Rozšíření.

Žije ve větších skupinách pouze na dvou místech: na ostrově Motuna u východního pobřeží Severního ostrova a na Banksově poloostrově na východním pobřeží Jižního ostrova Nového Zélandu. Nejčastěji hnízdí na písčitých nebo skalnatých plážích, kde je snadný přístup do moře.

Popis.

Tento pták měří asi 40 cm a váží 1,5 až 2 kg. Od tučňáka nejmenšího se kromě mírně větší velikosti dále odlišuje ještě bílým olemováním okrajů ploutvovitých křídel. Svůj další vzhled, chování i způsob rozmnožování má s tučňákem nejmenším ("Eudyptula minor") úplně shodný.  Má tmavý "šat" na hlavě, zádech a křídlech s modravý nádechem, obličej a krk světle šedé, spodní část těla i ploutvovitých křídel bílé. Oči má stříbřitě šedé. Živí se převážně rybami (velkými 10 až 35 mm), malými hlavonožci a občas korýši. Potápí se průměrně do hloubky 30 m, pod vodou zůstává asi 25 sekund, plave rychlostí až 6 km/hod, potravu polyká pod vodou. Neloví ve skupinách, zdržuje se od pobřeží ve vzdálenosti do 25 km. Jeho průměrná délka života je 6,5 roků. V porovnání s ostatními druhy má pomalý metabolismus.  Jsou zvláštní svým rodinným životem v podzemní, v norách. Mimo období hloubení nor jsou ke spatření pouze v noci, kdy se vracejí nebo odcházejí do moře nebo se páří. V průběhu dne jsou na lovu nebo spí v noře. Ochraňují takto svá vejce, mláďata i sami sebe před většinou predátorů a nejsou při hnízdění vystaveni zvýšeným teplotám s nástupem léta na jižní polokouli.

Rozmnožování.

Doba hnízdění je v kolonii dlouhá, začíná v červenci až srpnu a trvá až do února příštího roku. Při nočním návratu do hnízdiště se původní partneři většinou poznávají a vytvoří opět pár. Staré páry obvykle zabírají místa, kde hnízdily již v předešlých létech. Dochází také k soubojům o místo, ptáci na sebe syčí, hrozí si zobákem i klovají se. Opravují nebo vyhrabávají nové nory v písku, pod hustou vegetací, někdy používají nory po buřňácích úzkozobých ("Puffinus tenuirostris"). Mnohdy si založí hnízdo i jen ve skalní rozsedlině, přestože je obtížný přístup přes skaliska.  Uvnitř nory, kde probíhá veškerý rodinný život, vybudují prostrannou komůrku s hnízdem vystlaným trávou a větvičkami, které nanosí oba partneři. Všechny páry nezačínají hnízdit ve stejnou dobu, různě dlouho jim trvá oprava nebo vystavění nového hnízda. Mnohdy jsou hned z počátku některá hnízda zničena nebo vyplaven za bouře a proto jsou ptáci za jedno hnízdní období nuceni i ke třem snůškám vajec.  Po dohotovení hnízda dochází v  nočních hodinách k toku, který probíhá mimo hnízdo. Pár si vzájemně čistí peří, oštipují si jemně konce zobáků, samec troubí s hlavou vztyčenou vzhůru, přičemž mává křídly a samice se postupně připojí. Další námluvy pokračují v  noře, kde samec vydávaje tikavé zvuky přitlačuje samici ke stěně nory. Až mu samice začne odpovídat, uchopí ji zobákem za peří v týle, samice se položí a následuje vlastní páření, které se několikrát opakuje. Po spáření si navzájem upraví peří a společně v noře opět troubí. Někdy se spolu v nočních hodinách páří i na povrchu. Samice snese průměrně 2 vejce, při sezení se oba střídají, ke střídaní dochází v noci. Inkubační doba trvá 33 až 37 dnů, rozptyl je způsoben tím, že nezasedají na vejce ihned po snesení.  Mládě se z vejce líhne dlouho, 24 i více hodin. Vylíhlá mláďata jsou slepá a jsou pokryta hustým šedým prachovým peřím. Po týdnu se toto peří vymění za tmavší a po 4 týdnech začíná narůstat definitivní, které zcela doroste až v 8 až 10 týdnech. Mláďata začínají vidět asi za týden, po dvou týdnech se plazí po břiše a za 4 týdny dovedou chodit v předklonu. Vzpřímené chůze jsou schopna až jim narostou ocasní péra, asi po 8 týdnech.  Prvé tři týdny je rodiče zahřívají a stráží, střídají se v ochraně i v přinášení potravy, vždy v noci. Po této době čekají mláďata osamocena v noře na večerní příchod obou rodičů s potravou. Postupně sami opouštějí noru na dva až tři dny a teprve po 50 až 60 dnech odplouvají trvale. V této době již dosahují 90 % konečné hmotnosti. Sexuální zralosti dosahují po třech létech.  Rodiče se po měsíční vykrmovací kúře v moři opět vracejí do svých nor, kde se ve skrytu přepeřují. Za 14 až 18 dnů jim naroste nové peří a odcházejí z hnízdišť na moře, aby se opět cca za půl roku vrátili. Mladí si pro své prvé zahnízdění z poloviny vybírají jiná místa.

Tučňák bělopásý, přesněji tučňák nejmenší bělopásý ("Eudyptula minor albosignata"), je považován za poddruh tučňáka nejmenšího. Patří do rodu „nočních“ tučňáků, kteří přes den jsou buď na moři nebo v podzemních hnízdech, ze kterých vycházejí nebo se do nich vracejí až za soumraku.

The white-flippered penguin ("Eudyptula minor albosignata") is a small penguin about tall and weighing . It gains its name from the white markings on its flippers, unique to the subspecies. It nests only on Banks Peninsula and Motunau Island, near Christchurch, New Zealand, with only around 3,750 breeding pairs.


2000 World Junior Ice Hockey Championships

Úroveň A.

Skupina o udržení.

Zápas s desetiminutovým prodloužením.

" Ukrajina sestoupila do I. divize na MSJ 2001."

Brankáři.

"Minimálně 40% z celkového herního času týmu."

Soupisky nejlepších mužstev.

Česko  Tomáš Duba, Zdeněk Šmíd, Petr Svoboda, David Hájek, Zdeněk Kutlák, Martin Holý, Josef Jindra, Jan Boháč, Angel Krstev, Jiří David, Jaroslav Kristek, Milan Kraft, Michal Sivek, Jaroslav Svoboda, Josef Vašíček, Martin Havlát, Libor Pivko, Václav Nedorost, Zbyněk Irgl, Tomáš Horna, Jan Sochor, Vladimír Novák  Ilja Bryzgalov (B), Alexej Volkov (B), Michail Balandin, Denis Denisov, Pavel Duma, Andrei Esipov, Aleksandr Lyubimov, Artem Maryams, Alexandr Rjazancev, Kirill Safronov, Igor Schadilov, Dmitrij Afanasenkov, Ale Anton, Jevgenij Fedorov, Valeri Khlebnikov, Jevgenij Lapin, Evgeni Muratov, Denis Shvidki, Oleg Smirnov, Alexej Tereschenko, Aleksandr Zevakhin, Sergej Zinověv  Maxim Ouellet (B), Brian Finley (B), Brandon Reid, Jamie Lundmark, Matt Pettinger, Dany Heatley, Michael Ryder, Chris Nielsen, Eric Chouinard, Tyler Bouck, Mark Bell, Brad Richards, Manny Malhotra, Jason Spezza, Steve McCarthy, Mike Ribeiro, Barret Jackman, Kyle Rossiter, Mathieu Biron, Joe Rullier, Jay Bouwmeester, Matt Kinch

Úroveň B.

Tato skupina byla hrána v Minsku, v Bělorusku od 13. do 19. prosince 1999.

Skupina o udržení.

" Dánsko sestoupilo do II. divize na MSJ 2001."

Finálové kolo.

" Bělorusko postoupilo do I. divize na MSJ 2001."

Úroveň C.

Tato skupina byla hrána od 30. prosince 1999 do 3. ledna 2000 v Naganu, v Japonsku.

Finálové kolo.

O 7. místo.

" Jugoslávie sestoupila do III. divize na MSJ 2001."

O 1. místo.

" Rakousko postoupilo do I. divize na MSJ 2001."

Úroveň D.

Tato skupina byla hrána od 9. do 15. ledna 2000 v Mexiku City, v Mexiku.

Finálové kolo.

O umístění od 1. do 3. místa.

" Chorvatsko postoupilo do II. divize na MSJ 2001."

Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2000 bylo 24. ročníkem Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji. Konalo se ve švédských městech Skellefteå a Umeå od 25. prosince 1999 do 4. ledna 2000.

The 2000 World Junior Hockey Championships ("2000 WJHC"), was the 24th edition of the Ice Hockey World Junior Championship. The tournament was hosted in Skellefteå and Umeå, Sweden from December 25, 1999, to January 4, 2000. The Czech Republic won the gold medal with a 1–0 shootout victory over Russia in the championship game, while Canada won the bronze medal with a 4–3 shootout victory over the United States. This still remains as the only tournament to where both medal games have been decided in a shootout.  The playoff round was (again) expanded to eight teams, with group leaders not getting a bye to the semifinals.


Životopis.

Dětství a počátky kariéry (1938−1955).

Nico se narodila jako Christa Päffgen dne 16. října 1938 v Kolíně nad Rýnem. Jejím otcem byl Wilhelm Päffgen a matka se jmenovala Grete (přesněji Margarete). Žila s matkou, otec bojoval ve válce a v roce 1942 zahynul. Její matka pocházela z osmi dětí. Když byly Christě tři roky, odjela s matkou za prarodiči na místo poblíž Berlína. V roce 1944 začala chodit do školy, kterou v roce 1952 ukončila. Christina rodina na tom nebyla finančně moc dobře a Christa musela začít pracovat v obchodě. U této práce však vydržela pouhý jediný den – dělala všechno pro to, aby skončila. Když podávala z žebříku krabice s oblečením, několik jich upustila a byla vyhozena.  Poté začala vyčkávat u obchodu Kaufhaus des Westens (KaDeWe) s tím, že si jí někdo všimne a ona se stane slavnou. V obchodě měl salón i módní návrhář Heinz Oestergaard. Jeden ze zaměstnanců si Christy před obchodem všiml a ona začala s Oestergaardem spolupracovat. Zde se seznámila s fotografem Herbertem Tobiasem. Její fotografie byly použity v několika časopisech.

Odchod z Německa (1955−1965).

Tobias doporučil, aby si zkrátila jméno. Místo Christa Päffgen tedy začala používat jméno Nico, podle režiséra Nica Papatakise. Ve svých sedmnácti letech odjela do Paříže, kde jí Tobias zajistil smlouvu s časopisem "Elle" a fotografem Willym Maywaldem. Po většinu času zde pracovala jako fotomodelka, ale rovněž předváděla různé voňavky a mýdla. Mimo fotografování ve studiích pracovala i mimo něj, ve Švýcarsku, Španělsku, Rakousku i na Ibize. Právě Ibizu si Nico oblíbila a až do konce svého života ji ráda navštěvovala. Na Ibizu se v té době za Nico přestěhovala i její matka.  Poté, co se objevila v několika televizních reklamách, obdržela v roce 1958 malou roli ve filmu "Gardový seržant" režiséra Alberta Lattuady. V následujícím roce pak další menší roli ve filmu "For the First Time" režiséra Rudolpha Matého. Její první významnější rolí byl film "Sladký život" italského režiséra Federica Felliniho.  V roce 1961 začala docházet na hodiny zpěvu. Roku 1962 se jí narodil syn Ari, jehož otcem byl režisér Alain Delon. Během různých období Ari žil u Delonových rodičů a někdy také s Nico v New Yorku. V roce 1976 jej adoptovala Delonova matka a Nico již jeho oficiální matkou nebyla. V roce 1962 byla její fotografie použita na obalu alba "Moon Beams" jazzového pianisty Billa Evanse. Rovněž si zahrála ve filmu Jacquesa Poitrenauda nazvaném "Strip-tease". V následujícím období se několikrát objevila v televizních reklamách a občas její fotografie byly publikovány v různých časopisech. V březnu 1965 se v Londýně setkala s členy skupiny The Rolling Stones včetně jejich manažera Andrewa Looga Oldhama, který jí zajistil smlouvu na vydání singlu. Obsahoval coververzi písně „I'm Not Sayin'“ od Gordona Lightfoota a na straně B byla skladba „The Last Mile“ napsaná Jimmym Pagem.

New York (1965−1967).

V listopadu 1965 ji Brian Jones, kytarista Rolling Stones, vzal za pop artovým umělcem Andym Warholem do jeho uměleckého ateliéru The Factory. Hned první den zde natočila svůj první screen test a následně ji Warhol obsadil do svého filmu "The Closet", ve kterém byla spolu s Randym Borcheidtem zavřená ve skříni po celý sedmdesát minut trvající film. V průběhu její spolupráce s Warholem pak natočila celkem deset dalších screen testů. Přibližně ve stejné době Warhol a jeho blízký spolupracovník Paul Morrissey do Factory přivedli rockovou skupinu The Velvet Underground a protože se jim nezamlouval hlas jejího zpěváka Lou Reeda, Morrisseyho napadlo, aby se k nim Nico přidala jako zpěvačka. Mimo zpěvu Nico občas hrála na tamburínu. Reedovi se přibrání zpěvačky do kapely nezamlouvalo, ale nakonec to unesl. Také byl proti tomu, aby se zpěvačka stala členkou skupiny; proto bylo později na plakátech uváděno „The Velvet Underground & Nico“. V druhé polovině ledna 1966 byla natočena zkouška skupiny ve Factory, později promítaná jako film s názvem "". Ve filmu se objevil i tříletý syn Ari.  Počátkem dubna 1966 se The Velvet Underground s Nico stali součástí Warholovy nové show s názvem Exploding Plastic Inevitable (EPI). Po celý duben s EPI vystupovali v klubu The Dom a při jejich koncertu byly v pozadí promítány filmy "Sleep", "Kiss", "Emperor", "Blow Job", "Vinyl" a "Couch". Role tanečníků se ujali Gerard Malanga, Ingrid Superstar, Mary Woronov, Ronnie Cutrone a Eric Emerson. V témže měsíci skupina rovněž nahrávala materiál pro své první album v newyorském studiu Scepter Studios. Produkce se oficiálně ujal Warhol, ale moc času ve studiu nestrávil; roli producenta tedy za něj neoficiálně převzal Norman Dolph. Později odehráli další koncerty a opět začali nahrávat. Tentokrát v losnageleském studiu TTG Studios, přičemž produkce se tentokrát ujal Tom Wilson. V červenci 1966 vyšel první singl The Velvet Underground; obsahoval skladby „All Tomorrow's Parties“ a „I'll Be Your Mirror“. Počátkem listopadu opět začali nahrávat, tentokrát v Mayfair Studios a producentem jim byl opět Wilson. Právě zde nahráli poslední skladbu na své dlouho očekávané první album; skladba dostala název „Sunday Morning“ a původně ji měla nazpívat Nico, která na konečnou verzi však přispěla jen doprovodnými vokály. V prosinci 1966 skupina vydala svůj druhý singl: na straně A byla skladba „Sunday Morning“ a na straně B „Femme Fatale“. V březnu 1967 vyšlo debutové album skupiny, pojmenované "The Velvet Underground & Nico". Nico zpívala hlavní vokály v písních „Femme Fatale“, „All Tomorrow's Parties“ a „I'll Be Your Mirror“. Ještě přibližně v červnu 1967 ze skupiny Nico odešla a skupina se rozešla i s Warholem. Ve Warholově Factory se Nico stala novou „superstar“ a nahradila tak Edie Sedgwick.  Hrála v celkem osmi Warholových nebo Morriseyho experimentálních filmech. V roce 1966 to byl přibližně třiapůlhodinový film "Chelsea Girls", kde si mimo ni zahrál také Ari. Film trval sedm hodin, ale jelikož byl promítán na dvě plátna, jeho délka se zkrátila na polovinu. V roce 1967 hrála ve filmu "****" (nebo také "Four Stars"). Celý film trval pětadvacet hodin a byl rozdělen do několika částí. Jednou z jeho částí byl například i "Imitation of Christ", který byl promítán i samostatně. Ve stejném roce recitovala mimo záběr báseň ve filmu "Sunset".

Sólová kariéra (1967−1970).

Ještě když Nico zpívala s Velvet Underground, začala si hledat práci jako sólová zpěvačka. Protože neměla nikoho, kdo by ji doprovázel na kytaru a sama na nic hrát neuměla, začala se doprovázet magnetofonem, kde byla nahrána Reedova kytara. Později se k ní přidali i další hudebníci, například Reed, John Cale, Sterling Morrison, Jackson Browne nebo Tim Buckley. Členové Velvet Underground (v tomto případě tedy Reed, Morrison a Cale) se o koncerty s Nico střídali; ani jeden totiž neměl o hraní s ní zájem. S jejich výraznou pomocí Nico zahájila nahrávání svého prvního alba "Chelsea Girl"; na albu hrál ještě Jackson Browne a produkce se opět ujal Wilson. Album nakonec vyšlo v říjnu roku 1967 stejně jako album skupiny, i toto vydala společnost Verve Records. Léto roku 1967 označované za „léto lásky“ Nico strávila s Jimem Morrisonem, zpěvákem skupiny The Doors. Protože nikdy nevěděla, jak má složit nějakou píseň, zeptala se jeho. Od té doby si většinu písní na svá alba skládala sama. Morrison jí poradil, aby ve svých textech promítala své sny.  Počátkem září 1968 Nico začala v Los Angeles nahrávat své druhé sólové album. Na rozdíl od prvního alba, kde Nico nenapsala nic, je na nové desce autorkou všech skladeb výhradně ona. O produkci se staral Frazier Mohawk a skladby aranžoval John Cale. Ten rovněž hrál na všechny nástroje, které jsou na albu slyšet, kromě harmonia, na které Nico hrála sama. Celkem na albu vyšlo osm písní a jednou z nich je „Ari's Song“, kterou Nico věnovala svému synovi. Album nakonec vyšlo v květnu 1969 na značce Elektra Records.  Když Cale produkoval album skupiny The Stooges, Nico za ním přišla a byla spolu s ním v producentské kabině. Zde se poprvé setkala s Iggym Popem, který ve skupině zpíval, se kterým později strávila několik týdnů na farmě v Michiganu. Na album "The Stooges" Pop pro Nico napsal píseň „We Will Fall“. Celá skladba trvá něco přes deset minut a Cale v ní hraje na violu. Její matka zemřela v únoru 1970. Od sedmdesátých let byla Nico závislá na heroinu. V následujících letech jí dělal manažera Alan Wise, který se postaral o to, aby postupně přešla od heroinu na metadon. Metadon se jí však nezamlouval a stále brala heroin a kvůli jeho shánění několikrát pozdě dorazila na koncert. V sedmdesátých letech žila s Garrelem a v pozdní části vztahu k němu přibrala ještě Ulbricha.  Od května do července 1970 Nico nahrávala své třetí album nazvané "Desertshore". Dělo se tak v newyorském studiu Vanguard Studios a o produkci se staral Joe Boyd spolu s Calem. Cale je opět jediným hudebníkem, který na albu hrál a sám tedy obstaral všechny nástroje mimo harmonia. Je rovněž aranžérem všech skladeb a ve skladbě „My Only Child“ zpívá doprovodné vokály. Doprovodné vokály zde zpívá rovněž Adam Miller a v písni „Le Petit Chevalier“ zpíval syn Nico Ari. První z osmi písní je „Janitor of Lunacy“, kterou Nico napsala pro Briana Jonese, který v červenci 1969 zemřel. Na druhém místě je „The Falconer“, kterou Nico napsala poté, co byl Andy Warhol v červnu 1968 postřelen. Nico původně plánovala, že tuto píseň nikde nevydá. Tento názor však později změnila a vydala ji na svém třetím albu a v roce 1972 byla spolu s několika dalšími použita ve filmu "La Cicatrice intérieure". Album vyšlo v prosinci 1970 u vydavatelství Reprise Records. Ještě před vydáním alba Nico odehrála krátké turné po Evropě se zastávkami v Amsterdamu, Paříži, Londýně a několika dalších městech.

Spolupráce s Garrelem a album The End… (1971−1974).

V polovině ledna 1971 odehrál Cale svůj vůbec první sólový koncert v sále Roundhouse v Londýně. Dalším umělcem, který na koncertu hrál, byla Nico; i tu Cale při jejím setu také doprovodil. Koncem ledna 1972 pak Nico společně s Lou Reedem a Johnem Calem odehrála koncert v sále Le Bataclan v Paříži. V roce 2004 vyšel záznam z tohoto koncertu na albu "Le Bataclan '72". V roce 1972 byl rovněž představen první film, na kterém spolupracovala s francouzským režisérem Philippem Garrelem nazvaný "La Cicatrice intérieure". Děj filmu se odehrává na různých místech po celém světě: v Novém Mexiku, v Itálii a Egyptě. Ve stejném roce Nico spolu s Garrelem stihla natočit ještě němý dvacetiminutový film "Athanor".  Během roku 1973 Nico v londýnském studiu Sound Techniques nahrála své další album. Krom Calea, který album produkoval a hrál zde na více než deset nástrojů, se na něm podílel i hráč na syntezátory Brian Eno a kytarista Phil Manzanera, oba ze skupiny Roxy Music. Ty ještě doplnily dvě dcery zvukového inženýra Johna Wooda, které zpívaly doprovodné vokály. Album vyšlo v roce 1974 u vydavatelství Island Records, což Nico umožnil Cale, který s vydavatelstvím měl také smlouvu. Album dostalo název "The End…" podle písně „The End“, která je na albu sedmá v pořadí, jejíž původní verzi nahrála skupina The Doors v roce 1966. Sama Nico napsala šest skladeb z celkových osmi; poslední skladbou na albu je interpretace německé hymny, kterou složili Hoffmann von Fallersleben a Joseph Haydn. Svou verzi písně „The End“ věnovala Jimu Morrisonovi, který roku 1971 zemřel a skladba „We've Got the Gold“ byla napsána na počest teroristy Andrease Baadera. První červnový den roku 1974 spolu Cale a Nico doplněni ještě o Briana Eno a Kevina Ayerse odehráli společný koncert v londýnském Rainbow Theatre. Záznam z koncertu později 28. června 1974 vyšel pod názvem "June 1, 1974". Nico zde byla zastoupena pouze jednou skladbou („The End“), i když při koncertě hrála i „Janitor of Lunacy“ a „Deutschland Über Alles“. Ve stejném roce zpívala v písni „Irreversible Neural Damage“ na Ayersově albu "The Confessions of Dr. Dream and Other Stories". Poté se kvůli neshodám při nahrávání rozhodla, že už nikdy na žádném albu jiného interpreta zpívat nebude.  V roce 1974 mimo hudebních aktivit hrála i v dalším Garrelově filmu "Les Hautes solitudes". V prosinci 1974 odehrála koncert v remešské katedrále; hlavní hvězdou tam ale byla německá skupina Tangerine Dream, která hrála dva sety a Nico se musela vejít mezi ně. Přibližně ve stejné době začala známost s kytaristou Lutzem Ulbrichem ze skupiny Agitation Free, se kterým se poprvé setkala již v roce 1972 po uvedení filmu "La Cicatrice intérieure". Roku 1975 hrála v dalším Garrelově filmu "Un ange passe" a o rok později následoval "Le Berceau de cristal". Další a poslední filmy, které vzešly ze spolupráce Nico s Garrelem, nesly názvy "Voyage au jardin des morts" (1978) a "Le Bleu des origines" (1979).

Posledních deset let (1978−1988).

V roce 1978 měla odehrát turné po Spojeném království jako předskokan různých punkových skupin, jako například The Killjoys, The Adverts nebo Siouxsie and the Banshees. Několik koncertů skutečně proběhlo, ale nakonec kvůli špatnému chování návštěvníků, kteří přišli na punkové kapely, ostatní zrušila. Ve stejném roce se seznámila s fotografem Antoinem Giacomonim a baskytaristou Philippem Quilichinim. Prvním jmenovaný vytvořil několik jejích fotografií před zrcadlem a druhý se s ní rozhodl natočit album. Album "Drama of Exile" je jediným jejím albem, na kterém se nijak nepodílel John Cale. V té době však Nico nemohla sehnat smlouvu s žádným vydavatelstvím, protože zaprvé brala drogy a zadruhé její předchozí alba neměla žádný úspěch. První příležitost jí dala společnost Aura Records, ale jí se smlouva nelíbila a nepodepsala ji. Nakonec však album u této společnosti opravdu vyšlo a to pouze v Nizozemsku. Nico svá práva této společnosti prodala bez souhlasu ostatních. Kvůli tomu, že práva na album měla Aura, nikdo jiný nemohl toto album vydat. Quilichini se tedy rozhodl, že jej Nico bude muset natočit znovu a vyšlo v roce 1981 u vydavatelství Invisible Records.  V roce 1979 se Nico spolu s Ulbrichem, kterého znovu potkala v Berlíně, přesunula zpět do New Yorku. Zde se setkala s Caleovou manažerkou Jane Friedman a ta jí zajistila koncert v klubu CBGB. Dne 19. února 1979 Nico, Ulbrich a Cale odehráli dva koncerty v CBGB. Během osmdesátých let odehrála přibližně 1 200 koncertů. Roku 1982 absolvovala krátké turné s kapelou The Blue Orchids. V následujících letech ji doprovázeli jak Blue Orchids, tak i The Bedlamites a The Faction. Jejím tehdejším manažerem byl Alan Wise, který jí v roce 1985 zprostředkoval smlouvu s vydavatelstvím Beggars Banquet Records. Ještě předtím, než začala pracovat na svém dalším albu, nahrála spolu s Peterem Murphym píseň „I'm Waiting for the Man“. Na nahrávání dalšího alba Wise sehnal, po deseti letech od jeho poslední spolupráce s Nico, opět Johna Calea, který se ujal produkce. Hudební doprovod zde nahrála skupina The Faction (klávesista James Young a perkusionista Graham Dids), ve dvou skladbách hrál na trubku Ian Carr a v jedné zpíval Cale. Vedle sedmi vlastních skladeb (jednu z nich napsala spolu s Calem, Youngem a Didsemem) album obsahuje i dvě převzaté písně: „My Funny Valentine“ od Richarda Rodgerse a Lorenze Harta a druhou „Das Lied vom einsamen Mädchen“ od Roberta Gilberta a Wernera Richarda Heymanna.  Dne 24. března 1988 vystupoval Cale v Bruselu a Nico se k němu v písni „Child's Christmas in Wales“ připojila. V červnu 1988 Ulbrich pořádal v Berlíně festival nazvaný Fata Morgana. Šlo o její vůbec poslední koncert. Záznam z něj vyšel pod názvem "" v roce 2000.  Dne 17. července 1988 během dovolené se synem na ostrově Ibiza prodělala menší infarkt při jízdě na kole a když z kola spadla, udeřila se do hlavy. V tu dobu okolo projížděl taxikář a ve špatném stavu se ji snažil odvézt do místní nemocnice. První tři nemocnice, kam ji zkusil odvézt, ji nepřijaly. V té poslední ji přijali a jako diagnózu zdravotní sestra určila sluneční úpal. Druhý den ráno její stav kontroloval lékař, který jí chtěl dát injekci, ale nenašel žádnou žílu. V osm hodin večer dne 18. července 1988 zde zemřela. Později bylo zjištěno, že krvácela do mozku. Pohřbena byla v Berlíně. Jedním z mála lidí, kteří přišli na její pohřeb, byl Phillipe Garrel. Krátce před smrtí zpívala v písni „Your Kisses Burn“ z alba "The Stars We Are" britského zpěváka Marca Almonda; album vyšlo až po její smrti.

Nico v Československu (1985).

V tehdejší socialistické republice nebyla zahraniční rocková hudba výrazně podporována a zahraniční hudebníci zde prakticky vystupovali jenom na Bratislavské Lyře. Přesto se v říjnu 1985 podařilo neoficiálně do Československa pozvat Nico s doprovodnou skupinou The Faction, aby zde odehrála dva tajné koncerty; první 3. října v Brně a druhý o den později v Praze. Koncerty proběhly díky tomu, že její turné skončilo dřív kvůli zrušenému koncertu v Maďarsku. Hlavním pořadatelem koncertů byl Miloš Čuřík, pořadatelkou brněnského koncertu Lenka Zogatová. Brněnský koncert se konal v hospodském sále v Kníničkách na okrajové části Brna. Jako zástěrka pro oficiální orgány bylo řečeno, že zde vystoupí kapela z Jihlavy s anglicky zpívající zpěvačkou.  Druhý koncert Čuřík zajistil v Kulturním středisku na Opatově, kde mu s tím pomohl hudební publicista Vojtěch Lindaur, který zde v té době pracoval jako dramaturg. Jelikož zde se jednalo o větší kulturní dům, na rozdíl od Brna, kde hrála Nico v hospodě, muselo se zde zajistit oficiální povolení. Čuřík v té době provozoval poslechový program nazvaný "Labyrint" a oficiálně se tedy i zde mělo jednat o poslech hudby Velvet Underground se speciálním hostem, což bylo povoleno. Během koncertu bylo zjištěno, že jsou v sále příslušníci StB, kteří Lindaura a později i Čuříka zatkli. Vojtěch Lindaur byl okamžitě vyhozen z práce. Nico s kapelou však koncert dohrála do konce a následně z Československa odjela.  Záznam z brněnského koncertu vyšel v roce 2012 na LP desce.

Zajímavosti.

Jako své datum narození v šedesátých letech uváděla 8. srpen 1942. V různých obdobích pak o sobě tvrdila, že se narodila v roce 1938 v Polsku, 1942 v Kolíně, 1943 v Berlíně nebo 1944 v Budapešti. I svým původem občas klamala: někdy uváděla, že má německé kořeny, někdy ruské, turecké a jindy polské.  Byla vegetariánka a kvůli propíchnutému bubínku byla na jedno ucho hluchá. Kromě své rodné němčiny mluvila čtyřmi jazyky: anglicky, italsky, španělsky a francouzsky.  Často při běžném mluvení protahovala slova a někdy jí také déle trvalo, než na něco odpověděla. Cale o ní řekl: "„Trvalo jí hrozně dlouho, než se vymáčkla. Zeptal jsem se jí na nějakou blbost, třeba ‚Jak se vede‘ a ona na mě koukala celý věky. Někdy sis musel na odpověď počkat i deset minut, když najednou řekla ‚Jo, fajn‘ a teď jsi najednou nevěděl, co je vlastně fajn.“"

Pocty.

Již v sedmdesátých letech ji za svůj vzor označily zpěvačky Patti Smith a Siouxsie Sioux. Televizní stanice VH1 ji zařadila na sedmaosmdesáté místo v žebříčku největší žen v rock and rollu. V roce 1995 o ní německá režisérka Susanne Ofteringer natočila dokumentární film nazvaný "Nico Icon". Své vzpomínky na Nico zde sdělili například Jonas Mekas, Sterling Morrison, Nikos Papatakis, Billy Name, Paul Morrissey, John Cale a řada dalších. Ve filmu "The Doors" z roku 1991 ji ztvárnila Christina Fulton a ve filmu "Warholka" (2006) pak Meredith Ostrom. V divadelní hře "Nico: Sphinx aus Eis" Wernera Fritscha ji hrála Soap&Skin. Nizozemský choreograf Ed Wubbe v roce 1997 připravil balet "Dance Music" pojednávající o Nico; hudbu k němu složil John Cale.  John Cale v roce 2008 uspořádal v londýnském sále Royal Festival Hall koncert Life Along the Borderline: A Tribute to Nico u příležitosti jejích nedožitých sedmdesátých narozenin. Na prvním ročníku vedle jiných vystoupili například James Dean Bradfield, Mark Lanegan nebo Peter Murphy. Celý koncert otevřel Cale se svou verzí skladby „Frozen Warnings“ a následovali jej ostatní hudebníci, kteří představili coververze jejích skladeb. Druhý ročník se konal v květnu 2009 v italské Ferraře, kde vystoupili mimo jiné Lisa Gerrard, Mercury Rev a Soap&Skin a opět byl otevřen „Frozen Warnings“ v Caleově podání. V březnu 2010 se koncert opakoval v polské Vratislavi a v dubnu pak v Římě. Po necelých třech letech se konal poprvé mimo Evropu − v New Yorku, kde vystoupili mimo účastníky dřívějších ročníků i noví hudebníci, vedle jiných to byly Kim Gordon, Meshell Ndegeocello a Sharon Van Etten.

Nico (občanským jménem Christa Päffgen; 16. října 1938 Kolín nad Rýnem, Německo – 18. července 1988 Ibiza, Španělsko) byla německá hudebnice, zpěvačka, herečka, modelka a hudební skladatelka. Nejprve byla fotomodelkou a krátce poté se přestěhovala do Francie. Díky modelingu se dostala do dalších evropských zemí, například do Švýcarska, Španělska a Rakouska. Ze všech míst si Nico nejvíce oblíbila ostrov Ibiza, který často navštěvovala po většinu svého pozdějšího života a kde také zemřela. Na přelomu padesátých a šedesátých let se Nico začala angažovat i ve filmech. První větší rolí pro ni byla postava Nico Otzak ve filmu "Sladký život" italského režiséra Federica Felliniho. V šedesátých letech hrála v několika filmech Andyho Warhola a během sedmdesátých pak v různých filmech francouzského režiséra Philippa Garrela.  Ačkoliv Nico již počátkem šedesátých let chodila na hodiny zpěvu, až do roku 1965 se mu nevěnovala. V roce 1965 natočila v Anglii za pomoci Andrewa Looga Oldhama, který byl manažerem skupiny The Rolling Stones, svůj první singl. Později, když se přestěhovala do New Yorku, ji Andy Warhol představil skupině The Velvet Underground, které dělal manažera, a Nico s nimi začala zpívat. Jejich spolupráce vyvrcholila v albu "The Velvet Underground & Nico", na kterém Nico zpívá hlavní vokály ve třech z celkových jedenácti písní. Album vyšlo v březnu 1967 a ve stejném roce Nico vydala své první sólové album nazvané "Chelsea Girl". V následujících letech vydala pět dalších alb; na prvních třech a znovu na posledním ji doprovázel bývalý člen The Velvet Underground, multiinstrumentalista John Cale.  Zemřela v červenci 1988 na následky zranění při nehodě na kole. Její památku v pozdějších letech uctilo mnoho hudebníků, kteří zahráli na festivalu Life Along the Borderline: A Tribute to Nico pořádaném Johnem Calem v letech 2008, 2009, 2010 a 2013 v různých městech. Mezi vystupujícími byli například Sharon Van Etten, Mark Linkous, Kim Gordon, Lisa Gerrard nebo Peaches. Jako svůj vzor ji označily například Patti Smith nebo Siouxsie Sioux.

Christa Päffgen (16 October 1938 – 18 July 1988), known by her stage name Nico, was a German singer, songwriter, musician, model, and actress. She had roles in several films, including Federico Fellini's "La Dolce Vita" (1960) and Andy Warhol's "Chelsea Girls" (1966).  At the insistence of Warhol, she sang on three songs of the Velvet Underground's debut album "The Velvet Underground & Nico" (1967). At the same time, she started a solo career and released "Chelsea Girl". Nico's friend Jim Morrison suggested that she start writing her own material. She then composed songs on a harmonium, not traditionally a rock instrument; John Cale became her musical arranger and produced "The Marble Index", "Desertshore", "The End..." and other subsequent albums.  In the 1980s, she toured extensively in Europe, United States, Australia and Japan. After a concert in Berlin in June 1988, she went on holiday in Ibiza to rest and died as the result of a cycling accident.


Životopis.

Narodila se v New Orleansu. V dětství se rodina mnohokrát stěhovala kvůli zaměstnání otce. V rozhovoru pro irskou TV talk show "The Late Late Show" prozradila, že žila v Georgii, Alabamě, Tennessee, Severní a Jižní Karolíně, New Yorku, New Jersey a v Kalifornii. V mládí prý chtěla být ošetřovatelkou zvířat, hrát v rockové skupině nebo pracovat jako agentka FBI. Studovala trestní soudnictví na Valdosta State University ve Valdostě v Georgii. Později se přestěhovala do New Yorku, kde pokračovala ve studiích na John Jay College of Criminal Justice. V New Yorku vyzkoušela řadu zaměstnání, mimo jiné byla i kuchařkou na výletní lodi obeplouvající Manhattan a barmankou.

Herecká kariéra.

V době, kdy v New Yorku střídala různá zaměstnání, ji přítelkyně seznámila s režisérem, který pracoval v reklamě. Tak začala natáčet reklamní spoty. K tomu se přidala i práce v dabingu, natáčení videoklipů a krátkých filmů. To mělo za následek stěhování do Los Angeles, načež následovaly první drobné role ve filmu.  Pauley Perrette si zahrála v seriálu "Vražda prvního stupně" ("Murder one"). Objevila se v "Show Drewa Careyho", v seriálu "Jesse", dále hostovala v sitcomu "Frasierovi", v "Early Edition" a "Moloney". Z jejích filmů lze zmínit "Romy and Michelle´s High School Reunion", "The Cowboy Way" nebo nezávislý snímek "The Price of Kissing". Roku 2001 se opakovaně objevila ve sci-fi seriálu "Special Unit 2", kde hrála „píárku“ Alici Cramerovou.  V roce 2003 se poprvé objevila v roli excentrické kriminoložky Abby Sciutové ve dvou epizodách TV seriálu JAG, které sloužily jako pilotní epizody pro seriál "NCIS: Námořní vyšetřovací služba". Postava Abby je dosud její nejúspěšnější rolí.

Zpěvačka.

V Los Angeles začala Pauley Perrette vystupovat pod jménem „Pauley P.“ jako zpěvačka dívčí kapely Lo-Ball. Její patrně nejznámější písničkou se stal hit, který se objevil ve filmu "Pravá blondýnka" – "Can´t get me down".  V 6. sérii NCIS zazněla její píseň "Fear", jejímž spoluautorem je Tom Polce, a kterou původně nahrála pod názvem "Stop Making Friends".  Perrette se objevila i v klipu "The Unnamed Feeling" z alba "St. Anger" metalové skupiny Metallica.

Pauley Perrette (* 27. března 1969, New Orleans, USA) je americká herečka, známá svojí rolí Abby v seriálu "Námořní vyšetřovací služba". Je také publikovanou spisovatelkou, zpěvačkou a obhájkyní občanských práv.

Pauley Perrette (born March 27, 1969) is an American actress, writer, singer, and civil rights advocate. She is best known for playing Abby Sciuto in the television series "NCIS" from 2003 to 2018.


Postavy a názvy děl.

Kapitola 1  Kapitola 2  Kapitola 3  Kapitola 4  Kapitola 5  Kapitola 6  Kapitola 7  Kapitola 8  Kapitola 9  Kapitola 10  Kapitola 13  Kapitola 14  Kapitola 18  Kapitola 19  Kapitola 20  Kapitola 21  Kapitola 22  Kapitola 25  Kapitola 26  Kapitola 28  Kapitola 30  Kapitola 32  Kapitola 35  Kapitola 36  Kapitola 37  Kapitola 38  Kapitola 39  Kapitola 41  Kapitola 45  Kapitola 46

Děj.

Jon Pinchot, dobrý přítel Henryho Chinaskiho, chce po něm napsat scénář pro svůj film. Chinaskimu se to nepozdává, nechce mít s filmem nic společného a ani neví, o čem by měl scénář být. Jon pozve Henryho a jeho ženu Sarah na promítání svého filmu "Usměvavá bestie". Je o jednom africkém samozvaném krutovládci Lido Maminovi (v reálu o Idi Aminovi přezdívanému "řezník z Kampaly" – dokument se jmenuje Idi Amin Dada). Chinaski uznává, že je to podařený dokument. Pinchot má rád podivíny a proto si vybral i Chinaskiho. Poté posedávají se svými přáteli a Francoisem Racinem a popíjejí víno. Chinaski si vezme 10 000 dolarů zálohu na scénář a zároveň mu německý překladatel Vossner posílá 45 000 dolarů za práva v Evropě. Už ví, o čem bude psát, o sobě - o svých divokých letech zamlada, kdy vysedával po barech, rval se a hladověl. Pustí se do psaní. Jon zatím shání finance na film a jakmile je scénář dopsaný, nabízí ho filmovým studiím a producentům. Ohlasy nejsou negativní, nicméně jej nikde nepřijmou, protože by se pro něj údajně nenašlo publikum. Jon je však skálopevně přesvědčený, že film natočí. Bude se jmenovat "Tanec Jima Beama". Chinaski se Sarah si mezitím koupí černé BMW a shání i nové bydlení. Doporučil jim to daňový poradce. Jonovi se podařilo domluvit natáčení s Firepower, ale situace se komplikuje. Škrty, nekalé praktiky a tahanice o práva způsobí několikeré odložení natáčení. Mezitím se při pauzách v natáčení vyprávějí pikantní historky. Chinaski musí průběžně přepisovat některé pasáže scénáře, ať již kvůli příliš dlouhým dialogům, či pro různé specifické požadavky herců. Herci vůbec jsou podivná sorta lidí. Berou až sedmsetkrát větší gáži než autor a mají své manýry. Chinaski se snaží jim porozumět a vysvětlit si jejich způsoby. Nechápe veškeré dění kolem natáčení, vidí, kolik se zbytečně promrhá času a jak to všechno nafukuje rozpočet.  Uplyne měsíc, film je hotov a jde do střižny. Konají se večírky, kde se vždy sejde spousta lidí, kteří chtějí být vidět a držet se na výsluní. Pro Henryho to jsou jen prázdné tváře a ztracené duše. Probíhají interview s herci, filmaři a ani spisovatel nezůstává stranou. Chinaskimu se však nelíbí zájem o jeho osobu a tak na pobídky k rozhovoru reaguje požadavkem – tisíc dolarů. Snímek je hotov a jde do kin. Chinaskiho začínají poznávat lidé na dostizích, je mu to nepříjemné. Spolu se svou ženou Sarah si zajede na jedno z posledních promítání. Je s filmem spokojen, věrohodně reflektuje dávno zašlé časy. Rozhodne se, že o tom napíše román. Bude se jmenovat Hollywood.  "Stála tam skupinka s kazetovými magnetofony. Některé blesky přestaly. Nevěděl jsem, co jsou zač. Začali mi dávat otázky:" "„Myslíte si, že pití zaslouží glorifikovat?“" "„O nic víc než cokoli jiného…“" "„Není snad alkoholismus nemoc?“" "„Dýchat je nemoc.“" "„Myslíte si, že jsou opilci nesnesitelní?“" "„Ano, většina z nich. Stejně tak většina abstinentů.“" "„Ale koho zajímá život opilce?“" "„Jiného opilce.“" "„Považujete nadměrné pití za společensky přijatelné?“" "„V Beverly Hills ano. V chudinské čtvrti nikoli.“"

Hollywood je autobiografický román amerického spisovatele Charlese Bukowského, který vyšel v roce 1989. Přibližuje složité okolnosti vzniku filmu "Štamgast" (anglicky "Barfly"), k němuž autor napsal scénář. Původně neměl v úmyslu nic takového jako scénář napsat, ale jeho přítel, francouzsko-švýcarský režisér a producent Barbet Schroeder ho k tomu přemluvil.  Román Hollywood popisuje pozadí vzniku scénáře, neuvěřitelné komplikace a tahanice o práva, všelijaké barvité historky a je protkán spoustou dialogů. Jakoby šlo stále ještě o scénář. Ten je o mladém Henry Chinaskim (Bukowského alter-ego) a jeho věčném nasávání v baru, hladovění, rvačkách a zabíjení času. Jména postav, filmů aj. tvorby jsou v knize pozměněna. Nechybí (jako ve většině Bukowského prozaických děl) ani zmínka o dostizích, respektive o sázení na koně.  Charles Bukowski má vtíravý pocit, že se změnil, že dělá to, co vždy odmítal. Stal se známým a vyhrabal se z chudoby, ale nabývá dojmu, že se něčemu „zaprodal“, něčemu, co dříve odmítal. Toto dilema je v knize patrné.  Česky vydalo knihu nakladatelství Pragma v roce 1992.

Hollywood is a 1989 novel by Charles Bukowski which fictionalizes his experiences writing the screenplay for the film "Barfly" and taking part in its tumultuous journey to the silver screen. It is narrated in the first person.


Politický fašismus.

Prvním politikem, kterému se podařilo aplikovat fašismus ve státní praxi, byl Benito Mussolini, který roku 1919 založil organizaci . Roku 1921 se tato organizace přeměnila ve fašistickou stranu nazvanou Národní fašistická strana (). Mussolini uchopil moc v Itálii 28. října 1922 při takzvaném "Pochodu na Řím". Následně ho italský král Viktor Emanuel III. jmenoval ministerským předsedou.  Období do roku 1926 je označováno jako "období zákonné diktatury". V první Mussoliniho vládě dokonce převažovali nefašističtí ministři. Během tohoto období, konkrétně 10. června 1924, byl zavražděn socialistický poslanec Giacomo Matteotti, ostrý kritik fašistického hnutí a Mussoliniho osoby zvlášť, přičemž Mussolini vraždu odsouhlasil. Proti tomuto „legálnímu zločinu“ se zvedla vlna odporu. Část poslanců dokonce odmítla zasedat, navíc někteří fašisté opustili stranu. Benito Mussolini nakonec 3. ledna 1925 přiznal odpovědnost za vraždu a roku 1926 vyhlásil fašistickou diktaturu s vládou jedné strany.

Válečný fašismus.

Fašismus brzy vyústil v agresivní zahraniční politiku italského státu a vedení dobyvačných válek. V roce 1935 Itálie napadla a zčásti dobyla Habeš. Před začátkem druhé světové války se Itálie stala spojencem nacistického Německa. Do války oficiálně vstoupila 10. června 1940, ale ještě 7. dubna 1939 uskutečnila další agresi, a to napadení Albánie.  Na rozdíl od nacistického Německa a jeho spojenců se ve fašistické Itálii neuplatnil antisemitismus v takovém rozsahu. Bylo to dáno nepřítomností antisemitismu ve fašistické ideologii. Mussolini sice na nátlak Hitlera přijal rasové zákony po vzoru norimberských zákonů, k výstavbě koncentračních táborů či deportacím Židů do Německa však nikdy nedošlo.

Konec fašistického režimu.

Italský fašistický režim padl 25. července 1943. Mussolini byl odvolán a uvězněn. Nový italský premiér Badoglio se rozhodl se spojenci spolupracovat. 3. září podepsal kapitulaci, která byla zveřejněna 8. září. Ve stejném měsíci Benito Mussolini za pomoci německých výsadkářů uprchl z vězení a na severu Itálie, okupovaném německými vojsky, stanul v čele Italské sociální republiky s vládou v Salò. Mussolini a jeho milenka byli zavražděni na útěku dne 28. dubna 1945.

Italský fašismus, často označovaný jen fašismus, byla ideologie, politické hnutí a státní forma v meziválečné Itálii, jež dala jméno ideologii fašismu.

Italian Fascism (), also known as Classical Fascism or simply Fascism, is the original fascist ideology as developed in Italy by Giovanni Gentile and Benito Mussolini. The ideology is associated with a series of three political parties led by Benito Mussolini; the Revolutionary Fascist Party (PFR) founded in 1915, the National Fascist Party (PNF), which ruled the Kingdom of Italy from 1922 until 1943, and the Republican Fascist Party that ruled the Italian Social Republic from 1943 to 1945. Italian Fascism is also associated with the post-war Italian Social Movement and subsequent Italian neo-fascist movements.  Italian Fascism was rooted in Italian nationalism, national syndicalism, revolutionary nationalism and the desire to restore and expand Italian territories, which Italian Fascists deemed necessary for a nation to assert its superiority and strength and to avoid succumbing to decay. Italian Fascists also claimed that modern Italy was the heir to ancient Rome and its legacy, and historically supported the creation of an imperial Italy to provide "spazio vitale" ("living space") for colonization by Italian settlers and to establish control over the Mediterranean Sea.  Italian Fascism promoted a corporatist economic system whereby employer and employee syndicates are linked together in associations to collectively represent the nation's economic producers and work alongside the state to set national economic policy. This economic system intended to resolve class conflict through collaboration between the classes.  Italian Fascism opposed liberalism, especially classical liberalism which Fascist leaders denounced as "the debacle of individualism". Fascism was opposed to socialism because of the latter's frequent opposition to nationalism, but it was also opposed to the reactionary conservatism developed by Joseph de Maistre. It believed the success of Italian nationalism required respect for tradition and a clear sense of a shared past among the Italian people, alongside a commitment to a modernised Italy.


Život.

Narodil se 8. června 1936 ve státě Massachusetts, oba jeho rodiče byli vědci, otec chemik a matka fyzička. V mládí navštěvoval řadu škol, včetně Magdalen College School a Oxfordu, nakonec ale zůstal na George School v Pensylvánii. Ve věku 16 let nastoupil na Harvardovu Univerzitu, kde studoval matematiku. Brzy se zařadil mezi nejlepší studenty, když skončil mezi pěti nejúspěšnějšími v matematické soutěži. Dařilo se mu ale i ve sportu, zvláště v atletice, když úspěšně běhal střední tratě. V rámci volného času se podílel i na výzkumu v oceánografickém institutu ve Wood Hole. K doktorskému studiu nastoupil na California Institute of Technology - Caltech, kde byl jeho vedoucím Murray Gell-Mann. Po zisku doktorátu roku 1961 přešel zpět na Harvard, podílel se ovšem také na výzkumu v u.  Krátce nato opustil Harvard a získal místo na Cornell University. Zde získal v roce 1970 titul profesora. V této době se podílel i na experimentech na urychlovači SLAC National Accelerator Laboratory.  Roku 1975 byl jmenován členem National Academy of Sciences. V roce 1980 získal Wolfovu cenu v oblasti fyziky spolu s Leo Kadanoffem a Michaelem Fisherem za teorii kritických jevů v souvislosti s fázovými přechody. O dva roky později za tentýž výzkum získal Nobelovu cenu, tentokrát ovšem jako jediný laureát. Později byl jmenován i členem American Philosophical Society. Jeho práce v oblasti kvantové mechaniky zahrnovala především formulace komplexní teorie škálování a formulaci výpočtů fázových přechodů. Rovněž kvantově popsal Kondův efekt. Později tyto poznatky rozšířil na kvantovou teorii pole. Zabýval se i výzkumem kvarků, tedy částic z nichž se skládají mimo jiné protony a neutrony. Další Wilsonovou zásluhou je průkopnická práce ve využití počítačů k řešení fyzikálních problémů. Řešil takto zejména otázku chirálních symetrií v částicové fyzice.  Roku 1985 byl Wilson jmenován ředitelem Cornell Theory Center, jednoho z pěti superpočítačových center v USA vytvořených z podpory National Science Foundation (NSF). O tři roky později přijal místo na Ohio State University. Proslavil se i jako úspěšný vedoucí doktorských prací. I po odchodu do penze v roce 2008 se podílel na výzkumu a snažil se o zapojení studentů do vědy a matematiky.  Jeho manželka Alison je významnou odbornicí na počítače. Jeho bratr David je profesorem biologie a genetiky.  Kenneth G. Wilson zemřel 15. června 2013 ve věku 77 let.

Kenneth Geddes Wilson (8. června 1936 Waltham, Massachusetts − 15. června 2013 Saco, Maine) byl americký teoretický fyzik. Vystudoval Harvardovu univerzitu a titul Ph.D. získal v roce 1961 na Caltechu. V roce 1963 začal pracovat v oddělení fyziky na Cornell University a v roce 1970 se tam stal profesorem. V roce 1980 získal Wolfovu cenu za fyziku a v roce 1982 pak Nobelovu cenu za fyziku za „teorii kritických jevů v souvislosti s fázovými přechody“.

Kenneth Geddes "Ken" Wilson (June 8, 1936 – June 15, 2013) was an American theoretical physicist and a pioneer in leveraging computers for studying particle physics. He was awarded the 1982 Nobel Prize in Physics for his work on phase transitions—illuminating the subtle essence of phenomena like melting ice and emerging magnetism. It was embodied in his fundamental work on the renormalization group.


Výrobky.

Dieselové motorové vozy a jednotky.

V roce 2001 firma začala dodávat motorový vůz Partner (Pesa 214M), vyráběný ve variantách 214M (SA106), 214Ma (SA103), 214Mb (SA135). Vyrobeno bylo 48 kusů. Dvoučlánková jednotka obdobného vzhledu byla dodávána od roku 2004 pod označením Pesa 218M. Jednomotorový prototyp SA131-001 pro firmu Arriva RP nesl typové označení 218M bez rozlišovacího písmene, další jednotky již byly dvoumotorové a byly dodávány jako podtypy 218Ma a 218Mb (obojí SA132), 218Mc (SA133) a 218Md (první kus označen jako SA132-016, poté přeznačen na SA134, jak byly značeny i další vozy tohoto podtypu). Celkem bylo vyrobeno 61 jednotek. Tříčlánková jednotka mírně odlišného vzhledu začala být vyráběna roku 2007 či 2008 pod typovým označením Pesa 219M a obchodní značkou Atribo, v Polsku dostala sériové označení SA136 a v Itálii ATR220. Většina dodávek byla pro polské dopravce, jednotky do Itálie byly dodány z propagačních důvodů.  Od roku 2012 nabízí výrobce novou typovou rodinu pod označením Link. O tu projevily zájem mimo jiné České dráhy, pro něž také byla vyrobena první zakázka. Výrobce nabízí řadu Pesa Link v jednovozové variantě (Pesa Link I, motorový vůz), jako dvoudílnou jednotku Pesa Link II a jako trojdílnou jednotku Pesa Link III. Dvoudílná jednotka s obchodním označením Pesa Link II dostala od výrobce typové označení Pesa 223M, v České republice pak od Drážního úřadu řadové označení 844 a u Českých drah obchodní označení RegioShark. Celkem 31 jednotek si objednaly České dráhy, 2 dvojdílné jednotky si objednalo Západopomořanské vojvodství v Polsku a 12 dvojdílných jednotek si objednal německý dopravce Regentalbahn. Samostatný motorový vůz uspěl ve výběrovém řízení ČD pro Pardubický kraj, ale z finančních důvodů nebyla nakonec zakázka uzavřena. Trojdílnou jednotku si zatím nikdo neobjednal a nebyly vyrobeny ani prototypy.

Pojazdy Szynowe Pesa Bydgoszcz Spółka Akcyjna Holding (zkráceně Pesa Bydgoszcz SA) je nejstarší polský výrobce kolejových vozidel. Byl založen 27. července 1851 a sídlí v Bydhošti v blízkosti místního hlavního nádraží. Původně sloužil jako servisní podnik Pruské východní dráhy.

Pesa (Pojazdy Szynowe Pesa Bydgoszcz) is a Polish company manufacturing railway vehicles based in Bydgoszcz. The name 'Pesa' derives from the initials PS which stand for "Pojazdy Szynowe," 'railway vehicles' in Polish. Pesa is a successor to the Bydgoszcz repair shops of PKP "Polskie Koleje Państwowe," Polish State Railways. From the 1950s until 1998 the repair shops operated under the name ZNTK Bydgoszcz, "Zakłady Naprawcze Taboru Kolejowego," 'Repair Shop for Railway Rolling Stock' in Bydgoszcz.  For most of its history the Bydgoszcz shop overhauled and repaired steam locomotives and freight cars. After the collapse in 1989 of the Communist regime in Poland the ZNTK Bydgoszcz repair shop was spun off in 1991 as an independent company. This led to a re-thinking of the firm's activities, and in 2001 the company was renamed "Pojazdy Szynowe Pesa Spółka Akcyjna Holding" (its present name) and its activities were re-oriented away from repair, to the construction of new railway rolling stock.  This transformation of Pesa's activities has been very successful. Since 2001 Pesa has secured contracts to supply new Light rail vehicles (LRVs, trams) to Warsaw, Gdańsk and other cities in Poland, Hungary, Germany and Kazakhstan; and both electric and diesel multiple unit trains (EMUs and DMUs) to operators in Poland, Italy, Kazakhstan and Germany. Pesa's most noteworthy contracts are: (1) a May 29, 2009, contract worth 1.5bn złoty ($460 million) for 186 trams for Warsaw, Poland to replace 40 percent of that city’s fleet, and (2) on September 19, 2012, Pesa signed two framework agreements with DB, Deutsche Bahn, German Railways to supply up to 470 Diesel multiple unit (DMU) trains for regional and local services, with a total value of up to €1.2bn ($1.5 billion).


Funkce.

MMU jednotky rozdělují virtuální adresní prostor na stránky. Velikost každé stránky se rovná mocnině čísla 2, obvykle několika KiB, nicméně může být i mnohem větší. Dolních n bitů z adresy (ofset bez čísla stránky) zůstává beze změny. Horní bity z adresy označují číslo virtuální stránky. MMU překládá číslo virtuální stránky na fyzickou stránku nejprve pomocí asociativní cache paměti, nazývané TLB (Translation Lookaside Buffer). Pokud se požadovaná stránka v TLB nevyskytuje, je spuštěn pomalejší mechanismus, vyhledávání v tabulce stránek (EAT). Fyzické číslo stránky je zkombinováno s číslem rámce stránky (hodnota v tabulce stránek), což vytvoří kompletní fyzickou adresu. Položka v tabulce stránek, nebo TLB může také obsahovat informaci, zdali je na vybrané stránce zapsána nějaká informace, doba posledního použití, či přístupová oprávnění (uživatelský, nebo privilegovaný mód). Tyto informace mohou být využity mechanismem pro plánování procesů.  Občas položka TLB, nebo tabulka stránek neumožní přístup na virtuální stránku. To může být způsobeno tím, že na zvolené virtuální stránce není adresována žádná fyzická paměť (což bývá často důsledek softwarové chyby), anebo proto, že je požadovaná stránka odsunuta na disku. V tom případě vyšle MMU řadiči zprávu o výpadku stránky. Operační systém poté vykoná patřičnou obsluhu přerušení. Pokud ještě je v operační paměti volné místo, provede se přemapování a použité virtuální číslo stránky je nastaveno na novou fyzickou adresu. Pokud již volné místo v operační pamětí není, je pro účel přemapování zvolena „nahrazovacím“ algoritmem existující stránka s tím, že původní data jsou uložena na pevný disk.  Výhodná vlastnost MMU je také eliminace problému s fragmentovanou pamětí. Souvislý blok virtuálních adres může totiž být namapován na více bloků fyzické paměti, které nemusí být uloženy vcelku. Kromě toho může být každému procesu přidělen virtuální adresní prostor, do kterého nemají přístup ostatní procesy.

Přínos.

V některých případech může být chyba stránky využita pro detekci chyby v programu. Klíčovým přínosem MMU je ochrana paměti: jádro operačního systému může použít MMU k ochraně proti chybám v programech, když detekuje (či znemožní) přístup do paměti, která danému procesu nepatří. Znamená to, že OS přiděluje každému programu svůj vlastní adresový prostor. MMU také zmírňuje problém fragmentace paměti. Potom co byly přiděleny bloky paměti a následně uvolněny, volná paměť může začít s fragmentací (přerušovanou) tak, že největší souvislý blok volné paměti může být mnohem menší než celková velikost uvolněné paměti. Souvislý rozsah adres virtuální paměti, může být mapován na několik nesousedících bloků fyzické paměti. U prvních návrhů mikroprocesorů se správa paměti prováděla v samostatném integrovaném obvodu, jako je VLSI VI475 (1986), Motorola 68851 (1984). Později mikroprocesory (Motorola 68030 a Zilog Z280) umístily MMU spolu s CPU na stejný integrovaný obvod, stejně jako Intel 80286 a později x86 mikroprocesory.

Příklady.

Většina moderních systémů rozdělí paměť na stránky, které jsou 4–64 KiB velké, často s možností využití velké stránky od 2 MiB do 512 MiB. Stránka překladů je uložena v tzv. Translation Lookaside Buffer (TLB). Některé systémy, zejména starší RISC, byly v pasti, když nemohly najít stránku s překladem v TLB. Většina systémů povoluje vypnutí MMU.

VAX.

Stránky VAX jsou velké 512 B, jsou tedy velmi malé. OS tak může zacházet s více stránkami, jako s jednou velkou. Například Linux má VAX skupiny po osmi stránkách. To znamená, že systém pracuje se 4 KiB stránkou. VAX rozděluje paměť na čtyři pevně určené oblasti, každá o velikosti 1 GiB. Jsou to:  Tabulky stránek jsou velké lineární pole. Za normálních okolností by to bylo velmi nehospodárné, pokud jsou třeba adresy na obou stranách možného rozsahu. Ovšem tabulka stránek pro aplikace je sama o sobě uložena v paměti stránkového linuxového jádra. Zde je dvouúrovňový strom, umožňující aplikacím použít rozložení paměti bez plýtvání místa na nevyužité položky stránkovací tabulky. VAX MMU se vyznačuje absencí přístupového bitu. Operační systémy, které implementují stránkování musí najít nějaký způsob, jak emulovat (napodobit) přístupový bit, jestliže má fungovat efektivně. OS nebude pravidelně mapovat stránky tak, že je stránka bez přítomnosti poruchy a OS ji může použít aby nastavil přístupový bit.

MIPS.

MIPS architektura podporuje až 64 záznamů v TLB. Počet záznamů je konfigurovatelný v konfiguraci CPU před syntézou. TLB záznamy jsou dvojí. Každá položka TLB mapuje číslo virtuální stránky (VPN2) do jednoho ze dvou rámců (PFN0 nebo PFN1), v závislosti na nejmenším významovém bitu virtuální adresy. Tento bit a bitová maska stránky nejsou uloženy v VPN2. Každá položka má vlastní velikost stránky, která může být libovolně velká od 1 KiB do 256 MiB v násobcích po 4. Každý PFN v TLB záznamu má atribut cache a status bit. VPN2 má globální status bit a OS přiřazené ID, které je součástí záznamu do TLB v případě že je tento bit v nule.

X86-64.

Architektura x86-64 je 64bitové rozšíření x86, které téměř úplně odstranilo segmentaci. Je to použito téměř ve všech operačních systémech pro procesory 386 nebo novější. V dlouhodobém režimu jsou všechny segmentové posuny ignorovány s výjimkou částí FS a GS. Při použití 4 KiB stránek má tabulkový strom čtyři úrovně místo tří. Virtuální adresy jsou rozděleny takto: 16 bitů nepoužité, 9 bitů pro každou ze čtyř úrovní stromu (celkem 36) a 12 nejnižších bitů se přímo zkopíruje do výsledků. Při použití 2 MiB stránek má tabulkový strom pouze tři úrovně pro celkově 27 bitů. Některé novější CPU podporují 1 GB stránky s dvěma úrovněmi pro 30 bitů.

Memory management unit (MMU) je v informatice součást mikroprocesoru umožňující přístup do virtuální paměti (dříve samostatná hardwarová součást mimo procesor). Zajišťuje překlad virtuální adresy na fyzickou adresu, ochranu paměti, kontrolu koherence cache, arbitraci paměťové sběrnice a v závislosti na architektuře také přepínání mezi paměťovými bankami.

A memory management unit (MMU), sometimes called paged memory management unit (PMMU), is a computer hardware unit having all memory references passed through itself, primarily performing the translation of virtual memory addresses to physical addresses.  An MMU effectively performs virtual memory management, handling at the same time memory protection, cache control, bus arbitration and, in simpler computer architectures (especially 8-bit systems), bank switching.


Výroba.

Film se začal natáčet v roce 2006. Během natáčení na Slovensku, v České republice, Kambodži, Kanadě, Izraeli, Dánsku a Maďarsku vzniklo 450 hodin filmového materiálu. Ve střižně a zvukovýrobě se film zpracovával 4000 hodin.

Účast na festivalech.

Film získal diváckou cenu na MFF v Karlových Varech 2011 a byl oceněn porotou na MFF v Jeruzalémě, kde získal cenu „Fóra pro zachování audiovizuální paměti“. Film byl uveden i na MFF v Montrealu, kde získal cenu diváků za nejlepší dokument. V roce 2012 se zúčastnil Prix Italia.

Uvedení v zahraničí.

V lednu 2013 byl film uveden v americké distribuci. Slavnostního uvedení se chtěl účastnit sám Winton, ale jeho rodina mu to pro jeho pokročilý věk nedovolila. Do USA přicestoval jeho syn Nick Winton.  • Divácká cena Práva – MFF Karlovy Vary 2011 • Cena Fóra pro zachování audio-vizuální paměti – Jerusalem Film Festival 2011 • Cena za nejlepší dokumentární film – Montreal World Film Festival 2011 • Cena primátora města Piešťany – MFF Piešťany – Cinematik – 2011 • Cena Oty Hofmana Dětského filmového festivalu a televizního festivalu v Ostrově – 2001 • Zvláštní cena poroty za dílo s nejvýraznějším morálním akcentem • Dětský filmový a televizní festival Oty Hofmana – Ostrov – 2001 • Grand Prix režisérovi Mateji Mináčovi za objevné a lidsky hluboké téma filmu Nickyho rodina – 52. MFF filmů pro děti a mládež Zlín – Česká republika • Cena – Davidova Camera za nejlepší hudbu – Warsaw Jewish Film Festival, Polsko • Shoreshova divácká cena – UK Jewish Film Festival, London, Velká Británie • Divácká cena – Palm Beach Jewish Film festival – USA • Divácká cena – Best Documentary Feature Film 2012 – Sedona Int´l Film Festival – USA • Divácka cena – Best Documentary Feature 2012 – Atlanta Jewish Film Festival – USA • Divácká cena – Best Film 2012 – Charlotte Jewish Film Festival – USA • Divácká cena – Best Documentary 2012 – Denver Jewish Film Festival – USA • Divácká cena – Best Documentary Film 2012 – AJC Seattle Jewish Film Festival – USA • Divácká cena – Best Film 2012 – Houston Jewish Film Festival – USA • Divácka cena – Best Documentary Film -Hartford Jewish Film Festival • Divácka cena – Best Documentary 2012 – Pittsburgh Jewish Film Festival • Divácka cena – Best Film 2012 – Rockland Int´l Jewish Film Festival, USA • Cena slovenské filmové kritiky – v kategorii slovenský celovečerní a středometrážní dokumentární film s premiérou v roce 2011, Slovenská republika • Tvorivá prémia za filmovú a dokumentárnu tvorbu – Výročné národné tvorivé ceny Slovenského filmového zväzu, Únie slovenských televíznych tvorcov a • Literárneho fondu, Slovenská republika • Divácká cena za nejlepší dokument – Zagreb Jewish Film Festival 2012, Chorvatsko • Cena za nejlepší režii za mistrovské využití narativních technik, kdy se filmový příběh představuje prostřednictvím osobního nazírání režiséra – • MECEFF festival – Rumunsko • Cena SIGNIS světové katolické asociace pro komunikaci, sdružující 140 zemí, za propagaci a šíření lidských hodnot – 64. ročník PRIX ITALIA – Turín • Cena FIAT/IFTA (Achievement Award) za nejlepší použití archivů – Britský filmový institut, Londýn 2012 • Divácká cena – Best Film 2012, Scottsdale International Film Festival, USA • GRAND PRIX – Nejlepší film festivalu, XVII International TV Festival Bar, Montenegro • Nejlepší kolekce filmů – Cena pro ČT, součástí kolekce je Nickyho rodina, XVII International TV Festival Bar, Montenegro • Audience Award – Best Film, Three Rivers Film Festival 2012, USA • Cena unie ruských kritiků – Jalta – 2013

Nickyho rodina (2011) je další ze série filmů Mateje Mináče o záchraně židovských dětí Nicholasem Wintonem těsně před vypuknutím druhé světové války. Jde o dokumentární film s hranými rekonstrukcemi.  Film byl v běžné distribuci uveden v USA, Austrálii a Francii, premiéra v Londýně proběhla za účasti Nicholase Wintona. Film byl přeložen do ruštiny (překladatel Andrey Efremov) a uveden v rámci Dnů slovenské kinematografie v Moskvě v roce 2014

Nicky's Family () is a 2011 Czech docudrama directed by Matej Mináč. It is based on the work of Nicholas Winton prior to the outbreak of World War II.


Historie.

Vývoj NURBS začal v padesátých letech 20. století kvůli potřebě matematicky přesně reprezentovat volné tvary jako trupy lodí, vnější povrchy letadel, aeroplánů, a karoserie automobilů, které by mohly být přesně reprodukovány, kdykoliv je to technicky nutné. Předchozí reprezentace takovýchto druhů povrchů existovaly jen jako fyzikální modely vytvořené designéry.  Průkopníky tohoto vývoje byli Pierre Bézier, který pracoval jako inženýr pro Renault, a Paul de Casteljau, který pracoval pro Citroën, oba ve Francii. Bézier pracoval téměř paralelně s de Castejauem, aniž by o sobě navzájem věděli. Ale jelikož Bézier publikoval výsledky své práce, tak dnešní běžný uživatel počítačové grafiky zná křivky – které jsou reprezentovány body ležícími na křivce samotné – jako Bézierovy křivky, zatímco de Casteljauovo jméno je známé a používané jen pro algoritmy, které vyvinul pro vyhodnocování parametrických povrchů. V 60. letech 20. století vyšlo najevo, že NURBS jsou zobecněné Bézierovy křivky, které lze považovat za neuniformní racionální B-spline křivky.  Z počátku byli NURBS používány pouze v CAD programech v automobilových společnostech. Později se staly součástí běžných počítačových grafických programů.

Použití.

NURBS jsou běžně používané v computer-aided design (CAD), manufacturing (CAM), a engineering (CAE), a jsou také součástí mnoha průmyslových široce používaných standardů jako IGES, STEP, ACIS a PHIGS. Nástroj NURBS nalezneme také v různých 3D modelovacích a animačních programech jako Blender, Maya, Rhino3D, Cinema4D, Cobalt, form•Z a Solid Modeling Solutions. Existují ještě jiné programy než tyto, specializované přímo na NURBS modelování jako Autodesk Alias Surface a solidThinking.  NURBS umožňují reprezentaci geometrických tvarů v kompaktní formě. Mohou být efektivně ovládány počítačovými programy a přitom umožňují snadnou lidskou interakci. NURBS povrchy jsou funkce dvou parametrů mapovaných na povrch v třírozměrném prostoru. Tvar povrchu je dán kontrolními body.  Nástroje využívající výhody a vlastnosti NURBS mohou vytvořit povrchy s různou úrovní geometrické návaznosti:

Technická specifikace.

Křivka NURBS je definována svým pořadím, skupinou kontrolních bodů s různou váhou a uzlovými vektory. NURBS křivky a povrchy se vytvářejí zevšeobecňováním obou B-spline i Bézierových křivek a ploch. Hlavním rozdílem je, že kontrolnímu bodu byla dána váha, to dělá NURBS křivky racionální (neracionální B-spline křivky jsou speciálním případem racionálních B-spline křivek). Vyhodnocením funkcí křivek NURBS s různými hodnotami parametrů, můžeme křivku prezentovat ve dvourozměrné nebo třírozměrné kartézské soustavě souřadnic. Stejně tak vyhodnocením funkcí povrchů NURBS s různými hodnotami parametrů, může být povrch prezentován v kartézské soustavě souřadnic.  Křivky a povrchy NURBS jsou užitečné z mnoha důvodů:

Manipulace s NURBS objekty.

Mnoho transformací může být použito na NURBS objekty. Například, pokud je nějaká křivka definována určitým stupněm a "n" kontrolními body, tak stejná křivka stejného stupně může být vyjádřena za pomoci "n+1" kontrolních bodů. Při této operaci změní kontrolní body svoji pozici a je vložen uzel do uzlového vektoru. Když přidáme kontrolní bod, tvar křivky by měl zůstat stejný, což tvoří výchozí bod pro další úpravy. Některé z těchto operací jsou popsány níže.

Vložení uzlu.

Jak už název napovídá, "vložení uzlu" vloží uzel do uzlového vektoru. Pokud je stupeň křivky "n", tak "n−1" kontrolních bodů je nahrazeno "n" novými. Tvar křivky zůstane stejný.  Uzel může být vložen vícekrát až do maximální násobnosti uzlu. To je někdy považováno za hladkost uzlu a může toho být dosaženo algoritmem který je více efektivní než opakované vkládání uzlů.

Odstranění uzlu.

Účelem je odstranit uzel a přemístit kontrolní body tak aby tvar zůstal pokud možno stejný a bylo dosaženo kompaktnější prezentace křivky. Je zřejmé, že toto není vždy proveditelné při zachování stejného tvaru křivky. V praxi je definována míra přesnosti, která je použita pro zjištění zda může být uzel odstraněn nebo ne. Tento proces se používá k čištění po interaktivním modelování kde mohly být uzly vloženy ručně, po importování křivky z jiných souborů kde jednoduchý převod může vést k nadbytečnému počtu kontrolních bodů.

Zvýšení stupně křivky.

Křivka NURBS určitého stupně může být vždy vyjádřena jinou křivkou NURBS vyššího stupně. Toto je často používáno při kombinování oddělených NURBS křivek, např. při tvorbě NURBS povrchu interpolací mezi sadou NURBS křivek nebo při sjednocování sousedních křivek. Při tomto procesu by měly být křivky různých stupňů sjednoceny na stejný stupeň, obvykle na nejvyšší stupeň jedné ze sady křivek.

Křivost.

Nejdůležitější vlastností v diferenciální geometrii je křivost κ. To popisuje místní vlastnosti (hrany, rohy, atd.) a vztahy mezi první a druhou derivací a tím i přesný tvar křivky. Křivost lze za pomoci derivací snadno vypočítat formula_1 nebo zaokrouhlením z druhé derivace můžeme vypočítat délku oblouku formula_2. Přímý výpočet křivosti křivky κ za pomoci těchto rovnic je velkou výhodou parametrických křivek oproti jejich polygonálnímu vyjádření.

Non-uniform rational basis spline (NURBS) je matematický model běžně používaný v počítačové grafice pro generování a reprezentování křivek a ploch, které nabízejí velkou flexibilitu a přesnost při manipulaci jak s analytickými tak s  volnými tvary.

Non-uniform rational basis spline (NURBS) is a mathematical model commonly used in computer graphics for generating and representing curves and surfaces. It offers great flexibility and precision for handling both analytic (surfaces defined by common mathematical formulae) and modeled shapes. NURBS are commonly used in computer-aided design (CAD), manufacturing (CAM), and engineering (CAE) and are part of numerous industry wide standards, such as IGES, STEP, ACIS, and PHIGS. NURBS tools are also found in various 3D modeling and animation software packages.  They can be efficiently handled by the computer programs and yet allow for easy human interaction. NURBS surfaces are functions of two parameters mapping to a surface in three-dimensional space. The shape of the surface is determined by control points. NURBS surfaces can represent, in a compact form, simple geometrical shapes. T-splines and subdivision surfaces are more suitable for complex organic shapes because they reduce the number of control points twofold in comparison with the NURBS surfaces.  In general, editing NURBS curves and surfaces is highly intuitive and predictable. Control points are always either connected directly to the curve/surface, or act as if they were connected by a rubber band. Depending on the type of user interface, editing can be realized via an element’s control points, which are most obvious and common for Bézier curves, or via higher level tools such as spline modeling or hierarchical editing.


Zařízení.

ALMA.

Toto zařízení, "Atacama Large Millimeter / submillimeter Array" (ALMA) se skládá z 50 stabilních a 4 pohyblivých antén APEX s průměrem antény 12 m a dále ze 12 pohyblivých antén s průměrem 7 m. Tyto antény mohou pokrývat pole od 150 m do 16 km (podle jiných informací jen do 10 km). Předpokládá se až 10násobná citlivost ve srovnání s  obdobným americkým zařízením Very Large Array nebo s Hubblovým vesmírným dalekohledem. Výstavbu tohoto zařízení již nefinancuje pouze Evropská jižní observatoř, ale podílejí se na něm i vědecké astronomické organizace USA, Kanady, Japonska a Tchaj-wanu.  Částečný provoz zařízení začal v roce 2011. Osazení a zprovoznění všech 66 antén bylo původně plánováno do konce roku 2010.. Silné povodně, které přes minimální obsah vodní páry v ovzduší zasahují oblast přibližně jednou za 10 let, však poškodily přístupové cesty a komunikační kabely. Provoz byl slavnostně spuštěn 13. března 2013.  Od zařízení se očekávají zásadní objevy zejména v oblasti chladných hvězd a chladného vesmíru obecně.

APEX.

Observatoř dále provozuje radioteleskop "Atacama Pathfinder Experiment" (APEX), pracující na milimetrových a submilimetrových vlnových délkách – od infračerveného světla po rádiové vlny. Průměr jeho antény (zrcadla) je 12 m, což bylo v době jeho spuštění nejvíce na jižní polokouli. K dispozici má mj. bolometrickou kameru LABOCA využívající velmi citlivých teploměrů. Aby tyto teploměry zaregistrovaly co nejmenší změnu teploty způsobenou zářením, jsou ochlazeny na teplotu okolo 0,3 stupně nad absolutní nulu (-272,85 °C).  Tento radioteleskop vznikl v roce 2005 jako prototyp pro vývoj zařízení ALMA. Nadále však provádí samostatná měření.

Observatoř Chajnantor je třetím pozorovacím stanovištěm Evropské jižní observatoře (ESO) na severu Chile u hranic s Bolívií. Nachází se v nadmořské výšce 5104 m na pusté planině Llano de Chajnantor v poušti Atacama. Je vzdálena 40 km od městečka San Pedro de Atacama a 275 km východně od tichomořského přístavu Antofagasta.  Planina Chajnantor je známá silnými větry, intenzivním slunečním zářením a výskytem teplot od mínus do plus 20 °C. Byla mj. vybrána proto, že je zde abnormálně suché prostředí a téměř žádné světelné znečištění. Minimální vlhkost v ovzduší je pro převážně radioastronomickou observatoř velice důležitá, vodní páry i samotné ovzduší submilimetrové záření absorbují a zeslabují. Observatoř Chajnantor se nachází o téměř 2500 m výše než observatoř Paranal a o více než 750 m výše než observatoř na Mauna Kea na Havaji.

Llano de Chajnantor Observatory is the name for a group of astronomical observatories located at an altitude of over 4,800 m (15,700 ft) in the Atacama Desert of northern Chile. The site is in the Antofagasta Region approximately 50 kilometres (31 mi) east of the town of San Pedro de Atacama. The exceptionally arid climate of the area is inhospitable to humans, but creates an excellent location for millimeter, submillimeter, and mid-infrared astronomy. This is because water vapour absorbs and attenuates submillimetre radiation. Llano de Chajnantor is home to the largest and most expensive astronomical telescope project in the world, the Atacama Large Millimeter Array (ALMA). Llano de Chajnantor and the surrounding area has been designated as the Chajnantor Science Reserve (Spanish: "Reserva Científica de Chajnantor") by the government of Chile.


Zařízení.

Vědecký potenciál observatoře je značný, hlavně díky zařízením, která byla vyvinuta a instalována v poslední době.  Hlavní dalekohledy o průměru 8,2 m jsou umístěny v kompaktních, tepelně řízených budovách, které se otáčejí synchronně s dalekohledy. Tak jsou minimalizovány jakékoliv nepříznivé účinky na činnost zařízení. Původní názvy těchto velkých dalekohledů UT1 až UT4 byly změněny na Antu (Slunce), Kueyen (Měsíc), Melipal (Jižní kříž) a Jepun (Večernice) v jazyce mapuche, řeči místního indiánského národa.

Další teleskopy.

Na observatoři jsou umístěny i další přístroje národních a nadnárodních projektů, které nejsou pod správou ESO.

Extrémně velký dalekohled.

Na hoře Cerro Armazones, vzdálené 22 km západně, staví Evropská jižní observatoř Extrémně velký dalekohled (ELT) – největší připravovaný dalekohled na světě o průměru zrcadla 39 m. Tento dalekohled bude částečně využívat zázemí na observatoři Paranal.

Technické a personální zabezpečení.

Observatoř Paranal se nachází v pustém a odlehlém místě, kde není k dispozici ani voda. Ta se musí dovážet několikráte týdně cisternami z 120 km vzdáleného města Antofagasta. Denně se zde spotřebuje 60 000 litrů vody.  Dříve se podobně dovážela i nafta do dieselagregátu pro výrobu elektřiny, ale od roku 2017 je observatoř napojena, společně s blízkým Extrémně velkým dalekohledem, na Chilskou národní elektrickou síť.  Hlavní dominantou observatoře, odevšad viditelnou, jsou 4 hlavní dalekohledy (VLT). Budova pro ubytování personálu je naopak zanořena do terénu a je téměř přehlédnutelná. V observatoři je zaměstnáno okolo 200 lidí, asi 60 pracuje ve vědeckém provozu, 60 v technickém a zbytek ve službách (ostraha, stravování, údržba).  Technici a vědci sem přijíždějí na týdenní turnusy, na denní nebo noční směny. Vědci se podle smlouvy věnují po určitou dobu svému vlastnímu výzkumu a po zbytek času jiným, společným projektům. Podle kritérií vyvinutých na hodnocení efektivity vědecké práce je zdejší observatoř nejproduktivnější na světě. Očekává se, že množství překvapujících výsledků ještě přibude.

ESO Hotel.

Pro ubytování vědců a dalšího personálu slouží tzv. ESO Hotel, místně označovaný jako The Residentia.

Observatoř Paranal je pozorovacím stanovištěm Evropské jižní observatoře (ESO) v Chile. Nachází se na vrcholu hory Cerro Paranal (dříve Paranal Hill) vysoké 2635 m v severní části země. Je situována asi 120 km jižně od města Antofagasta (asi 1 tisíc km od hlavního města Santiaga de Chile) a 12 km od pobřeží Tichého oceánu.  Na horu Paranal, nacházející se v poušti Atacama padla volba hlavně pro její odlehlost od zdrojů světelného znečištění a pro vynikající atmosférické podmínky, minimum vlhka a prachu v ovzduší a také pro předpokládanou stabilitu horského masívu.

Paranal Observatory is an astronomical observatory operated by the European Southern Observatory (ESO). It is located in the Atacama Desert of northern Chile on Cerro Paranal at altitude, south of Antofagasta. By total light-collecting area, it is the largest optical-infrared observatory in the Southern Hemisphere; worldwide, it is second to the Mauna Kea Observatory on Hawaii.  The Very Large Telescope (VLT), the largest telescope on Paranal, is composed of four separate telescopes. In addition, the four main telescopes can be used simultaneously for extra light gathering capacity, and for interferometry. Four auxiliary telescopes of each are also part of the VLTI to make it available when the main telescopes are being used for other projects. The site also houses two survey telescopes with wide fields of view, the VISTA and the VLT Survey Telescope for surveying large areas of the sky; and two arrays of small telescopes called NGTS and SPECULOOS which are dedicated to searching for exoplanets.  Two major new facilities are under construction nearby: the southern part of the Cherenkov Telescope Array gamma-ray telescope (not owned by ESO) will be sited in the grounds 10 km south-east of Paranal; while ESO's future E-ELT will be on the nearby peak of Cerro Armazones 20 km east of Paranal, and will share some of the base facilities.


Biografie.

Bavo se narodil koncem 6. nebo počátkem 7. století poblíž Lutychu v dnešní Belgii. Jmenoval se původně "Allowin van Haspengouw" a pocházel ze šlechtické rodiny, podle legendy byl synem Pipina I. Staršího a blahoslavené Idy z Nivelles (kromě Bavona byla matkou sv. Gertrudy a sv. Beggy).  V mládí byl krutý a prodával své služebníky jiným místním šlechticům. Byl vojákem a vedl nevázaný život. Uzavřel sňatek s dcerou "Adilia", merovejského hraběte, s níž měl dceru "Adeltrudis". Nedlouho po smrti své mladé manželky, pod vlivem své zbožné dcery a kázání svatého Amanda se rozhodl svůj život změnit a obrátil se; rozdal svůj majetek chudým a klášteru sv. Amanda. Spolu se sv. Amandem hlásal slovo Boží na řadě evangelizačních cest po Francii a Flandrách, poté se vrátil do Gentu a po svolení sv. Amanda vedl po dobu tří let život jako poustevník a asketa v cele, kterou si postavil na velkém stromě v lese; jako způsob umrtvování nosil s sebou každodenně cestou na mši velký kámen. Nakonec se stal mnichem a vstoupil do kláštera sv. Amanda v Maubeuge ve Francii, který posléze přijal jeho jméno a napříště byl znám jako klášter sv. Bavona. Zde 1. října roku 654 nebo 655 zemřel a byl pochován. Při jeho pohřbu se měl stát zázrak - ďáblem posedlá žena se dotkla jeho těla a uzdravila se. V současnosti jsou jeho ostatky uloženy v katedrále v Gentu a v benediktinském klášteře v Nesle-la-Reposte, kam je odnesli mniši prchající v letech 882-883 před normanskou invazí.

Odkaz.

Svatý Bavo nebo "Svatý Baaf" je velmi oblíbeným světcem v širší oblasti svého původu, ve Flandrech (v Belgii a Nizozemí), je např. patron a ochránce měst Gentu a Lauwe v Belgii a Haarlemu v Nizozemí (Haarlem měl zachránit při obléhání v roce 1268, kdy se zjevil na nebi se štítem v levé a se sokolem na pravé ruce; vyděšení oblehatelé prchli). Je mu zasvěceno několik desítek církevních staveb především v Belgii, mezi nejznámější náleží dva kostely z období gotiky – katedrála v Gentu a kostel v Haarlemu – a římskokatolická katedrála z konce 19. a počátku 20. století v Haarlemu. Jméno sv. Bavona má v názvu vesnice Sint-Baafs-Vijve v Západních Flandrech s kostelem z 11. století, jeho jméno v sobě údajně nese název města Bamberk (původně "Bavonberg = Bavonova hora"). V ikonografii je zpodobňován jako rytíř s mečem, štítem či malými váhami a sokolem. K tomuto atributu se váže následující legenda: Bavo byl jednou obviněn z krádeže cvičeného bílého sokola, za což byl v té době trest smrti oběšením; když už měl být trest vykonán, přiletěl oživlý sokol, posadil se na šibenici a jako symbol nevinnosti dosvědčil Bavonovu nevinu. Bevo je uctíván jako patron sokolníků a ochránce proti černému kašli. Svátek sv. Bavona se slaví v Gentu 1. října a 1. srpna; v Haarlemu však 9. srpna a 1. května.  Jeho obraz je na znaku Wilrijku (původně samostatného města, od 1. ledna 1983 čtvrti Antverp, druhého největšího města Belgie).

Svatý Bavo, známý též jako "Allowin, Bavonius, Baaf" († kolem roku 655), je světec 7. století uctívaný ve Flandrech a především v Gentu. Dochovaly se čtyři texty o jeho životě, většinou legendy; nejstarší pochází patrně z doby "opata Eginarda", zemřelého v roce 844.

Saint Bavo of Ghent (also known as Bavon, Allowin, Bavonius, and Baaf) (622–659) was a Roman Catholic and Eastern Orthodox saint. He was the son of Pepin of Landen and the brother of saints Begga and Gertrude of Nivelles.


Úvod.

Reprezentace čísel specifikuje způsob uložení čísla tak, aby mohlo být zakódováno jako řetězec číslic. Aritmetika je definována jako sada operací nad touto reprezentací, která simuluje klasické matematické operace.  Je několik mechanismů, kterými může řetězec číslic reprezentovat čísla. V běžné matematické notaci může být řetězec libovolně dlouhý a umístění desetinné čárky je explicitně označeno vložením čárky (resp. tečky). Je-li vynechána, předpokládá se, že leží přímo napravo od poslední (nejméně významné) číslice. V systémech s pevnou desetinnou čárkou je pozice desetinné čárky pevně dána konvencí, například říká-li konvence, že desetinná čárka leží uprostřed osmiciferného zápisu, zápis „00012345“ by vyjadřoval hodnotu 1,2345.  Ve vědecké notaci se čísla vyjadřují dvěma složkami: mantisou a exponentem. Hodnota zápisu X×10 je pak X krát deset na Y. Mantisa se obvykle volí tak, aby ležela mezi 1 a 10. Například perioda otáčení Io, měsíce Jupitera, je 152 853,5047 sekund. Tato doba je ve vědecké notaci vyjádřena jako 1,528535047×10 sekund.  Reprezentace v plovoucí desetinné čárce je podobná konceptu vědecké notace. Číslo s plovoucí desetinnou čárkou je rozděleno na:  Mantisa je vynásobena základem soustavy umocněným na exponent, což odpovídá posunutí desetinné čárky z její původní pozice v mantise o počet míst odpovídající hodnotě exponentu: doprava, je-li exponent kladný, doleva, je-li záporný.  V soustavě o základu 10 (obvyklé desítkové soustavě) uvedeme tento příklad: Číslo 152853,5047, které má deset desítkových cifer přesnosti, je reprezentováno s mantisou 1528535047 a exponentem 5 (s předpokládanou původní polohou desetinné čárky hned za nejvýznamnější číslicí mantisy, zde 1). K získání původní hodnoty se umístí desetinná čárka za nejvýznamnější číslici mantisy a výsledek se vynásobí 10, z čehož se získá 1,528535047×10, neboli 152853,5047. Není potřeba ukládat základ soustavy (10), protože bude shodný pro všechna použitá čísla. Někdy se také používá zápis 1.528535047 E 5, kde E znamená „krát deset na“.  Zapsáno v symbolech je výsledná hodnota  kde "m" je mantisa (včetně jejího předpokládaného umístění des. čárky), "z" je základ soustavy a "e" exponent.  Toto odpovídá kde "m" je hodnota mantisy bez předpokládané desetinné čárky a "p" je přesnost – množství cifer v mantise.  Historicky se používaly různé základy čísel s plovoucí desetinnou čárkou, přičemž nejčastější je 2 (dvojková soustava), dále 10 (desítková soustava) a různé další, méně časté varianty (například 16 – šestnáctková soustava). Čísla s plovoucí desetinnou čárkou jsou racionální, protože mohou být vyjádřeny jako podíl dvou celých čísel, avšak základ soustavy určuje reprezentovatelné zlomky – například 1/5 nemůže být přesně vyjádřena jako číslo s plovoucí des. čárkou se základem 2, ale může být tak vyjádřeno se základem 10.  Způsob, jakým jsou mantisa, exponent a znaménkový bit uloženy v počítači, je závislý na implementaci. Obvyklé IEEE formáty jsou detailně popsány dále a jinde, ale například binární číslo s jednotlivou přesností (32-bit) je "p" rovno 24, proto je mantisa řetězec 24 bitů (jedniček nebo nul). Například prvních 33 bitů čísla pí je 11001001 00001111 11011010 10100010 0. Zaokrouhlení na 24 bitů znamená přiřazení hodnoty 25. bitu do 24. bitu, tedy 11001001 00001111 11011011. Při uložení v kódování IEEE 754 se z tohoto stane mantisa "m" s "e" = 1 (při "e" = 0 se předpokládá, že "m" má desetinnou čárku hned za první číslicí – zde 1). Protože první bit binární mantisy je vždy jedna, není nutné jej ukládat a může se uvolněné místo použít pro extra bit přesnosti. K výpočtu pí z této reprezentace lze použít:  , kde n je n-tý zleva normalizovaný bit mantisy. Normalizace, která je obrácena když se vrací zpět odebraná 1, může být brána jako forma komprese: umožňuje kompresi binární mantisy do o 1 bit menšího prostoru za cenu větší výpočetní náročnosti.

Způsoby ukládání čísel v plovoucí desetinné čárce.

V počítačových systémech se využívá toho, že vybraná podmnožina reálných čísel může být vyjádřena jako V různých počítačových systémech se používají různé báze, a různé reprezentace mantisy a exponentu:<ref name="Interní reprezentace numerických hodnot: od skutečného počítačového pravěku po IEEE 754–2008/Root"></ref> V počítačích IBM 704 je číslo uloženo jako  Počítače řady BM 1400 ukládají čísla v BCD kódu, kdy jsou jednotlivé číslice ukládány v bytu ve tvaru kdy bity 8 - 1 nesou vlastní hodnotu číslice, bity A a B sloužící pro rozšíření množství dat jsou nulové, C je paritní bit (používá se lichá parita) a M označuje zda se jedná o poslední číslici čísla. Ruský počítač Strela umožňue ukládat čísla jak binárním formátu, tak v BCD formátu. Při použití binárního formátu je přesnost čísla 10 - 11 desítkových číslic, BCD formátu pouze 9 desítkových číslic.  V počítačích Cray-1 je číslo uloženo jako Osmibitové počítače Atari ukládají čísla do šesti bajtů: Datový typ real Turbo Pascalu pro čísla používá šest bytů:

Jiné počítačové reprezentace necelých čísel.

Reprezentace pomocí plovoucí desetinné čárky, obzvláště ve standardním formátu IEEE, je zdaleka nejobvyklejší způsob ukládání přibližných hodnot reálných čísel v počítačích, protože většina počítačových procesorů s ním dokáže efektivně pracovat. Existují ale tyto alternativy:

Ve výpočetní technice se pohyblivou řádovou čárkou nebo plovoucí řádovou čárkou rozumí způsob reprezentace čísel, která by byla moc malá nebo velká pro vyjádření v pevné řádové čárce. Čísla jsou obecně uložena jako určité množství platných číslic vynásobený exponentem. Základem exponentu bývá většinou 2, 10 nebo 16 (což odpovídá dvojkové, desítkové a šestnáctkové soustavě). Čísla, která mohou být v pohyblivé řádové čárce vyjádřena přesně, jsou ve tvaru:  Název "pohyblivá" respektive "plovoucí" vznikl z toho, že se desetinná čárka (nebo v počítačích častěji „binární čárka“) pohybuje – je umístěna kdekoliv relativně k platným číslicím. Tato pozice je interně uložena separátně, proto může reprezentace plovoucí desetinnou čárkou být brána jako počítačová realizace vědecké notace. V průběhu času se používalo několik různých systémů počítačové reprezentace plovoucí desetinné čárky, ale v posledních deseti letech se nejčastěji používá reprezentace definovaná standardem IEEE 754.  Výhodou reprezentace s plovoucí místo s pevnou desetinnou čárkou (popř. integery) je mnohem širší oblast hodnot: reprezentace s pevnou des. čárkou, která má sedm desítkových číslic a dvě desetinná místa, může vyjádřit čísla 12345,67, 123,45, 1,23 atd., zatímco reprezentace s plovoucí desetinnou čárkou (jako IEEE 754 formát Decimal32) se sedmi desítkovými čísly může vyjadřovat kromě toho 1,234567, 123456,7, 0,00001234567, 12345670000000 atd. Formát plovoucí desetinné čárky vyžaduje o trochu více paměti (k zakódování pozice desetinné čárky), proto při uložení ve stejném prostoru mají čísla s plovoucí desetinnou čárkou menší rozsah, ale větší přesnost než čísla s čárkou pevnou.  Rychlost operací prováděných s čísly s plovoucí desetinnou čárkou je důležitým měřítkem rychlosti počítačů v mnoha oblastech. Měří se v jednotce FLOPS (operace s plov. des. čárkou za sekundu).

In computing, floating-point arithmetic (FP) is arithmetic using formulaic representation of real numbers as an approximation to support a trade-off between range and precision. For this reason, floating-point computation is often found in systems which include very small and very large real numbers, which require fast processing times. A number is, in general, represented approximately to a fixed number of significant digits (the significand) and scaled using an exponent in some fixed base; the base for the scaling is normally two, ten, or sixteen. A number that can be represented exactly is of the following form: where significand is an integer, base is an integer greater than or equal to two, and exponent is also an integer. For example:  The term "floating point" refers to the fact that a number's radix point ("decimal point", or, more commonly in computers, "binary point") can "float"; that is, it can be placed anywhere relative to the significant digits of the number. This position is indicated as the exponent component, and thus the floating-point representation can be thought of as a kind of scientific notation.  A floating-point system can be used to represent, with a fixed number of digits, numbers of different orders of magnitude: e.g. the distance between galaxies or the diameter of an atomic nucleus can be expressed with the same unit of length. The result of this dynamic range is that the numbers that can be represented are not uniformly spaced; the difference between two consecutive representable numbers grows with the chosen scale.  Over the years, a variety of floating-point representations have been used in computers. In 1985, the IEEE 754 Standard for Floating-Point Arithmetic was established, and since the 1990s, the most commonly encountered representations are those defined by the IEEE.  The speed of floating-point operations, commonly measured in terms of FLOPS, is an important characteristic of a computer system, especially for applications that involve intensive mathematical calculations.  A floating-point unit (FPU, colloquially a math coprocessor) is a part of a computer system specially designed to carry out operations on floating-point numbers.


Biografie.

Bádenská princezna.

Frederika byla čtvrtým ze sedmi dětí bádenského knížete Karla Ludvíka a jeho ženy Amálie Frederiky von Hessen-Darmstadt. Princezna byla vychovávána v izolaci od vnějšího světa, vyrůstala ve vřelém a intimním rodinném prostředí. Její starší sestra Karolína se stala bavorskou královnou, další Luisa ruskou carevnou "Jelizavetou Alexejevnou", mladší sestra Vilemína hesenskou velkovévodkyní. Frederika měla teprve deset let, když se rozhodovalo o její budoucnosti: v té době Kateřina Veliká, ruská carevna, hledala nevěstu pro svého nejstaršího vnuka Alexandra, budoucího ruského cara, a svou pozornost obrátila na dvě bádenské princezny. Když o nich od svého emisara hraběte Rumjanceva, který dva roky princezny v Karlsruhe pozoroval, dostala pozitivní informace, pozvala Frederiku a její starší sestru Luisu do Ruska. V roce 1792 obě sestry přibyly do Petrohradu, zde volba nakonec padla na Luisu.

Švédská královna.

V roce 1797 se v Lipsku zasnoubila se švédským králem Gustavem IV. Adolfem, sňatek byl uzavřen 31. října téhož roku ve Stockholmu. Švédskou královnou byla Frederika Dorotea korunována roku 1800. Manželství bylo šťastné a král, na rozdíl od svého otce, se plně věnoval manželskému životu. Společně uskutečnili dlouhou cestu do zahraničí v letech 1803 - 1805. Z manželství vzešlo pět dětí:  Život vně manželství se však šťastně neodvíjel. Jejich osudy byly - jako ostatně osudy celé Evropy - těžce zasaženy napoleonskými válkami. V roce 1809 po porážce ve finské válce ztratilo Švédsko Finsko, což vážně poškodilo královu popularitu: když se Rusko stalo spojencem Napoleona, mělo se i Švédsko zavázat přerušit vztahy s Anglií a připojit se ke kontinentální blokádě. Gustav IV. Adolf však byl zapřisáhlým odpůrcem Napoleona a k Rusku se nepřipojil. Nato v únoru roku 1809 ruská vojska vtrhla do Finska, v březnu válku vyhlásily též Dánsko a Prusko. Válka skončila naprostou porážkou Švédska, které v září 1809 bylo nuceno uzavřít Fredrikshamnský mír, po němž muselo odstoupit Rusku celé Finsko. V průběhu války Gustav Adolf, nehledě na neúspěchy, úporně odmítal uzavření míru a svolání riksdagu (parlamentu). Osobně vedl nepopulární válečnou daň a k tomu urazil na 120 gardových důstojníků z významných rodin, když je za zbabělost v boji degradoval na armádní důstojníky. V okolí krále dozrávala myšlenka zbavit ho vlády.  V zimě na přelomu let 1808-1809 opoziční skupiny začaly vypracovávat plán na svržení Gustava Adolfa, který byl realizován 13. března 1809, kdy byl král zajat a uvězněn. Král chtěl udržet korunu pro syna, proto se 29. března vzdal trůnu, 10. května však Riksdag vyhlásil, že on i všichni jeho potomci pozbývají práva usednout na švédský trůn. Byl mu ponechán jeho osobní majetek a stanovena doživotní renta. Na trůn nastoupil jeho strýc - bratr jeho otce Karel XIII., místo něhož však fakticky vládl napoleonský generál Jean-Baptiste Bernadotte, který se po Karlově smrti stal švédským králem (Karel XIV.), založiv tak dodnes panující dynastii Bernadotte.

Život po ztrátě trůnu.

V prosinci 1809 královská rodina odjela s krátkou zastávkou v Kodani do Bádenska, Frederičiny rodné země. Zde vztahy mezi manžely ochladly a v roce 1810 se rozešli; oficiální rozvod se uskutečnil v roce 1812.  Po rozvodu Frederika Dorotea odcestovala do Stockholmu, kde se měla uzavřít tajný sňatek s vychovatelem svégho syna, baronem "J.N.G de Polier-Vernlandem". Hodně cestovala, a to pod jménem "hraběnka Itterburg". Zemřela v důsledku srdečně-cévního onemocnění cestou do Itálie v Lausanne 25. září roku 1826. K poslednímu odpočinku byla uložena do rodinné hrobky bádenské dynastie v kolegiátním kostele v Pforzheimu.

Odkaz.

Na počest královny Frederiky Dorotey byly nazvány laponské obce na severozápadě Švédska - Fredrika, Dorotea a Vilhelmina.

Frederika Dorotea (německy "Friederike Dorothea Prinzessin von Baden") (12. března 1781, Karlsruhe – 25. září 1826, Lausanne) byla rodem bádenská princezna a jako manželka švédského krále Gustava IV. Adolfa švédská královna.

Frederica Dorothea Wilhelmina of Baden (12 March 1781 – 25 September 1826) was Queen of Sweden from 1797 to 1809 as the consort of King Gustav IV Adolf.