členem Evropské komise v čele s José Barrosem a jeho portfóliem se stal obchod. Mimo jiné zastupoval EU při jednání Světové obchodní organizace (WTO). Své působení ukončil počátkem října 2008, kdy se vrátil do britské vlády. Dne 3. října 2008 ohlásil britský premiér Gordon Brown, že se Mandelson má stát členem jeho kabinetu.  Po svém předčasném odchodu z funkce měl Mandelson dostávat od Evropské komise 78 tisíc liber po další tři roky. Dále má po dosažení 65 let věku nárok na důchod v hodnotě asi tři čtvrtě miliónu liber.

Soukromý život.

Nejméně od roku 2000 je ve vztahu s Brazilcem Reinaldem Avilou da Silvou, který do Spojeného království přišel v roce 1996 a v roce 2005 se stal jeho naturalizovaným občanem.

Peter Benjamin Mandelson, Baron Mandelson (* 21. října 1953, Londýn, Spojené království) je britský a evropský politik, bývalý člen Evropské komise a vlády Spojeného království.

Peter Benjamin Mandelson, Baron Mandelson (born 21 October 1953) is a British Labour politician, president of international think tank Policy Network, and chairman of strategic advisory firm Global Counsel.  From 1985 to 1990, Mandelson served as Labour's Director of Communications. He was one of the first to whom the term 'spin doctor' was applied and gained the nickname 'the Prince of Darkness' because of his 'ruthlessness' and 'media savvy'. He served as Member of Parliament (MP) for Hartlepool from 1992 to 2004 and held a number of Cabinet positions under Prime Ministers Tony Blair and Gordon Brown. He was the European Commissioner for Trade between 2004 and 2008.  Mandelson was one of several key individuals responsible for the rebranding of the Labour Party as New Labour before its subsequent victory in the 1997 election. He was twice forced to resign from the Cabinet before leaving Parliament to take up an appointment as a European Commissioner. He later rejoined the Cabinet for a third time after being created a Life Peer, sitting on the Labour benches in the House of Lords. He is the only person to hold the position of First Secretary of State as a Peer.


Surovina.

Pro výrobu skelné minerální izolace se používá písek a sklo. Podíl recyklovaného skla se stále zvyšuje, výrobci dnes běžně uvádějí procento využití střepů ve výši 80 %. Pro výrobu kamenné vlny se využívá čedič, diabas a vysokopecní struska, které se smíchávají s připraveným recyklátem z minerálních vláken pojeným cementovým pojivem.

Výroba.

Vstupní suroviny se taví za vysoké teploty v peci, ze které vytéká láva na rozvlákňovací stroje. Poté se k vytvořeným a chladnoucím vláknům přidává organické pojivo, případně impregnační prostředky, které zajistí vyšší stabilitu a odolnost vláken proti vodě.  V procesu rozvlákňování vzniká jemné vlákno z roztaveného materiálu, které je v tenkých vrstvách usazováno na pás sběrné komory. Vlna se dále pomocí kyvného systému vrství, přičemž množství uložené vlny koresponduje s finálními vlastnostmi materiálu. V krepovacím zařízení dochází ke stlačení materiálu na požadovanou tloušťku a k případnému dorovnání objemové hmotnosti. V tvrdící komoře následně dochází k vytvrzení pojiva, čímž je zajištěna rozměrová stálost minerální vlny.  Vytvrzená vlna se nakonec upravuje na požadované rozměry a vzniklé desky nebo role se balí. Pokud jsou izolace používány pro speciální aplikace, jako jsou například technické izolace, přichází tzv. sekundární výroba, což znamená, že na minerální izolaci se aplikuje další vrstva materiálu (papír, alu fólie, skelné textilie, asfaltový pás, drátěné pletivo), nebo se dále tvarují a řežou.

Druhy výrobků.

Pro běžné stavební aplikace se minerální izolace upravuje nejčastěji do rolí nebo desek. Další rozšířenou možností je minerální izolace foukaná. Pro speciální aplikace jako jsou např. izolace potrubí se jedná o tzv. pouzdra (dutý, podélně dělený válec). Některé výrobky jsou opatřeny polepem – hliníkovou fólií, netkanou textilií, asfaltem nebo je minerální izolace našitá na drátěném pletivu.

Minerální vata nebo také minerální vlna je izolace vyrobená z vláken minerálního původu. Používá se k tepelné, protipožární a zvukové izolaci. Mimo to má široké uplatnění v průmyslu i ve speciálních aplikacích. Minerální izolace se dělí na skelnou a kamennou podle hlavních surovin, ze kterých se vyrábí. Podobný produkt (ale odlišný) je "žáruvzdorné keramické vlákno", vyrábí se z oxidu křemičitého (SiO) a oxidu hlinitého (AlO) pro teploty až 1700 °C, zde není popsaný.

Mineral wool is any fibrous material formed by spinning or drawing molten mineral or rock materials such as slag and ceramics.  Applications of mineral wool include thermal insulation (as both structural insulation and pipe insulation, though it is not as fire-resistant as high-temperature insulation wool), filtration, soundproofing, and hydroponic growth medium.


Popis.

Klobouk může mít průměr 8–20 cm. Je nejdříve polokulovitý, později sklenutý, ve stáří rozložený, někdy až mírně miskovitý s hřebenitým rýhováním na okraji. Barva klobouku může kolísat mezi jasně oranžovou až nachově červenou. Je pokryt bílými bradavkami. Lupeny jsou bílé, husté, u třeně volné. Třeň je bílý, válcovitý; na bázi hlízovitě ztlustlý, obalený na okraji bradavičnatou pochvou. Prsten je široký, převislý, rýhovaný. Dužnina je bílá, jemné chuti, bez pachu. Výtrusný prach je bílý.

Možnost záměny.

Možná je záměna s velmi podobnou muchomůrkou královskou, která je však také jedovatá. Méně pravděpodobná, ale také možná, je záměna s muchomůrkou císařskou, která je sice jedlá (dokonce výtečná), ale v České republice je vzácná a chráněná.

Výskyt.

Celkově hojná, místy velmi hojná. Roste nejčastěji v jehličnatých, převážně smrkových lesích, ale i ve smíšených a listnatých lesích.

Obsahové látky, jedovatost.

Kromě nepříliš významného obsahu muskarinu obsahuje muscimol, který způsobuje poruchy vědomí a vyvolává halucinace. Muchomůrka červená byla v historii používána k navození stavů opojení nebo halucinací. Bylo však prokázáno, že užívání muchomůrky červené narušuje zdraví a ve vzácných případech vede i ke smrti.

Užití.

Právě muchomůrka červená dala celému rodu název, neboť byla lidovým prostředkem k zabíjení much (původně muchomorka – od „mořit mouchy“). Klobouk se vymáčel v oslazené vodě nebo oslazeném mléce, případně se namáčel v mléce či vodě a pak posypal cukrem. Mouchy sály z povrchu klobouku sladký roztok i s rozpuštěnými jedy a došlo k jejich omámení, případně úplnému usmrcení.

Muchomůrka červená ("Amanita muscaria") je jedovatá houba z čeledi muchomůrkovitých. Patří k nejznámějším jedovatým houbám, ačkoliv fatální otravy jsou vzácností.

Amanita muscaria, commonly known as the fly agaric or fly amanita, is a basidiomycete of the genus "Amanita". It is also a muscimol mushroom. Native throughout the temperate and boreal regions of the Northern Hemisphere, "Amanita muscaria" has been unintentionally introduced to many countries in the Southern Hemisphere, generally as a symbiont with pine and birch plantations, and is now a true cosmopolitan species. It associates with various deciduous and coniferous trees.  Arguably the most iconic toadstool species, the fly agaric is a large white-gilled, white-spotted, usually red mushroom, and is one of the most recognizable and widely encountered in popular culture.  Despite its easily distinguishable features, "Amanita muscaria" is a fungus with several known variations, or subspecies. These subspecies are slightly different, some have yellow or white caps, but they are all usually called fly agarics, and they are most of the time recognizable by their notable white spots. Recent DNA fungi research, however, has shown that some of these variations are not muscarias at all, such as peach-colored fly agaric for example, but the common name 'fly agaric' clings on.  Although classified as poisonous, reports of human deaths resulting from "A. muscaria" ingestion are extremely rare. After parboiling twice with water draining—which weakens its toxicity and breaks down the mushroom's psychoactive substances—it is eaten in parts of Europe, Asia, and North America. All "Amanita muscaria" varieties, but in particular "A. muscaria var. muscaria", are noted for their hallucinogenic properties, with the main psychoactive constituents being the neurotoxins ibotenic acid and muscimol. A local variety of the mushroom was used as an intoxicant and entheogen by the indigenous peoples of Siberia and by the Sámi, and has a religious significance in these cultures. There has been much speculation on possible traditional use of this mushroom as an intoxicant in other places such as the Middle East, Eurasia, North America, and Scandinavia.


Obecně.

Termín optometrie pochází s řečtiny. Jedná se o složení slov optos (oko, vidění) a metrie (měření). Pozoruhodné je přiřazení významu pro vidění v anglickém jazyce. Tam frázi „I see“ lze vyložit také jako "rozumím", což dává smysl. Pokud chci něčemu porozumět, něco poznat, zjistit souvislosti, je potřeba velmi často onu věc také vidět. Dá se říci, že lidské oko je jakási brána do člověka samotného. Jinak řečeno, oko je v podstatě senzoricko-motorickou periferií mozku. Místem prvního zaznamenání odrazů světla, které poté putují do mozku, kde dochází k jejich analýze. Je až s podivem jak je vše psychické i fyziologické propojeno s okem resp. se zrakem či obecně s viděním. Řada nemocí se často nějak projeví zrakovými problémy. Jakékoliv zrakové postižení může také velmi ovlivnit psychiku člověka a tím i celý jeho život. Proto je třeba si neustále uvědomovat jak moc je pro nás zrak důležitý.  Zodpovědný přístup ke zrakovému aparátu společně se správným vyšetřením všech zrakových funkcí a odchylek, společně se stanovením ideální korekce, přispívá k celkovému dobrému zdravotnímu stavu a tím pádem i k optimální kvalitě života. Lidské bytí je založeno na interakci s okolním světem a zrakové vjemy tvoří jeho velkou část. Proto řada optometristů považuje své povolání za poslání které umožňuje lidem prožívat lepší život .  Na rozdíl od České republiky mají optometristé například ve Spojených státech daleko větší pravomoci a v řadě amerických státech má optometrista oprávnění používat i léčebných metod a předepisovat různé kapky masti či injekce.

Historie.

Historie optometrie je přímo svázána s vývojem lékařských a vědních oborů zabývajících se zrakovým aparátem (anatomie, mikrobiologie, neurologie, fyziologie atd.), optiky, optických přístrojů, zobrazovacích technik a dalších oborů souvisejících s péčí o zrak. V České republice se často v různých textech dozvídáme, že je optometrie mladý obor. Z následujícího historického přehledu je patrné, že tomu tak není.

Licence.

Procesy vzdělávání a praxe optometristů jsou v řadě zemí regulovány vládou. Jako u většiny zdravotnických oborů se vyžaduje i u optometristů značná kvalifikovanost a stálý přehled o nových trendech a postupech.  Optometrie je oficiálně uznána a vyučuje se:

Evropa.

V Evropě nejsou doposud stanovena jednotná pravidla pro získání licence (registrace) optometrie. Například v Německu se problematikou optometrie zabývají zejména oftalmologové a profesionálně trénovaní a certifikovaní optici. Ve Francii není žádná regulace optometrie a optometristé jsou často školení tak, že navštěvují ordinace soukromých oftalmologů.  Po vzniku Evropské unie vznikly organizace zaštiťující evropské školy a školy s výukou optometrie (AESCO Association of European Schools and Colleges of Optometry) a organizace vystupující pod označením Evropská rada optiky a optometrie (ECOO European Council of Optometry and Optics), která se snaží nastavit obecně platná pravidla tohoto oboru. Hlavním úkolem těchto organizací je optometrii v EU sjednotit a stanovit evropskou zkoušku z optometrie (evropský diplom optometrie), uznávaný celou EU.

Česká republika.

V České republice je optometrie vedena jako nelékařský zdravotnický obor. Optometrii lze v ČR studovat na lékařské fakultě Masarykovy univerzity, kde se jedná o tříleté bakalářské respektive magisterské studium s možností navazujícího doktorandského studia. Tento obor také poskytuje ve svých osnovách Univerzita Palackého v Olomouci, kde se vyučuje na lékařské a přírodovědecké fakultě a v Kladně na fakultě biomedicínského inženýrství, která je součástí ČVUT.

Optometrie je nelékařská zdravotnická profese zaměřená na lidské oko a jeho vlastnosti. Specialista aplikující optometrii se nazývá optometrista. Jako u celé řady profesí, jsou i pravomoci optometristů v různých zemích jiné. Stěžejní náplní práce optometristy v České republice je především vyšetřování zrakových funkcí, stanovení příslušné dioptrické korekce a aplikace kontaktních čoček. Současně je optometrista také schopen poradit při výběru optimální korekční pomůcky. Je také schopen posoudit celkový stav zrakových funkcí, avšak nestanovuje diagnózu a neléčí oční choroby. Optometrie je společně s ortoptikou součástí primární péče o zrak na kterou navazuje lékařská péče - oftalmologie.

Optometry is a health care profession that involves examining the eyes and applicable visual systems for defects or abnormalities as well as the correction of refractive error with glasses or contact lenses and treatment of eye diseases.  Traditionally, the field of optometry began with the primary focus of correcting refractive error through the use of spectacles. Modern-day optometry, however, has evolved through time so that the educational curriculum additionally includes significant training in the diagnosis and management of ocular disease, in most of the countries of the world, where the profession is established and regulated.  Optometrists (also known as doctors of optometry in the United States and Canada, by a higher degree in the United Kingdom and worldwide for those holding the O.D. degree) are health care professionals who usually provide primary eye care through comprehensive eye examinations. They diagnose and manage various vision abnormalities including refractive errors as well as various eye diseases. Being a regulated profession, an optometrist's scope of practice may differ depending on the location. Optometrists typically work closely together with other eye care professionals such as ophthalmologists and opticians to deliver quality and efficient eyecare to the general public.


Historie.

Brakýři, česky řečeno honiči, se používali k lovu již v dávné minulosti. Alpský jezevčíkovitý brakýř byl k dnešní podobě vyšlechtěn v 19. století. Tehdy si tyto psy vyžádal na své výpravy do Turecka a Egypta korunní princ Rudolf Habsburský. Podobný pes tomu, kterého si vyžádal Rudolf Habsburský byl vyšlechtěn v rakouských Alpách pro potřeby myslivců při lovu. Při šlechtění loveckého psa byl patrně použit i jezevčík. V dnešní době má však alpský jezevčíkovitý brakýř s jezevčíkem málo společného. Pro práci v norách se alpský jezevčíkovitý brakýř nehodí, je vhodný spíš pro práci jako honič. Jeho velkou předností je vysoké pracovní nasazení při jakýchkoli povětrnostních podmínkách.  Alpský-krušnohorský brakýř byl uznán jako třetí barvářské plemeno (vedle bavorského a hannoverského barváře) rakouskou horskou kynologickou organizací v roce 1932.

Vzhled.

Je to pes těžké konstrukce s celkově těžkou kostrou. Má krátkou a přiléhavou srst, která dobře izoluje a má většinou barvu hnědou, jelení červeň nebo černou se znaky. Má husté pesíky i podsadu. Hlava je mírně klenutá. Stop je výrazný, hlavně z profilu. Zuby musí být nůžkovitého nebo klešťovitého skusu. Duhovka oči je tmavě hnědá. Uši jsou vysoko nasazené, bez záhybů, středně dlouhé. Jejich konec je zaoblený.  Krk je svalnatý a ne příliš dlouhý. Hřbet rovný a velmi dlouhý, což je specifický znak pro jezevčíky i jezevčíkovité brakýře. Ocas je vysoko nasazený, silný u kořene. Srst na spodní straně je delší (tvoří kartáč), nekupíruje se a je středně dlouhý. Pánevní končetiny jsou svalnaté, silné a správně zaúhlené. Tlapky jsou silné a kulaté, skoro jako kočičí, jen větší. Prsty jsou sevřené, polštářky silné a drápy černé.

Povaha.

Odvážný, nebojácný a energický pes. Má majetnické sklony, ale ke své rodině umí být laskavý. Svoji rodinu miluje a je jí naprosto věrný. Špatně zvládá adaptaci na nové prostředí nebo nové lidi. K cizím se chová nedůvěřivě, ale nesmí být agresivní či být v jejich přítomnosti nervózní. S dětmi vychází poměrně dobře, ale některé jejich hry mu mohou být nepříjemné, proto je dobré nejdříve děti obeznámít s tím, jak se ke psu chovat. Ostatní zvířata většinou ignoruje a nepřikládá jim zvláštní důraz, ani nemá potřebu vyhledávat s nimi spory nebo vyvolávat rvačky. Má rád pohyb a všechnu práci která je mu zadána dělá s velkým nadšením a největším nasazením, proto je to stále velmi oblíbený honič nebo barvář. Má silně vyvinuté lovecké pudy a dobrý nos.

Alpský brakýř jezevčíkovitý je silný, nebojácný lovecký pes s nízkýma nohama a silnou stavbou těla. I přes svoji malou výšku je ale velmi těžký a mazlivý. Můžeme ho znát také jen jako "jezevčíkovitého brakýře, "nebo "alpsko-krušnohorského jezevčíkovitého brakýře".

The Alpine Dachsbracke (ger. Alpenländische Dachsbracke) is a small breed of dog of the scent hound type originating in Austria. The Alpine Dachsbracke was bred to track wounded deer as well as boar, hare, and fox. It is highly efficient at following a trail even after it has gone cold. The Alpine Dachsbracke is very sturdy, and Austria is said to be the country of origin.


Život.

Narodil se v Baku, Sovětský svaz (Ázerbájdžán), vyrůstal v Palestině. Zde se naučil moderní a starověkou hebrejštinu, jiné semitské a evropské jazyky, historii a archeologii Blízkého východu. Vystudoval obor dějiny ekonomie na Londýnské univerzitě.  Pracoval mnoho let v Izraeli jako novinář a editor, poté žil a tvořil v New Yorku. Jeho knihy jsou překládány do většiny světových jazyků, do Braillova písma, a jsou citovány v rádiích a televizních programech.

Teorie.

Podle jeho výkladu sumerské kosmogonie existuje tzv. hypotetická planeta, putující po dlouhé, eliptické oběžné dráze; planeta projde vnitřní Sluneční soustavou zhruba každých 3600 let. Tato planeta se podle Sitchina jmenuje Nibiru (planeta spojovaná s Mardukem v babylonské astrologii). Planeta Nibiru se srazila s Tiamatem, jenž je další hypotetickou planetou, umísťovanou Sitchinem mezi Mars a Jupiter. Tato kolize dala vzniknout planetě Zemi, Pásu asteroidů a některým kometám. Tiamat je, jak je popisováno v Enûma Eliš, bohyně. Sitchin se ale domníval, že Tiamat by mohl být tím, co my dnes nazýváme planetou Zemí.  Když byl zasažen jedním z měsíců planety Nibiru, Tiamat se rozpadl na dvě části. Při dalším průniku Sluneční soustavou se Nibiru srazila s fragmenty předchozí kolize a jedna část Tiamatu vytvořila nynější Pás asteroidů. Druhá část byla kolizí odsunuta na novou orbitu a stala se planetou – Zemí. Tomuto scénáři však neodpovídá současná malá výstřednost oběžné dráhy Země: 0.0167. Zastánci jeho teorie naopak poukazují na velmi neobvyklou geomorfologii rané Země jako následek kolize vesmírných těles – např. pevný kontinent na jedné a obrovský oceán na druhé straně planety. I když toto je v souladu s teorií velkého impaktu pro vysvětlení původu Měsíce, tato událost se stala (podle odhadů) před cca 4,5 miliardou let a naprosto transformovala (zničila) předchozí povrch Země.  Jak uváděl, hypotetická planeta Nibiru byla domovem technologicky vysoce vyvinuté mimozemské rasy, podobné člověku, pojmenované Anunnaki v sumerské mytologii, či Nefilim v Bibli. Tvrdil, že Anunnaki poprvé dorazili na Zemi pravděpodobně před 450 000 lety. Hledali tu nerostné suroviny, hlavně zlato, které našli a těžili v Africe. Tito ,bohové‘ Anunnaki byli v podstatě kastou (hodností) a představiteli koloniální výpravy z Nibiru na planetu Zemi. Sitchin věřil, že Anunnaki geneticky vyvinuli druh "Člověk moudrý": křížením mimozemských genů s geny "Homo erectus". Výsledkem byla stvoření určená pro otrockou práci ve zlatonosných dolech. Podle Sitchina starověké nápisy popisují zrod lidské civilizace v Sumeru a Mezopotámii pod dozorem a vedením těchto ,bohů‘; lidští králové byli jmenováni jako prostředníci mezi Anunnaki a pozemšťany. Věřil, že spad z jaderných zbraní použitých ve válce mezi frakcemi mimozemšťanů je ,zlý vítr‘, který zničil město Ur okolo roku 2000 př. n. l. (Sitchin dokonce uváděl přesný rok 2024 př. n. l.), jak je uvedeno v tzv. lamentu "Nářek nad zkázou města Ur". Sitchin tvrdil, že se jeho výzkum shoduje s řadou biblických textů, které byly často převzaty z původních sumerských mytologických textů.  V době, kdy prováděl výzkumy pro své knihy, pouze odborníci byli schopni číst v sumerském jazyce. V současné době však můžete s použitím "Sumerian Lexicon" porovnat svůj překlad se Sitchinovým. Sitchinovy překlady jak samotných slov, tak větších celků byly a jsou napadány jako nepřesné.

Genetika.

Dále tvrdil, že některé neobvyklé lidské geny objevené roku 2001 nejsou důsledkem horizontálního přenosu genetické informace z bakterie, jak uvádí genetici, ale byly vloženy do lidského genomu mimozemšťany. Tento výzkum byl také napaden krátce po jeho zveřejnění.

Zecharia Sitchin (, , českým přepisem Zacharija Sitčin) 11. července 1920 – 9. října 2010) byl autor knih propagující myšlenku mimozemského (vesmírného) původu lidstva. Sitchin tvrdil, že za vznikem starověké sumerské civilizace stáli „Anunnaki“, (nebo „Nefilim“) mimozemská rasa z ještě neobjevené planety našeho solárního systému – Nibiru. Tvrdil, že sumerská mytologie potvrzuje jeho teorie, přičemž tyto byly soustavně vyvracovány renomovanými vědci a historiky: Jeho kritici napadali hlavně Sitchinovy překlady sumerských textů a jeho fyzikální výklady. Zecharia Sitchin bezesporu patřil mezi nejvýznamnější záhadology 20. a počátku 21. století.

Zecharia Sitchin (July 11, 1920 – October 9, 2010) was an author of books proposing an explanation for human origins involving ancient astronauts. Sitchin attributed the creation of the ancient Sumerian culture to the "Anunnaki", which he stated was a race of extraterrestrials from a planet beyond Neptune called "Nibiru". He asserted that Sumerian mythology suggests that this hypothetical planet of Nibiru is in an elongated, 3,600-year-long elliptical orbit around the sun. Sitchin's books have sold millions of copies worldwide and have been translated into more than 25 languages.  Sitchin's ideas have been rejected by scientists and academics, who dismiss his work as pseudoscience and pseudohistory. His work has been criticized for flawed methodology and mistranslations of ancient texts as well as for incorrect astronomical and scientific claims.


Stavitelé.

Stavbu mrakodrapu navrhla, propočítala a také pod vedením stavitele Arnošta Sehnala provedla dceřiná společnost Baťova koncernu "Zlínská stavební akciová společnost". Na projektu budovy se podíleli:

Postup výstavby.

Ve čtvrtek 28. května 1936 žádá firma Baťa okresní úřad ve Zlíně o stavební povolení pro 16 podlažní budovu na parcele číslo 1111/6 v katastrálním území Zlína. Protože však na území tehdejšího Československa neexistovaly předpisy pro stavbu tak vysokých budov, bylo nařízeno místní šetření. Při něm bylo doporučeno vydání stavebního povolení.  To bylo skutečně v pondělí 14. září téhož roku vydáno a okamžitě bylo započato se stavbou, a to výkopem základových pasů, které byly hotovy v dubnu roku 1937. Ještě ve stejném měsíci se začalo se stavbou železobetonového skeletu, a šestnáctá etáž je slavnostně dokončena již ve čtvrtek 16. září 1937. Technické vybavení budovy bylo vybudováno v letech 1938 a 1939.  Kolaudace byla zahájena v prosinci 1939, a podle fotografií dochovaných z roku 1940 je toho roku budova již plně v provozu.

Náklady na stavbu.

Celkové náklady činily 8 810 410 Kč. Do této částky nejsou započítány náklady na vybavení interiérů budovy, protože ty si jednotlivá oddělení platila sama.

Popis budovy.

Rozměry a objemy.

Celková zastavěná plocha budovou činí 1850 m. Vlastní budova má délku 80 m a šířku 20 m. Podlaží mají celkovou plochu 30 000 m², avšak vlastní užitná plocha činí 24 000 m² (tedy 80 % celkové plochy podlaží). Celkový obestavěný prostor (kubatura) je 135 000 m³.  Během výstavby objektu bylo použito:  Materiál byl na stavbu přivezen na celkem 3 800 vagónech  Při stavbě suterénních podlaží bylo z výkopu vytěženo 8 400 m³ zeminy. Celková plocha omítek v budově činí 40 000 m².

Výstavba.

Nosným systémem mrakodrapu je železobetonový skelet s charakteristickými válcovými sloupy, které jsou spirálovitě armované, a dole jsou eliptické, aby optimálně roznášely horizontální zatížení. Střední pilíře mají v základech průměr 75 cm a každý z nich nese zatížení 500 t. Skelet budovy byl postaven za 160 dní; na jeho vytvoření se podílelo 40 dělníků:  Pro betonáž sloupů a stropů bylo použito standardní ocelové bednění. Betonové konstrukce včetně sloupů jsou omítnuty škrabanou omítkou.  Budova přes svou délku 80 m nemá průběžné dilatační spáry. Ty dělí pouze poslední dvě podlaží z důvodů tepelné roztažnosti. Obvodové zdivo je vyzděno z obyčejných plných cihel a obloženo cihelnými obkladačkami o rozměrech 6,5 × 30 cm.

Stavební prvky budovy.

Podlahy.

Podlahy jsou bez násypu přímo na železobetonové konstrukci a obsahují (odshora) tyto skladebné vrstvy:  Ve výtahové hale a na schodištích bylo položeno různobarevné teraso, které bylo dělené několika proužky z mosazi.

Okna.

Okna jsou z oceli a jsou řešena jako dvojitá s vnitřní roletou. Není možné je otevřít. Jejich součástí je pouze úzký ventilační proužek nahoře a dole.

Dělicí příčky.

Dělicí příčky v interiéru budovy byly sestavovány z modulových dílů, a sice plných a prosklených. Pouze například u výtahů, umýváren či strojoven byly použity zděné příčky.

Dispozice budovy.

Suterén budovy obsahoval ústřední firemní archiv, strojovnu, elektrorozvodnu, dále sklady a dvě telefonní ústředny. Jedna telefonní ústředna byla automatická a sloužila k vnitřní komunikaci mezi 3 500 zaměstnanci. Druhá, ruční, byla určena pro meziměstské telefonní hovory.  V přízemí se nacházela rozsáhlá komunikační hala o rozměrech 24 × 6 m.  Na 1. až 14. podlaží jsou velkoprostorové kanceláře dimenzované pro 200 pracovníků na jedno patro. Osmé patro bylo vyhrazeno pro vedení firmy. Kanceláře zde měli ředitelé (v abecedním pořadí) Čipera, Hlavnička, Hoza, Hradil, Knap, Malota, Pokorný, Udržal a jiní.  Do 15. etáže byl situován sál pro konference nebo předvádění výrobků. O patro výš byla střešní vyhlídková zahrada s květinovými záhony a fontánou. Nejvyšší patro je jen nástavbou se strojovnou klimatizace, dílnami pro údržbáře a vodními rezervoáry.

Vertikální komunikace.

Výtahy.

Všechny vertikální komunikační cesty byly umístěny vně základního půdorysu budovy. Nalezneme zde 4 výtahy pro dopravu zaměstnanců (o celkové kapacitě 100 míst), které byly obsluhovány průvodčími. Díky tolika výtahům bylo zajištěno, že kabinka výtahu přijede maximálně do 30 sekund od jejího přivolání. Jízdní rychlost výtahů byla 2 m/s. Jeden z výtahů však byl expresní (byl určen návštěvníkům firmy) a jezdil rychlostí až 3,2 m/s. Tento výtah byl umístěn v jihovýchodním rohu objektu v sousedství jednoho ze tří schodišť.  Pohyb mezi dvěma sousedními patry zajišťoval páternoster s 31 kabinkami.  V severozápadních partiích budovy se nachází nákladní výtah s kovovou klecí.  Mrakodrap také obsahoval listovní a balíkový výtah s automatickým vyklápěním typu páternoster (podobnost s potrubní poštou) a dálnopis.  Zakomponován byl také shoz na smetí a papír, který v suterénu ústil do sběrače s přímým ukládáním na nákladní automobil a odvozem do spalovny.

Kancelář Jana Antonína Bati.

Technickou raritou budovy je výtahová kancelář ředitele firmy Jana Antonína Bati o rozměrech 6 × 6 metrů, která je elektricky klimatizovanou jednotkou umístěnou na stropě kanceláře (teplota v místnosti klimatizací kolísá v rozmezí 18 až 25 °C). Kancelář je dále vybavena samostatným signalizačním zařízením (včetně automatického elektrického požárního hlásiče a otevírání dveří), telefonem či umyvadlem s teplou i studenou vodou a odpadem. Výtah s kanceláří se pohyboval rychlostí 0,75 m/s.

Schodiště.

V budově jsou celkem tři schodiště mající minimální možnou šířku. Schodiště mají 450 schodišťových stupňů, tedy o 70 více než má katedrála sv. Štěpána ve Vídni.

Vytápění.

Zvlášť pro jednotlivá patra a na sobě nezávisle se provádělo vytápění a klimatizace (systému Carrier) s možností úprav kvality vzduchu (jeho teploty, vlhkosti, množství nebo jakosti) pouze pro konkrétní patro. Navíc bylo pro dané patro možné klimatizaci vyřadit z provozu nebo větrat pouze filtrovaným vzduchem zvenčí bez použití vzduchu cirkulačního. Výhodou byla též jednoduchost obsluhy tohoto systému.  K vytápění a klimatizaci sloužila pro každé z pater samostatná strojovna se samočinnou regulací. Na horní straně parapetu byly navíc umístěny elektrické topné pásy (to z důvodu případného přitápění).  Celá budova byla napojena na tovární parovod.  Ohřev teplé užitkové vody a chlazení pitné vody pro fontánky, které byly umístěny na každém podlaží, byl centrální.

Toalety.

Pánské toalety jsou v každém patře. Dámské toalety jen ve druhém a devátém podlaží.

Elektroinstalace.

Stoupačky elektroinstalace jsou situovány do průběžné vertikální šachty ústředního schodiště. Parapetními zdmi jsou vedeny rozvody světelné, motorové, telefonní a rozhlasové. Elektrické zásuvky jsou umístěny po každých 3 metrech, vypínače po každých 6 metrech, kdy jsou zalícovány s povrchem zdiva.

Mytí oken.

Aby bylo možné mýt velká okna, která nelze otevírat, byl na budovu připevněn závěsný koš, jehož návrhu a realizace se ujaly firemní strojírny. Zavěšen byl ve výšce 67 m v kolejové dráze okolo rohů budovy. Do koše mohly nastoupit jedna nebo dvě osoby s pracovním náčiním. Nástup a nakládka či vykládka pracovních potřeb probíhá z místnosti pro skladování čisticích prostředků a barev, kam se koš dostane po průjezdu vhodně nastavenou výhybkou v 15. etáži.  Koš se obsluhoval čtyřmi knoflíky (pro každý ze směrů - vzhůru/dolů nebo vlevo/vpravo - jeden knoflík). Navíc stiskem kombinací těchto knoflíků bylo možné dosáhnout pohybu diagonálního. Pro zamezení možných výkyvů koše (například při mytí oken) byl koš vybaven dvěma elektromagnety. Ty se obsluhovaly z koše a sloužily k přichycení k okennímu rámu.

Osudy budovy.

V listopadu 1944 byl Zlín bombardován, ale Baťův mrakodrap jako zázrakem unikl zkáze.  Roku 1959 byl interiér přízemí budovy upraven pro Muzeum obuvi.  A o rok později byla střešní terasa z její větší části zastavěna objektem vzorkovny, který je od líce budovy odsazen ochozem.  Během šedesátých let došlo k dobudování jižního vstupu do budovy (počítal s ním již původní architekt Karfík, soudě alespoň podle modelu mrakodrapu). Dobudování však nebylo šťastné, neboť byly provedeno za pomoci těžkopádné markýzy podepřené betonovou stěnou s plastikou (od J. Vlacha) a fontánou. Došlo také na rekonstrukci výtahů, dveří a některých dalších prvků v interiéru budovy.

Současnost.

Po celkové rekonstrukci dokončené v roce 2004 za 630 milionů Kč je mrakodrap sídlem Krajského úřadu Zlínského kraje (jeho kanceláře jsou v 9. až 15. podlaží) a tamního finančního úřadu (jeho kanceláře jsou ve 4. až 8. podlaží).  Ve spodních patrech budovy je restaurace a nachází se tu i prostory se stálou expozicí či plochy pro aktuální krátkodobé výstavy. Na terase budovy v nejvrchnějším patře je provozována kavárna a vyhlídková plošina.

Ocenění.

Stavba se stala kulturní památkou České republiky (je vedená pod číslem 1894).  Během výstavy "Deset století architektury", která v roce 2000 proběhla v areálu Pražského hradu, byla budova zařazena mezi osm nejvýznamnějších památek české architektury 20. století.  Rekonstruovaná stavba získala prestižní hlavní cenu "Grand prix obce architektů" za rok 2004.

Baťův mrakodrap nechal postavit Jan Antonín Baťa ve Zlíně podle projektu architekta Vladimíra Karfíka v letech 1936–1938 jako sídlo ředitelství obuvnické firmy Baťa. Budova má číslo 21, říká se jí proto „jednadvacítka“. Označení budov v Baťově závodě bylo podle amerického stylu, kdy číslo udává přesnou polohu budovy v areálu, neboť první číslice (tedy dvojka) označuje řadu budovy (počítáno od východu k západu) a druhé číslo (tedy jednička) představuje řadu budovy (číslováno od jihu k severu).  Původně měla být administrativa firmy soustředěna do tří navzájem propojených třípodlažních budov. Avšak architekt Karfík přišel s návrhem jedné výškové budovy a Jana Antonína Baťu pro svou představu získal.  Mrakodrap má 16 pater a výšku 77,5 m. Během výstavby se uplatnil standardní zlínský modul 6,15 × 6,15 m, který byl použit u většiny budov stavěných firmou Baťa.  Vzhledem k výšce stavby se jednalo o druhou nejvyšší budovu Evropy. Vyšší v té době byl již jen palác "Všeobecné bankovní jednoty" v Antverpách známý jako Boerentoren, mající výšku 87 m (dnes 97 m). Nejvyšší budovou světa tehdy byla Empire State Building v New Yorku o výšce 381 m.

Baťa's Skyscraper, also known as Building No. 21 is a skyscraper in Zlín, Czech Republic. It is 77.5 metres high and has sixteen floors. It was the administration building of the shoemaking factory Bata Shoes. Now it is headquarters of the Zlín Region. This building was one of the first high-rise buildings in Europe—being the third tallest pre-war skyscraper after Madrid's Telefónica Building and Antwerp's Boerentoren. The building is in constructivist architecture was designed by Vladimír Karfík. It was built between 1936 and 1938 at the instruction of Jan Antonín Baťa.  Originally, the administration offices were to be concentrated in three interconnected three-story buildings. However, architect Karfík came up with a design of a high-rise building and eventually got Jan Antonín Baťa for his idea.


Nové bezpečnostní opatření.

Příčinou katastrofy raketoplánu Challenger byly motory SRB, proto se tyto motory dočkaly velkého množství vylepšení. Bylo provedeno 155 konstrukčních změn – vylepšení konstrukce zápalníků pohonných hmot, zlepšená konstrukce trysek. Těsnící proužky mezi jednotlivými segmenty motoru, které byly přímou příčinou havárie, získaly robustnější konstrukci. Jejich počet vzrostl na tři oproti předchozím dvěma. Změny se nevyhnula ani vnější palivová nádrž ET, na niž technici vykonali 8 vylepšení a vlastní raketoplán, kde proběhlo až 220 konstrukčních úprav. Přibyl nový nouzový východ a nová možnost úniku posádky z lodi pomocí teleskopické tyče. Upraveny byly také startovací komplexy. Došlo ke zpřísnění opatření na přípravu a provoz raketoplánů. Počet podmínek, které musely před startem vyhovovat, přesáhl 2500. Následkem těchto úprav klesla nosnost raketoplánu na 22 700 kg z předešlých 29 500 kg.

Přípravy na start.

Orbiter Discovery byl 21. června přemístěn do raketové montážní haly VAB, kde ho připojili k vnější palivové nádrži ET, která byla zase spojena s pomocnými motory SRB. Už kompletně smontovaná startovací sestava se 4. července přemístila na startovací rampu 39-B. To byla stejná rampa, z které před více než dvěma lety odstartoval Challenger na svoji poslední misi. 26. srpna bylo zahájeno odpočítávání. V jeho průběhu se vyskytlo neplánované prodloužení v čase T-3h. Kromě toho ale odpočítávání probíhalo hladce a tak v čase T-9 min mohl dát Robert B. Sieck, ředitel startovních příprav, povel ke startu.  V rámci zvýšení bezpečnosti byly na mysu Canaveral během startu v pohotovosti tři helikoptéry typu Sikorsky HH-3. Ty měly poskytnout pomoc posádce raketoplánu v případě, že by musela opustit jeho palubu a přistát pomocí padáků v Atlantiku blízko pobřeží. O 180 km dále hlídkovala loď "Tahoma", patřící pobřežní stráži (US Coast Guard), na širém moři byla připravena vrtulníková fregata USS Flatley a 360 km od místa startu kroužilo hlídkové letadlo Lockheed HC-130 národní letecké gardy (Air National Guard).

Problémy před startem.

11. července začalo tankování paliva pro orbitální motory OMS a manévrovací motory RCS. 15. července si jeden technik všiml zápachu okysličovadla v blízkosti levého zadního modulu RCS. Po šestihodinovém pátraní bylo lokalizováno místo, odkud chemikálie unikala. V srpnu byla netěsnost zalita tmelem ze silikonového kaučuku, grafitu a skelných vláken. Problém také nastal s netěsností na pozemním potrubí, které přivádí kapalný vodík do nádrže ET.  Rovněž nastaly problémy se zkouškami hlavních motorů raketoplánu SSME. Přepouštěcí ventil na motoru č. 2 se uzavíral příliš pomalu, proto palubní počítač zastavil zkoušku probíhající 4. srpna jen necelou sekundu před zážehem. Vadný ventil byl vyměněn a další zkouška už proběhla bez problémů.

Průběh letu.

Raketoplán odstartoval 29. září v 15.37.00 UT. V čase T+2 minuty a 2 sekundy při rychlosti přibližně Mach 4 vyhořelo palivo v motorech SRB, které byly po dvou sekundách odhozeny. Discovery pokračoval v letu po o mnoho strmější dráze než při předcházejících misích, aby se v případě poruchy jednoho z motorů SSME zvýšila šance navedení na nouzovou oběžnou dráhu. V čase T+513 byly po postupném snižování tahu hlavní motory SSME vypnuty. Discovery se ocitl na dráze 65-290 km se sklonem 28,5° k rovníku. O 20 sekund později byla odhozena nádrž ET, která zanikla v atmosféře. Na oběžnou dráhu se raketoplán dostal přibližně v T+40 minut zážehem orbitálních motorů OMS, které jeho rychlost zvýšily o 68 m/s. Operační dráha byla téměř kruhová s průměrnou výškou 296 km.  Po otevření dveří do nákladového prostoru posádka nejdříve otestovala systémy družice TDRS-C. V čase T+6 h 30 minut ji vypustila pod 60° uhlem. Družice i s urychlovacím stupněm IUS se zpočátku pohybovala díky impulzu, který jí udělil pružinový mechanizmus. Později, když byl raketoplán v dostatečné vzdálenosti, tedy asi o půl oběhu, se zažehl motor prvního stupně rakety IUS, jenž dostal družici na přechodovou dráhu. Následující den prostřednictvím druhého stupně vystoupala družice na geostacionární dráhu nad tichomořskou republiku Kiribati. U družice nastaly problémy s nosníky parabolických antén, Discovery měl také problém se zablokováním parabolické antény pro pásmo Ku. Dalším problémem byla záložní povelová linka k hydraulice jednoho z motorů OMS, avšak hlavní systém pracoval bez závad. Třetí závažný problém představoval zablokovaný výparník vody ledem. Aby se zabránilo dalšímu zamrzávání, musela být na palubě raketoplánu udržovaná teplota v rozsahu 27-28 °C. Led posádka odstranila propláchnutím výparníku třemi dávkami vody několik hodin před návratem.  Zbytek času zůstávající do přistání posádka věnovala hlavně fotografování zemského povrchu. Nelson se věnoval 60 vzorkům proteinů krystalizovaných v automatickém zařízení ve stavu beztíže. Mezi vzorky byla i bílkovina izolovaná z viru HIV, jejíchž zkoumání je důležité pro boj s chorobou AIDS.  3. října se Discovery vrátil do zemské atmosféry. Po natočení do polohy motory napřed proběhl 170-sekundový zážeh motorů OMS. Ty snížily rychlost stroje. Raketoplán vstoupil do atmosféry nad Tichým oceánem ve výšce 121 km, asi 7600 km od místa přistání. Discovery dosedl na dráhu 17 základny Edwards AFB rychlostí 370 km/h v 11.37 EDT (16.37.18 UT).

STS-26 byla mise amerického raketoplánu Discovery. Cílem mise bylo obnovení letů, které byly pozastaveny po havárii raketoplánu Challenger a vypuštění družice TDRS-C s urychlovací dvojstupňovou raketou IUS. Tato družice zajišťuje spojení raketoplánů s řídícím střediskem.

STS-26 was the 26th NASA Space Shuttle mission and the seventh flight of the orbiter "Discovery". The mission launched from Kennedy Space Center, Florida, on 29 September 1988, and landed four days later on 3 October. STS-26 was declared the "Return to Flight" mission, being the first mission after the Space Shuttle "Challenger" disaster of 28 January 1986. It was the first mission since STS-9 to use the original STS numbering system, the first to have all its crew members wear pressure suits for launch and landing since STS-4, and the first mission with bailout capacity since STS-4. STS-26 was also the first all-veteran crew mission since Apollo 11, with all of its crew members having flown at least one prior mission.


Monster Energy Cup Series.

"NASCAR Monster Energy Cup Series" (dříve Sprint, Nextel, Winston) je nejvyšší úroveň profesionální soutěže, a v důsledku toho také nejpopulárnější a nejziskovější ze všech soutěží NASCAR. Sezóna se obvykle skládá ze 36 bodovaných a 5 nebodovaných závodů, v rozmezí 10 měsíců. Nejprestižnější závod NASCAR bývá tradičně Daytona 500, mezi další prestižní podniky patří 600mílový závod v Charlotte, 400mílový závod v Indianapolis nebo 500kolová podívaná v Bristolu. V každém bodovaném závodě startuje 40 vozů značek Chevrolet, Ford a Toyota. První titul pro ne-americký vůz získal v roce 2015 Kyle Busch s vozem Toyota Camry. Posledním šampiónem za rok 2016 je Jimmie Johnson, pro kterého to znamenalo zisk sedmého titulu. Toto se podařilo už pouze Richardu Pettymu a Dale Earnhardtu seniorovi.

Xfinity Series.

"NASCAR Xfinity Series" (dříve Nationwide) je druhá nejvyšší soutěž NASCAR. Poslední šampiónem z roku 2016 je Daniel Suárez. Moderní forma těchto závodů začala v roce 1982 s hlavním sponzorem Anheuser-Busch Brewing's Budweiser. Sezona je o několik závodů kratší než u Monster Cupu. A také celkový obrat peněz a ceny jsou významně nižší.

Camping World Truck Series.

"NASCAR Camping World Truck Series" jsou speciály podobné vyšším ligám, ale opatřeny karosérií vypadající jako pick-up, což je nejoblíbenější dopravní prostředek v USA. Vítězem sezóny 2016 se stal Johnny Sauter. Série závodů Camping World Truck Series vznikla v roce 1994. První závod proběhl v následujícím roce. V současné době jediná soutěž ze tří nejznámějších, která má závod mimo území USA.

Bezpečnost v NASCAR.

Většina bezpečnostních prvků v NASCAR byla zavedena až v reakci na smrt nebo těžké zranění jezdců, zejména pak po smrti Dale Earnhardta Sr. v roce 2001. Největším přínosem pro zvýšení bezpečnosti bylo zavedení povinného používání HANS (Head and Neck Support – podpora hlavy a krku) a vybudování nových tlumených svodidel SAFER Barrier.

Pravidla.

Vzhled vozu.

Každý vůz je povinen být označen velkým číslem na bočních stranách vozu a na střeše vozu, v rozmezí od 00-09 a 0-99. Dále jsou určeny oblasti vozu, kde jsou nalepeny sponzoři a dodavatelé série, hlavní sponzor série a jmenovka jezdce. Dále je požadováno, aby byl barevný vzhled stejný na obou stranách vozu, je však možné požádat o výjimku.

Zastávky v boxech.

Několikrát za závod je nutné vozům doplnit palivo a vyměnit pneumatiky. Děje se tak v boxové uličce, kde je zeď, která odděluje boxová stání a samotné garáže. Servis vozu před zdí má povoleno pouze šest mechaniků. Čtyři mechanici mají na starost výměnu pneumatik, je nutné povolit a utáhnou pět matic kola při každé výměně. Obvykle tito mechanici pracují ve dvojici a obsluhují tak přední nebo zadní polovinu vozu. Další mechanik zvedá vůz, ručně ovládaným hydraulickým heverem a poslední z nich doplňuje palivo z tankovací nádoby. Několik dalších mechaniků může za zdí pomáhat podáváním pneumatik a nářadí, avšak nesmí vstoupit před zeď k vozu, jinak se jedná o porušení pravidel. Pokud je vůz poškozen tak, že ho mechanici před zdí nedokáží opravit, je nutné vůz přesunout za zeď, do garáží a tam může pracovat na voze neomezený počet mechaniků.

Bodování.

Body se udělují všem čtyřiceti vozům, které odstartovaly do závodu a mají právo bodovat v sérii. Vítěz dostává 40 bodů, druhý 35 a pak se počet bodů snižuje po jednom až k pozici 36. 36. v cíli až 40. dostávají shodný počet jednoho bodu.

NASCAR ("National Association for Stock Car Auto Racing") je rodinný obchodní podnik, který povoluje a řídí celou řadu motoristických sportovních událostí v USA, v nichž startují závodní speciály. Nascar založil v letech 1947–1948 Bill France senior. Závody se oficiálně jezdí od roku 1948. Od roku 2009 je generálním ředitelem NASCAR Brian France, vnuk zesnulého Billa France seniora. NASCAR je největším podnikem svého druhu ve Spojených státech. Patří se svými miliony fanoušků mezi nejsledovanější sporty v USA. Podle televizních ratingů jsou sledovanější pouze profesionální zápasy amerického fotbalu. Tři největší závodní série jsou Monster Cup Series, Xfinity Series a Camping World Truck Series. Celkově se však pod patronací NASCAR pořádá okolo 1500 závodů na více než 100 tratích v 39 státech USA, Kanady a Mexika. Exhibičně se závodilo v roce 1988 v Austrálii a mezi roky 1996–1998 v Japonsku.  Hlavní sídlo NASCAR je v Daytona Beach na Floridě, má však kanceláře i ve čtyřech městech v Severní Karolíně, a sice v Charlotte, Mooresville, Concordu a v Conoveru. Regionální kanceláře sídlí také v New Yorku, v Los Angeles a v Bentonville v Arkansasu. Mezinárodní kanceláře jsou v Mexico City a v Torontu.

The National Association for Stock Car Auto Racing (NASCAR) is an American auto racing sanctioning and operating company that is best known for stock-car racing. The privately owned company was founded by Bill France Sr. in 1948, and his son, Jim France, has been the CEO since August 6, 2018. The company is headquartered in Daytona Beach, Florida. Each year, NASCAR sanctions over 1,500 races at over 100 tracks in 48 US states as well as in Canada, Mexico, and Europe.


Životopis.

Společně se svou matkou cestovala v autě dne 13. září 1982 při autonehodě, která se kněžně nakonec stala osudnou. Kvůli zraněním, která utrpěla, ležela Stéphanie v nemocnici a nemohla se účastnit matčina pohřbu.  Poté, co se psychicky zotavila z autonehody, začala v roce 1983 pracovat u Christiana Diora pod vedením hlavního návrháře Marca Bohana, který byl přítelem její matky a princezny Caroline a obvykle je také oblékal. Brzy se stala jednou z osobností tohoto módního domu. O rok později debutovala také jako modelka, ale tato její kariéra netrvala dlouho kvůli odporu knížete Rainiera. Později uvedla také dvě své vlastní kolekce plavek.  Kariéru v módním průmyslu princezna opustila kvůli zpěvu. Na začátku roku 1986 vydala svůj první singl. Píseň "Ouragan" se umístila v Top 10 a prodalo se více než 5 milionů kopií. V září téhož roku vydala celé album, kterého se prodalo více než 2,5 milionu kopií. V roce 1987 nahrála píseň "Young Ones Everywhere", aby podpořila UNICEF. Pokusila prorazit také ve Spojených státech, ale neúspěšně (prodalo se pouze 30 000 kopií nového alba). Natočila píseň "In the Closet" s Michaelem Jacksonem a svou hudební kariéru také ukončila.  Mezi jejími partnery patřilo mnoho známých mužů. Již v šestnácti letech chodila s Paulem Belmondem, synem herce Jeana-Paula Belmonda, o rok předtím se španělským zpěvákem Miguelem Bosém. Mezi její pozdější partnery patří třeba Rob Lowe, Anthony Delon (syn Alaina Delona) nebo Jean Yves Lefur.  V roce 1992 se jejím milencem stal osobní bodyguard Daniel Ducruet, se kterým má dvě děti:  Ducrueta si vzala v roce 1995, díky tomu se jejich společné děti dostaly do následnického pořadí na monacký trůn. Již o dva roky později se ale rozvedli. Jejich vztah je i nadále přátelský, občas jsou viděni na společné dovolené se svými dětmi.  Mezi její další partnery patřili Fabien Barthez, Jean-Claude van Damme, Jean Raymond Gottlieb. Posledně jmenovaný je pravděpodobně otcem její další dcery Camille Gottlieb, sama to však nikdy nepotvrdila.  V roce 2003 se provdala za Adanse Lopez Perese, ale rozešli se již po deseti měsících manželství a krátce na to se rozvedli.

Princezna Stéphanie Monacká (Stéphanie Marie Elisabeth Grimaldi, * 1. února 1965) je nejmladší potomek bývalého monackého knížete Rainiera III. a jeho ženy, bývalé hollywoodské herečky, Grace Kellyové, sestra současného monackého knížete Alberta II. Jednu dobu byla také zpěvačkou, modelkou a návrhářkou plaveckého oblečení. Její matka ji často nazývala svým "divokým dítětem".

Princess Stéphanie of Monaco (Stéphanie Marie Elisabeth Grimaldi; born 1 February 1965) is the youngest child of Rainier III, Prince of Monaco, and the American actress Grace Kelly. She is the younger sister of Albert II, Prince of Monaco, and Caroline, Princess of Hanover. Currently 14th in the line of succession to the Monegasque throne, she has been a singer, swimwear designer and fashion model.


Historie.

Stavba.

Původně se mělo jednat o čtvrtou loď třídy "Kitty Hawk", v její konstrukci ale došlo k takovému množství změn, že jí byla přiřazena vlastní třída. Objednána byla s jaderným pohonem (měla používat reaktor A3W), avšak po zahájení stavby došlo i v této oblasti ke změně a byla vybavena konvenčním pohonem.  Stavba lodi byla zahájena 22. října 1964. Pokřtěná a spuštěná na vodu byla 27. května 1967, tedy dva dny před nedožitými 50. narozeninami Johna Kennedyho. Loď pokřtily Jacqueline Kennedyová a její tehdy devítiletá dcera Caroline v Newport News ve Virginii, kde byla v místní loděnici Newport News Shipbuilding stavěna. Do služby byla zařazena 7. září 1968.

Služba.

V 70. letech 20. století brázdila severní část Atlantského oceánu a Středozemní moře.  V roce 1982 poprvé proplula Suezským průplavem a vydala se na cestu do Indického oceánu. Při této misi přivítala na své palubě somálského prezidenta. V říjnu 1983 byla odvelena zpátky přes Suez ke břehům Libanonu, kde probíhala občanská válka. V prosinci 1983 pak vzlétla z její paluby k ostré bojové akci letadla A-6, která provedla nálet na Bejrút (společně se vzdušnými silami letadlové lodě USS "Independence"). Námořnictvo ztratilo 2 letouny. V zálivu Velká Syrta (v blízkosti teritoriálních vod Libye) došlo 4. ledna 1989 ke konfliktu se dvěma libyjskými letouny MiG-23, které se blížily k letadlové lodi. Z paluby tak vzlétly dva stíhací letouny F-14, aby útočníky zastavily. Ačkoliv zněl pro americké letadla pokyn jasně, měly mírumilovně doprovodit libyjské migy směrem od lodi, přesto došlo ke střetu a obě dvě libyjské stíhačky byly sestřeleny.  V roce 1991 se USS "John F. Kennedy" zúčastnila operace Pouštní bouře proti Iráku, který okupoval Kuvajt. Z její paluby bylo uskutečněno 114 náletů, celkově 2 900 vzletů letadel. V roce 1996 navštívila při své plavbě Dublin v Irsku, kde ji vítalo na deset tisíc lidí, kteří věděli, že kořeny Johna Kennedyho vychází právě z jejich ostrova. Navíc byla tehdy americkou velvyslankyní v Irsku Jean Kennedyová-Smithová, sestra prezidenta Kennedyho.  Po teroristických útocích z 11. září 2001 měla letadlová loď "John F. Kennedy" za úkol hlídkovat ve středním Atlantiku a zajišťovat ochranu východního pobřeží USA. V roce 2002 se podílela na útocích v Afghánistánu, cílem byl Tálibán a al-Káida.

Vyřazení ze služby.

Dne 23. března 2007 se na palubě lodi "John F. Kennedy" v přístavu Mayport (Florida) konal rozlučkový obřad při příležitosti jejího chystaného vyřazení ze služby, ke kterému oficiálně došlo 1. srpna 2007.  V červenci 2007 byla přetažena na námořní základnu v Norfolku ve Virginii, v březnu 2008 do Filadelfie do zařízení pro deaktivované lodě, přičemž americké námořnictvo ji nabídlo pro případné muzejní využití.

USS "John F. Kennedy" (CV-67) je letadlová loď Námořnictva Spojených států, která působila ve službě v letech 1968–2007. Její konstrukce je modifikovanou verzí lodí třídy "Kitty Hawk", proto jí byla přiřazena vlastní třída. Loď byla původně postavena a klasifikována jako útočná letadlová loď pro podporu leteckých bojů (označení CVA-67), v roce 1974 však došlo k jejímu překlasifikování na víceúčelovou letadlovou loď (CV-67), která může vést i boj proti ponorkám. Jedná se o poslední americkou letadlovou loď vybavenou konvenčním (nejaderným) pohonem. Jméno získala po 35. prezidentovi USA Johnu Fitzgeraldovi Kennedym, přezdívku měla „Big John“ ("Velký John").

USS "John F. Kennedy" (CV-67) (formerly CVA-67) is the only ship of her class (a variant of the "Kitty Hawk" class of aircraft carrier) and the last conventionally powered carrier built for the United States Navy. The ship was named after the 35th President of the United States, John F. Kennedy, and was nicknamed "Big John". "John F. Kennedy" was originally designated a CVA (fixed wing attack carrier); however, the designation was changed to CV.  After nearly 40 years of service in the United States Navy, "John F. Kennedy" was officially decommissioned on 1 August 2007. She is berthed at the NAVSEA Inactive Ships On-site Maintenance facility in Philadelphia and, until late 2017, was available for donation as a museum and memorial to a qualified organization. In late 2017, the Navy revoked her "donation hold" status and designated her for dismantling. The name has been adopted by the future "Gerald R. Ford"-class aircraft carrier "John F. Kennedy" (CVN-79).


Historie.

Dne 4. května 1870, devět let po sjednocení Itálie (1861), byl vydán dekret jímž byl vytvořen státní znak Italského království. Tento znak tvořil štít (bílý kříž v červeném poli, znak dynastie Savojských) jenž byl nově určen jako znak celé Itálie, štít podpírali 2 zpět hledící lvi. Kolem štítu byly obtočené tyto řády (pořadí: 3 pod štítem, 1 pod nimi a 1 pod těmi 4) Vojenský Savojský řád, Civilní Savojský řád, Řád italské koruny, Řád sv. Mauricia a sv. Lazara a Nejvyšší řád zvěstování nanebevzetí Panny Marie (motto řádu FERT). Lvi drželi kopí se státní vlajkou. Tento znak byl položen na purpurový královský plášť, jenž vycházel z turnajské helmy na níž byla královská koruna (heraldický model). Tento celý znak byl položen na bledě modro-zlatý stan (pavilon) na jehož vrcholu byla tzv. "Stellone d'Italia", hvězda jenž měla ochránit italský národ.  Po dvaceti letech od zavedení původního znaku byl 1. ledna 1890 znak pozměněn. Znak dostal více formu více podobnou znakům jiných států. Zmizela kopí s vlajkou jenž nesli lvi. Byl odstraněn plášť a stan se změnil na červený, na jehož vrcholu se přesunula královská koruna. Turnajská přilba se přesunula nad štít a nad korunou byl klenot v podobě lva na jehož krku tj. mezi přilbou a klenotem se objevila železná koruna. Kolem štítu byl nyní ovinut pouze Nejvyšší řád zvěstování nanebevzetí Panny Marie. Znak v této podobě zůstal používán 56 let až do ustanovení Italské republiky, kromě období vlády fašismu, kdy byl modifikován viz níže.  Znak byl modifikován během vlády fašistů a používán s fašistickými symboly v letech 1929–1944. těmi fašistickými symboly byly především tzv. "fasces" (což jsou svazky, původně totiž označovalo jilmové pruty svázané červenou páskou s vyčnívající vetknutou sekyrou – symboly fašismu) tyto fasces nahradily lvy v pozici štítonošů.  Předchozí verze znaku byla krátce obnovena v letech 1944–1946, dokud se znakem nového Italské republiky nestal současný znak jenž byl ovšem oficiálně přijat až 5. května 1948.

Státní znak Itálie () byl oficiálně přijat 5. května 1948. Heraldicky se nejedná o znak, ale o emblém, protože nebyl navržen v souladu s tradičními heraldickými pravidly. Znak tvoří červeně lemovaná bílá pěticípá hvězda položená do středu šedého ozubeného kola. Po stranách jsou olivová a dubová ratolest. Ty jsou dole převázány červenou stuhou nesoucí nápis REPVBBLICA ITALIANA ().  Hvězda symbolizuje republiku, ozubené kolo heslo z ústavy „Itálie je demokratická republika, založená na práci“. Olivová větévka představuje touhu po míru a harmonii. Dubová větévka symbolizuje sílu a důstojnost italského lidu. Dub i olivovník jsou typické stromy italské krajiny.

The emblem of the Italian Republic () was formally adopted by the newly formed Italian Republic on 5 May 1948. Although often referred to as a coat of arms (or in Italian), it is technically an emblem as it was not designed to conform to traditional heraldic rules.  The emblem comprises a white five-pointed star, the "Stella d’Italia" (English: "Star of Italy"), with a thin red border, superimposed upon a five-spoked cogwheel, standing between an olive branch to the left side and an oak branch to the right side; the branches are in turn bound together by a red ribbon with the inscription "" ("Repubblica Italiana", Italian for "Italian Republic", with the U - absent from the classical Latin alphabet - spelt with a V, as is common in inscriptions and heraldry). The emblem is used extensively by the Italian government. The armorial bearings of the House of Savoy, blazoned "gules a cross argent", were previously in use by the former Kingdom of Italy; the supporters, on either side "a lion rampant Or", were replaced with "fasci littori" (literally bundles of the lictors) during the fascist era.


Velikost.

Kamarasauři sice nedosahovali délky diplodoků (maximálně asi 18 až 23 metrů), ale vážili podstatně více, až kolem 47 tun. Existují také fosílie patrně ještě větších jedinců, kolem 25 metrů dlouhých. Byla však objevena také kostra mláděte, dlouhá jen 12,2 metru. Druh "C. lewisi" dosahoval délky 13 metrů a hmotnosti 10 000 kg, druh "C. grandis" délky 14 metrů a hmotnosti 13 000 kg, druh "C. lentus" délky 15 metrů a hmotnosti 15 000 kg a největší "C. supremus" délky 18 metrů a hmotnosti kolem 23 000 kg.

Paleobiologie a objevy.

Kamarasauři pravděpodobně žili v malých stádech. Jejich fosilie pocházejí z pozdní jury, období před zhruba 155 až 145 miliony let. Tito masivní dinosauři patří k objevům spojeným s obdobím tzv. Války o kosti na konci 19. století.  Některé druhy tohoto rodu mohou být ve skutečnosti samostatnými platnými taxony s vlastním rodovým jménem. To je případ druhu "Cathetosaurus lewisi", který je od roku 2013 považován za samostatný rod kamarasauridního sauropoda.

Stavba těla.

"Camarasaurus" patřil k robustně stavěným sauropodům, kteří neměli oproti například diplodokidům příliš dlouhý krk a ocas. Charakteristické pro ně byly čtyři sloupovité končetiny, mohutné tělo a dlouhý krk i ocas. Hlava byla charakteristicky vysoká a krátká.

Migrace.

Vědecká studie z roku 2011 dokazuje, že tito dinosauři podstupovali sezónní migrace na vzdálenost asi 300 kilometrů. Prokázala to izotopová analýza jejich fosilních zubů. Fosilie tohoto rodu byly objeveny také na území státu Montana, tedy mnohem severněji, než se předpokládalo.

Camarasaurus (z latinského "camara" - dutina, kamarasaurus měl totiž v obratlích velké dutiny) byl rodem obřích čtyřnohých býložravých dinosaurů. Tento rod představuje nejrozšířenější ze sauropodů, kteří obývali v době před 150 miliony let Severní Ameriku.

Camarasaurus ( ) was a genus of quadrupedal, herbivorous dinosaurs. It was the most common of the giant sauropods to be found in North America. Its fossil remains have been found in the Morrison Formation of Colorado and Utah, dating to the Late Jurassic epoch (Kimmeridgian to Tithonian stages), between 155 and 145 million years ago.  "Camarasaurus" presented a distinctive cranial profile of a blunt snout and an arched skull that was remarkably square. It likely travelled in herds, or at least in family groups.  The name means "chambered lizard", referring to the hollow chambers in its vertebrae (Greek καμαρα (') meaning "vaulted chamber", or anything with an arched cover, and σαυρος (') meaning "lizard").


Konstrukce.

Loď vyprojektovalo Koroljovovo středisko. Byl to typ kosmické lodě zcela odlišný od předchozích průzkumných sond Zond 1 až 3. Hmotnost lodě byla 5375 kg. Kabina vyšla konstrukčně z kabiny lodí Sojuz.

Průběh letu.

Po startu z kosmodromu Bajkonur 14. září 1968 za pomoci rakety Proton K/D se dostala na nízkou parkovací dráhu kolem Země, odtud po 67 minutách na dráhu kolem Měsíce. Ve vzdálenosti 320 000 km od Země byla dne 17. září provedena korekce dráhy. Den poté loď obletěla Měsíc ve vzdálenosti 1 950 km od jeho povrchu a nastoupila zpáteční let. Během něj pořídila snímky naší planety (byly i veřejně publikovány), konkrétně Afriky z výše 90 000 km.  Sonda měla na své palubě řadu biologických vzorků, dvě želvy stepní, octomilky, moučné červy, rostliny, semena, bakterie, řasy chlorella atd.  Dne 21. září 1968 byla provedena nová korekce dráhy. Po přiblížení k atmosféře se oddělila návratová kabina v druhé kosmické rychlosti 11 km/s od zbytku sondy (který shořel) a s přetížením 25 g začala klesat. Ve výšce 7 km klesla její rychlost na 200 m/s a otevřely se padáky. Na nich se snesla na hladinu Indického oceánu 21. září 1968. Druhý den ji vyzvedla na svou palubu oceánografická loď Vasilij Golovin a odvezla ji do přístavu Bombaj. Zde kabinu vzalo na svou palubu sovětské letadlo a dopravilo ji do SSSR.  Spojené státy sledovaly Zond 5 po celý jeho let, jelikož vyvolával obavy u NASA, že Sověti plánovali brzký oblet Měsíce s lidskou posádkou. Byl také katalyzátorem rozhodnutí o poslání Apolla 8 k Měsíci, namísto původně plánovaného testování modulu na vysoké oběžné dráze Země.  Když byl modul otevřený čtyři dny po přistání, všechny biologické vzorky byly živé. Želvy sice ztratily zhruba 10 procent své tělesné hmotnosti, ale zůstaly aktivní a nevykazovaly ztrátu chuti k jídlu.  Návratová kapsule Zondu 5 je vystavená v Muzeu RKK Eněrgija v Rusku.

Zond 5 (Зонд 5) byla bezpilotní kosmická loď SSSR vyslaná k Měsíci roku 1968, pátá oficiální z programu Zond. Byla katalogizována v COSPAR jako 1968-076A. Po obletu Měsíce se loď vrátila k Zemi. Byla to první kosmická loď, která obletěla Měsíc a bezpečně se vrátila na Zemi. Byla také první, která dovezla pozemské formy života k Měsíci.

Zond 5 () was a spacecraft of the Soviet Zond program. In it became the second spaceship to travel to and circle the Moon, and the first to return safely to Earth. Zond 5 carried the first terrestrial organisms to the vicinity of the Moon, including two tortoises, fruit fly eggs, and plants. The tortoises underwent biological changes during the flight, but it was concluded that the changes were primarily due to starvation and that they were little affected by space travel.  The Zond spacecraft was a version of the Soyuz 7K-L1 crewed lunar-flyby spacecraft. It was launched by a Proton-K carrier rocket with a Block D upper-stage to conduct scientific studies during its lunar flyby.


Biografie.

V mládí byl Bagapš členem Gruzínské basketbalové reprezentace. Vystudoval subtropické zemědělství na Gruzínské státní univerzitě v Suchumi a již během studií pracoval v podniku na zpracování vína. Později si našel práci jako člen ochranky gruzínské státní banky. Po absolvování vojny v roce 1972 začal pracovat jako předseda sovchozu a s tím přišla i funkce instruktora v zájmových kroužcích, organizovaných Komsomolem.

Politická kariéra v Abcházii.

V roce 1978 dostal v komsomolu nové pravomoci a byl zodpovědný za informování gruzínského ústředního výboru této mládežnické organizace o aktivitách abchazské větve a jejích členů. Potom za dva roky se stal prvním tajemníkem abchazské regionální organizace Komsomolu, čímž vlastně vstoupil do politiky. V roce 1982 se stal okresním tajemníkem sovětské komunistické strany v Očamčyře, kde setrval až do rozpadu SSSR. Po pádu komunismu opustil politiku a coby podnikatel reprezentoval Abcházii v Moskvě.  Jeho moskevská mise skončila v roce 1995, když si ho nový premiér jeho vlasti Gennady Gagulia, která jednostranně vyhlásila nezávislost, kterou tehdy nikdo z mezinárodního společenství neuznával, vybral za svého místopředsedu vlády. Dne 9. prosince 1995 byl na Bagapše v Suchumi spáchán atentát, kdy vyvázl s vážnými zraněními. V tu dobu totiž probíhala tvrdá jednání mezi Abcházií, Gruzií a Ruskem o statusu Abcházie a o mandátu mírových jednotek OSN, a Bagapš opakovaně navrhoval plán návratu gruzínských uprchlíků do Abcházie, čímž se dostal do opozice vůči prezidentovi Ardzinbovi.

Premiér Abcházie.

Dne 29. dubna 1997 se stal premiérem separatistické republiky, když jeho předchůdce Gennady Gagulia odstoupil z funkce ze zdravotních důvodu. Premiérem setrval až do 20. prosince 1999, kdy se v Suchumi opět odehrály bombové útoky, navíc prezident Ardzinba byl znovuzvolen prezidentem, takže bylo nutné jmenovat nového premiéra. Jeho politika již však nebyla a nemohla být tak umírněná, jako když byl ve funkci místopředsedy vlády. Jeho administrativa totiž musela řešit napjatou situaci, kdy v květnu 1998 došlo ke konfliktům na hranicí separatistické republiky s gruzínskými extrémisty usilujícími o opětovné připojení Abcházie ke Gruzii silou (někdy je tato krize nazývaná jako „šestidenní válka“).  To vedlo k vypalování stovek domů na abchazské straně a k úprku asi 30 tisíc Gruzínců z příhraničních okresů. Tato složitá situace vedla k tomu, že Tbilisi vyslalo k řece Inguri armádu, čímž ještě více vzrostlo napětí, ale to bylo krátce na to zažehnáno, když gruzínská armáda pozatýkala účastníky boje s Abcházy.  Po odstoupení z funkce premiéra na nějaký čas zmizel z politiky a stal se na léta 2000 - 2004 výkonným ředitelem abchazského státního elektrárenského podniku Černomorenergo. Ke konci tohoto období se pozvolna vracel do politiky a byl vnímán jako kandidát opozice do prezidentských voleb v roce 2004. Už na začátku roku 2004 se stal jedním ze tří nejvlivnějších osobností v nově založené straně Jednotná Abcházie. Po sjednocení této strany s hnutím válečných veteránů Amcachara se stal jejich společným kandidátem na prezidenta, když ho obě strany upřednostnily před jinými možnými kandidáty jako třeba před bývalým ministrem zahraničí Sergejem Šambou.

Prezident Abcházie.

Prezidentské volby Bagapš vyhrál velmi těsným výsledkem 50,3 % hlasů, což se setkalo s problémy a jak Bagapš, tak jeho hlavní protikandidát Raul Chadžimba podali protest. Abchazská volební komise totiž za vítěze původně prohlásila Chadžimbu s tím, že se Bagapš umístil až druhý daleko za vítězem, což se nezakládalo na pravdě. Abchazský nejvyšší soud proto nařídil přepočítání hlasů a vyšlo najevo, že ve skutečnosti vyhrál Bagapš s oněmi 50,3 % hlasů. Nejvyšší soud však vzal tento verdikt zpět poté, co do budovy soudu vtrhli příznivci Chadžimby. V nastalé krizi Bagapš pohrozil, že 6. prosince 2004 provede vlastní prezidentskou inauguraci bez ohledu na dění v zemi, ale rychle vzal tuto hrozbu zpět. Bagapš usedl s Chadžimbou k jednacímu stolu a výsledkem byla dohoda, že se budou volby opakovat s tím, že oba budou kandidovat společně jako symbol národní jednoty: Bagapš na prezidenta a Chadžimba na viceprezidenta. 12. ledna 2005 byl tedy nakonec zvolen prezidentem Abcházie s podporou 91,5 % obyvatel a o měsíc později byl slavnostně inaugurován. Jeho vláda byla po toto funkční období charakteristická stabilitou na personálním poli s minimem změn ve vládě. Ale vztahy s Gruzií vřely, neboť docházelo k provokacím z gruzínské strany (kvůli údajnému prodeji lukrativního majetku, jenž původně patřil Gruzíncům vyhnaným z Abcházie), hlavně k průnikům jejích pohraničníků do okresu Tkvarčeli a Gali, kde docházelo k přestřelkám s abchazskými vojáky s několika mrtvými, takže Bagapš nařídil po zasedání bezpečnostní rady přesunout část abchazské armády k hranicím s Gruzií. V roce 2008 se jeho vláda zapojila do rusko-gruzínského konfliktu o Jižní Osetii, když označil gruzínský útok za genocidu osetinského národa. Abcházie se od Ruska a dalších zemí konečně dočkala částečně mezinárodního uznání, ovšem mezinárodní společenství stále uznávalo Abcházii jako nedílnou součást Gruzie, proti čemuž Bagapš v dubnu 2009 kontroval prohlášením, že by si zejména Evropská unie měla uvědomit, že je nezávislost Abcházie vyřešena jednou provždy, ale okamžité uznání od ostatních států světa žádat nebude a připomněl případ mezinárodního uznání Kosova. Bezpečnostní situace byla po válce o Jižní Osetii stále napjatá a kvůli pokračujícím provokacím z konce října 2008 ze strany Gruzie vydal Bagapš příkaz, aby bezpečnostní složky adekvátně zasáhly, přičemž prohlásil, že Gruzie rozpoutala teroristické akce na území Abcházie a obvinil Evropskou unii z tendenčního přístupu k vyhodnocování situace a z nespravedlivého hodnocení činů gruzínské vlády, jež podle jeho názoru pozvedla terorismus na úroveň státní politiky.  V létě 2009 však musel řešit politickou krizi, když Abcházii zasáhly protesty obyvatel a rezignoval tajemník bezpečnostní rady státu. Tato situace komplikovala naplánované prezidenstké volby, jež se měly konat v prosinci téhož roku, do kterých Bagapš už v dubnu oznámil na tiskové konferenci v Moskvě, že využije své ústavní právo a bude se ucházet o druhý mandát. Navíc Gruzie zahájila námořní blokádu Abcházie, což Bagapš označil za pirátství, a dal pokyn abchazskému námořnictvu, aby na gruzínské lodě střílelo, pokud vplují do abchazských výsostných vod.  27. října téhož roku byl nominován svou stranou Jednotná Abcházie jako kandidát na prezidenta a jeho premiér Aleksandr Ankvab ze strany Aitaira byl nominován na post viceprezidenta. Poté, co se 18. listopadu Bagapšovi povedlo získat další podporu od Komunistické strany Abcházie, bylo jeho znovuzvolení již téměř jisté a získal podporu 59,37 % voličů. 13. prosince 2009 po svém znovuzvolení Bagapš prohlásil, že se inaugurace bude konat 12. února 2010 a proběhne rychle, skromně a bez pompézností. Rovněž prohlásil, že bude při svém druhém mandátu snažit o hlubší spolupráci s Ruskou federací, přičemž je připraveno k realizaci několik projektů jako zavedení nového plynovodu do Suchumi a další fáze rekonstrukce tratí abchazských železnic. Musel však čelit kritice, že rozprodává Rusům majetek abchazského národa. Gruzínský prezident Michail Saakašvili však volby označil za frašku a komedii v režii Moskvy.  12. února 2010 se tak stalo a k obhájení mandátu obdržel gratulace od ruského prezidenta Dmitrije Medvěděva. Už o pět dnů později Bagapš podepsal mezivládní dohodu o využití vojenské základny v Gudautě na území Abcházie ruskou armádou na dobu 49 let s možností prodloužení o dalších 15 let, jež byla předjednána už v září předešlého roku. Gruzie označila dohodu a přítomnost Rusů v Abcházii i Jižní Osetii za ruskou okupaci pětiny svého území. Byly rovněž podepsány dohody o tom, že se budou Rusové podílet na hlídání abchazských hranic.  V této době byla rovněž znovu otevřena otázka ohledně odprodeje nemovitostí gruzínských obyvatelů, kteří byli z Abcházie vyhnáni v letech 1992-1993. Bagapš uznal, že skutečně docházelo k ilegálnímu odprodeji ruským zájemcům, avšak osobně se zasadí o spravedlnost. Proto ustanovil komisi, do jejíhož čela se nominoval sám, a osobně dohlížel spolu s ruským ministrem zahraničí Lavrovem a přizvanými generálními prokurátory Abcházie a Ruska na námitky Gruzínů, z jejichž podnětu se záležitost vůbec začala řešit, a mnohé případy komise uzavřela jako opodstatněné a ex offo přiznala těmto Gruzínům vlastnictví nemovitosti nebo finanční kompenzaci. Bagapš také prohlásil, že budou gruzínským vyhnaným obyvatelům jejich nemovitosti vráceny až poté, co vláda Gruzie zaplatí Abcházii válečné reparace ve výši 13 miliard amerických dolarů (zhruba 250 miliard korun) za škody, které Gruzíni způsobili během války v Abcházii v letech 1992-1993. Již dříve Bagapš také odmítnul návrhy o urovnání gruzínsko-abchazského konfliktu, o nichž se v květnu 2008 hlasovalo v OSN, i které přednesl už v roce 2008 německý ministr zahraničí Frank-Walter Steinmeier, který jednostranně prosazoval návrat gruzínského obyvatelstva do Abcházie, což Bagapš označil za nepřijatelný návrh, který by pouze vyústil v další válku.

Úmrtí.

V květnu 2011 mu však lékaři našli výrůstek na jedné z plic, takže musel do Moskvy podstoupit operaci, která byla provedena 21. května. Ačkoliv se výrůstek na plicích podařilo úspěšně odstranit, zemřel Sergej Bagapš 29. května v nemocnici v Moskvě na selhání srdce. Dva dny před úmrtím náhle nastaly pooperační komplikace a Bagapš upadl do bezvědomí. Po operaci totiž doktoři zjistili, že měl Bagapš kromě problému s plicí též rakovinu. Jeho úřad poté vykonával viceprezident Aleksandr Ankvab a do tří měsíců byly dle abchazské ústavy vypsány předčasné prezidentské volby. Suchumský primátor Alias Labachua poté navrhl, aby bylo Náměstí ústavy SSSR přejmenováno po Bagapšovi. Jeho návrh byl městskou radou přijat 26. ledna 2012.

Sergej Bagapš (, "Sergej Vasyl-ipa Bagapš"; 4. března 1949, Suchumi, SSSR – 29. května 2011, Moskva) byl prezidentem separatistické, mezinárodně neuznané Republiky Abcházie, která jednostranně vyhlásila svou nezávislost na Gruzii.

Sergei Uasyl-ipa Bagapsh (, , ; 4 March 1949 – 29 May 2011) was the second President of the Republic of Abkhazia. He was Prime Minister from 1997 to 1999 and was later elected as President in 2005. He was re-elected in the 2009 presidential election. He died on 29 May 2011, at the age of 62, from complications of surgery.