Vznik rodu.

Třetí syn krále Eduarda III., Jan z Gentu, měl kromě svých manželských dětí také čtyři děti nemanželské. Se svou milenkou Kateřinou Swynfordovou zplodil v letech 1371 až 1379 syny Jana, Jindřicha a Tomáše a dceru Janu, kteří odvozovali svůj přídomek Beaufortové od hradu Beaufort (dnes Montmorency-Beaufort ve Francii), kde se narodili. Po smrti své druhé ženy, Konstancie Kastilské, se Jan z Gentu v roce 1396 se svou dlouholetou milenkou Kateřinou Sywynfordovou oženil a dodatečně legitimizoval své děti z tohoto vztahu. Potomci byli legitimizováni i papežskou bulou jako plnoprávní dědici Jana z Gentu, ale zároveň vyloučeni z nároků na královský trůn.  Vzhledem k blízké vazbě ke královské rodině hráli Beaufortové důležitou roli v dynastických bojích v období války růží, kdy stáli na straně příbuzných Lancasterů.

Další historie rodu.

První hlavou rodu Beaufortů byl nejstarší syn Jana z Gentu a Kateřiny, Jan Beaufort (1371 – 1410), od roku 1397 nesoucí titul 1.hrabě ze Somersetu. Následoval jeho syn Jindřich Beaufort 2. hrabě ze Somersetu (1401 – 1418) a po jeho předčasné smrti se stal hlavou rodu Jindřichův mladší bratr Jan Beaufort 1. vévoda ze Somersetu (1404 – 1444), jehož dcera Margareta Beaufortová se stala v roce 1457 matkou budoucího krále Jindřicha VII. Tudora. Po Janově smrti přešlo dědictví na jeho mladšího bratra Edmunda Beauforta 2.vévodu ze Somersetu (1406 – 1455), který padl 22. 5. 1455 v bitvě u St Albans a tituly přešly na jeho syna Jindřicha Beauforta 3.vévodu ze Somersetu (1436 – 1464). Ten uprchl po porážce v bitvě u Towtonu do Skotska a přišel o veškerý majetek. Jeho tituly mu byly vráceny až roku 1463, ale o rok později byl po bitvě u Hexhamu zajat a popraven. Všechny jeho tituly rozhodnutím parlamentu propadly státu, ale bratr popraveného Jindřicha, Edmund Beaufort (1439 – 1471) označoval sám sebe nadále za vévodu ze Somersetu, a to až do bitvy u Tewkesbury, 4. 5. 1471, po které byl zajat a sťat, čímž rod Beaufortů vyhynul v legitimní linii. Rod však nadále pokračoval v linii nelegitimní, jelikož měl Jindřich Beaufort 3.vévoda ze Somersetu nemanželského syna Karla Somerseta 1.hraběte z Worcesteru (1450 – 1526). Potomci Karla Somerseta žijí dodnes a jsou v současné době nositeli titulu vévoda Beaufort.

Tituly rodu.

Nejstarší syn Jana z Gentu a Kateřiny, Jan Beaufort (1371 – 1410), se stal v roce 1397 1. hrabětem ze Somersetu, následně markýzem ze Somersetu a po manželství z Margaretou Holandovou přijal titul markýze z Dorsetu. Oba tituly markýze ale už v roce 1399 zrušil král Jindřich IV. a hlavní linie Beaufortů užívala až do roku 1443 jen titulu hrabat ze Somersetu. V roce 1443 se stal Jan Beaufort (1404 – 1444) 1. vévodou ze Somersetu, v roce 1442 byl znovu obnoven titul markýzů z Dorsetu, v roce 1514 se stali hrabaty z Worcesteru, 1642 markýzi z Worcesteru a 1682 vévody z Beaufortu. Titul vévodů z Beaufortu používají dodnes. Titul markýze z Worcesteru používá nejstarší syn vévody a dědic rodu. Další příslušníci rodu používají další tituly – např. hrabě Glamorgan nebo vikomt Grosmont.  Hrabata ze Somersetu  Vévodové ze Somersetu  Hrabata z Worcesteru Markýzové z Worcesteru  Vévodové Beaufortové

Beaufortové jsou anglický šlechtický rod. Příslušníci rodu Beaufortů jsou v mužské linii potomky Plantagenetů a odvozují svůj původ od Jana z Gentu, což byl třetí syn anglického krále Eduarda III.

The House of Beaufort is an English noble family, which originated in the fourteenth century and played an important role in the Wars of the Roses in the fifteenth century. The name Beaufort refers to Montmorency-Beaufort (France, département de l'Aube, Champagne), once the possession of John of Gaunt, 1st Duke of Lancaster, third son of King Edward III.  The family is descended from John of Gaunt by his then-mistress Katherine Swynford. Gaunt married Swynford in 1396, and their children were legitimized by Richard II and Pope Boniface IX. They had four children: John (1373–1410), Henry (1375–1447), Thomas (1377–1426), and Joan (1379–1440). The House of Tudor was descended from the Beauforts in the female line and all subsequent English and British monarchs are descended from the Tudors.  The House of Beaufort continues to exist; its members now use Somerset as their surname. The current, 12th Duke of Beaufort is Henry Somerset, a direct male-line descendant of Edward III.


Polemika okolo existence sleeper efektu.

Jeden z významných aspektů této polemiky, zejména v průběhu raných studií, spočívá v míře obtížnosti docílení efektu (např. Capon a Hulbert, 1973 nebo Gilling a Greenwald, 1974). Po několika neúspěšných pokusech o zopakování Hovlandových experimentů se zvažovalo přijetí nulové hypotézy, a sice že sleeper efekt ve skutečnosti neexistuje (Gilling a Greenwald, 1974). Nicméně Cook ve spolupráci s Gruderem, Henniganem a Flayem v roce 1979 vysvětlili předchozí neúspěchy nesplněním základních požadavků na vznik sleeper efektu. Podle nich se sleeper efekt objeví, pouze jsou-li splněny následující podmínky, které musí být splněny současně:  Protože sleeper efekt působí zřejmě proti intuici, výzkumníci se od roku 1950 pokouší vysvětlit, jak a proč tento efekt vzniká.

Zapomínání a disociace.

Hovland, Lumsdaine a Sheffield (1949) jako první objevili efekt v dobře známé studii, demonstrující zpožděný dopad propagačního filmu o druhé světové válce na americké vojáky. Výzkumníci předpokládali, že zapomenutí devalvačního činitele (jímž byl v tomto případě zdroj o nízké kredibilitě) bude důvodem vzniku sleeper efektu. Tento předpoklad se ale ukázal jako nesprávný, zjistilo se, že účastnící si stále dokáží vzpomenout na zdroj informace. Následně Hovland s Weissem (1951) upravili hypotézu zapomínání na hypotézu disociace. Sleeper efekt se tedy objevuje na základě postupného zániku vazby mezi informací a znehodnocujícím činitelem v průběhu času. Vede-li poté informace ke změně postoje, není asociována se zdrojem.

Odlišný rozpad.

V pozdějších letech Pratkanis, Greenwald, Leippe a Baumgardner (1988) přišli s další alternativní hypotézou, odlišnou od hypotéz Hovlanda. Tvrdí, že podmínky, za kterých je pravděpodobný vznik sleeper efektu, nesouvisí s disociací. Na základě 17 experimentů vytvořili teorii odlišného rozpadu ("differential decay"), který předpokládá, že sleeper efekt se objevuje na základě odlišné doby zániku vzpomínky (dopadu) na informaci samotnou a její zdroj. Podle nich se vzpomínka na zdroj ztrácí rychleji než dopad informace. Zde nastává změna postojů. Dále zjistili, že pro vznik sleeper efektu je lepší, když identifikace zdroje následuje po přijetí informace, spíše než aby předcházela.

Tzv. sleeper efekt je psychologický jev, kdy se informace, jež je určitým způsobem znehodnocena (např. nedůvěryhodný zdroj), v paměti jedince stává stále přesvědčivější v důsledku toho, že zapomíná na její původ.  Za normálních okolností, pokud jsou lidé vystaveni přesvědčivé informaci, jejich souhlasné postoje k obsahu informace významně vzrostou. Po čase se ovšem postupně vracejí k původním hodnotám, téměř jako by nové informaci nikdy nebyli vystaveni. Normální průběh vnímání informace a následné změny postoje zkoumali blíže Eagly a Chaiken v roce 1993. Informace s nízkou kredibilitou zdroje nevyvolá v jedinci pocit důvěryhodnosti a nevede tedy k následné změně postoje. Nicméně lidé mají tendenci v průběhu času zapomínat na zdroj informace a zůstává pouze informace samotná, což způsobí, že jejich postoj se postupně mění a důvěra se zvyšuje (Hovland a Weiss, 1951; Cook a Flay, 1978). Jako příklad může posloužit politická kampaň během důležitých voleb, voliči zpravidla považují negativní reklamu na konkurenční strany za nedůvěryhodnou a uvědomují si, že jde o placenou záležitost. I zdroj může být nedůvěryhodný. Přesto se tato negativní informace zakotví v myslích voličů a díky sleeper efektu postupně získává na síle.

The sleeper effect is a psychological phenomenon that relates to persuasion. It is a delayed increase of the effect of a message that is accompanied by a discounting cue.


Mládí.

Alois Hitler se narodil v Dolním Rakousku svobodné selce Marii Anně Schicklgruberové. Byl pokřtěn v blízké vesnici Döllersheim, prostor pro otcovo jméno na křestním listu byl zanechán prázdný a kněz do něho napsal „nelegitimní“. Hitlerovým nevlastním otcem byl Johannes Schicklgruber.  Později se muž jménem Johann Georg Hiedler přestěhoval k Schicklgruberům a vzal si Aloisovu matku, když bylo malému Aloisovi pět let. Roku 1847 byl mladý Alois poslán ke svému strýci Johannu Nepomuku Hüttlerovi, který vlastnil hospodářství v blízké vesnici Spital. Alois docházel do základní školy a zároveň bral hodiny obuvnictví. Ve třinácti letech opustil Alois hospodářství a šel do Vídně jako učeň v obuvnictví, kde pracoval pět let. V roce 1855 se stal Alois pohraničníkem.

Kariéra.

Alois Hitler dělal kariéru v polní armádě jako celní úředník a procestoval skoro všechny hranice rakouské říše. Roku 1860 dosáhl hodnosti poddůstojníka. Roku 1864, po odborném školení a zkouškách, sloužil, tehdy ještě Schicklgruber, v Linci. V roce 1875 byl poslán za prací do Brunova, kde se později narodil jeho syn Adolf Hitler.

Jméno.

Jako mladý celní úředník užíval Alois jméno „Schicklgruber“, ale v roce 1876 se přiznal 84letý Johann Georg Hiedler k Aloisovu otcovství. Pět let po Aloisově narození si vzal jeho matku a nyní si přál, aby se Alois jmenoval po něm. Kněz souhlasil se změnami záznamů, občanské úřady automaticky zpracovaly církevní rozhodnutí, a Alois tak získal nové jméno. Úředníci ve státním úřadu v Mistelbachu poté 6. ledna 1877 změnili Alois Schicklgruber na Alois Hitler. Není známo, kdo rozhodl o napsání "Hitler" namísto "Hiedler". Pravopis tehdy ještě nebyl standardizován. Navíc není jisté, jestli byl Johann Georg opravdovým otcem Aloise Hitlera. Je možné, že se přiznal kvůli penězům. Za druhého kandidáta na Aloisovo otcovství je považován Georgův bratr Johann Nepomuk Hüttler.  Občas je zmiňován i štýrskohradecký žid Leopold Frankenberger. Toho zmiňoval zejména Hans Frank.

Teorie podle Hanse Franka.

Hitlerův otec se narodil jako nemanželské dítě. Hitlerova babička Maria Anna Schicklgruberová měla údajně pracovat jako služka u židovské rodiny obchodníka Leopolda Frankenbergera v rakouském Štýrském Hradci (německy Graz). Tam měla také otěhotnět. Mladé služebné byly tehdy údajně přivedeny často do jiného stavu svými pány a následně rychle provdávány či vyplaceny, aby se na vrtochy jejich zaměstnavatelů nepřišlo. Hans Frank psal o možném otěhotnění babičky Marie s židovským obchodníkem Leopoldem. Ten měl podle Franka Marii dobře zaplatit, aby o jeho otcovství nikde nemluvila.  Historici však začali prověřovat matriky Štýrského Hradce, kde Hitlerova babička Maria měla údajně pracovat. Z úředních záznamů v matrikách se zjistily dvě zásadní okolnosti – ve Štýrském Hradci v uvedené době nežila žádná rodina jménem Frankenberger, ani žádná jiná židovská rodina. Židé byli totiž z města vyhnáni už v 15. století a povolení vstupu dostali opět až v roce 1856, tedy 19 let po narození Hitlerova otce Aloise.  Podle matričních záznamů žila Maria v době otěhotnění ve své rodné vesnici Strones, ležící severně od Vídně, v krajině Waldviertel. Zde pracovala na statku u rodiny Trummelschlagerů. Ti jsou také v tamní matrice uvedeni jako kmotr a kmotra malého Aloise.  V šířených teoriích o možném židovském dědečku se uvádí Hitlerova babička jako mladá služebná, děvče. I v tomto případě je skutečnost odlišná. Maria Anna Schicklgruberová se narodila v dubnu 1795. Alois Schicklgruber, otec Adolfa Hitlera, se narodil v roce 1837 – tedy v jejích 42 letech. Navíc, pokud se v té době narodilo dítě nezadané mladé služce, bylo okamžitě jasné, odkud vítr vane. „Řeči“ byly v tehdejší době na denním pořádku a těhotné služebné by si jistě všimla i paní domu.  Žádná svatba se však nekonala, a žena uvedla na křestním listě „otec neznámý“. I nadále žila v rodném domě a pracovala na statku u rodinných známých, kmotra a kmotry malého Aloise. Maria se vdala až pět let po jeho narození. Vzala si Johanna Georga Hiedlera, ovdovělého mlynáře z vedlejší vesnice. Ten je v současné době považován za nejpravděpodobnějšího otce malého Aloise. Podle statistik bylo v Dolních Rakousích v té době u více jak 40 % narozených dětí konstatováno „otec neznámý“. Vliv na to mohla mít, podobně jako dnes, nechuť tehdejších párů stvrdit okamžitě sňatkem své společné soužití.

Sňatky.

Alois Schicklgruber se oženil až roku 1875, pravděpodobně pro peníze. Jeho manželka Anna Glasslová byla dcera zámožného vyššího celního úředníka.  Nedlouho po svatbě měl Alois Hitler poměr s devatenáctiletou Franziskou Matzelsbergerovou, jednou ze služek, zaměstnaných v hotelu Pommer Inn, kde si Alois najal pokoj. Když se zpráva o Aloisově nevěře dostala k jeho manželce Anně, zažádala Anna o oddělení od Aloise vzájemnou dohodou. Alois si však Franzisku vzít nemohl, poněvadž rozvod není v římskokatolickém právu povolený.  V roce 1876 si najal Alois Hitler Klaru Pölzlovou jako zaměstnankyni v domácnosti. Klara byla šestnáctiletá vnučka Aloisova strýce Johanna Nepomuka. Jestli však byl Nepomuk Aloisův otec, byla Klara Aloisova neteř. Pokud jeho otcem byl Johann Georg, byla Aloisovou neteří z druhého kolena. Franziska však ze žárlivosti požadovala, aby si Klara našla jinou práci, a Alois musel Klaru propustit.

Děti.

Roku 1882 porodila Franziska Aloisovi syna Aloise, podle matky s příjmením Matzelsberger. Alois tehdy již považoval Franzisku za svou manželku. Jeho zákonná manželka těžce onemocněla a zemřela roku 1883. Téhož roku si Alois Hitler Franzisku vzal a uzákonil svého syna jako Aloise Hitlera mladšího.  V roce 1883 porodila Franziska dceru Angelu Hitlerovou. Poté se však u ní objevily problémy s plícemi a musela se léčit v Ranshofenu, malé vesnice blízko Brunova. Hitler mezitím povolal zpět Klaru Pölzlovou. Franziska nakonec v Ranshofenu v roce 1884 zemřela.  Klara brzy s Aloisem čekala dítě. Alois však nevěděl, zda si Klaru vzít, poněvadž byla jeho příbuzná. Nakonec předložil žádost pro humanitární zřeknutí se práv. Alois nakonec uspěl, a roku 1885 se konala svatba. Téhož roku porodila Klara Hitlerová syna Gustava. O rok později porodila dceru Idu. Po ní v roce 1887 následoval syn Otto, který však krátce po narození zemřel. Téhož roku zabil záškrt Gustava a Idu. V dubnu roku 1889 porodila Klara dalšího syna, budoucího německého diktátora Adolfa. Ten byl v dětství často nemocný. Alois Hitler neměl na své děti moc času. Když nebyl v práci, byl buď v hospodě, nebo se věnoval svému koníčku, včelařství. V roce 1892 se Alois Hitler přestěhoval z Brunova do Pasova. V roce 1894 byl Alois Hitler znovu povolán do Lince. Rodina s ním neodjela, protože Klara tehdy porodila syna Edmunda, a rozhodla se zůstat v Pasově.  Roku 1896 se Aloisovi narodila nejmladší dcera Paula.  Roku 1895, po 40 letech služby, odešel Alois Hitler do důchodu. Kousek od Lince si koupil hospodářství, kde chtěl zahradničit a věnovat se včelařství.  V důsledku alkoholismu býval Alois agresivní ke své ženě, později začal být hrubý i k dětem. Se svým nejstarším synem Aloisem měl velmi chladné vztahy, až Alois mladší opustil domov. Starší Alois se zapřisáhl, že mu nic neodkáže.  Syn Edmund mezitím v roce 1900 zemřel na spalničky. Ten, kdo měl zdědit celý Aloisův majetek, byl Adolf. Alois chtěl po svém synovi, aby se po vzoru otce stal celníkem, k čemuž ovšem pro synův odpor nedošlo.  S Franziskou Matzelsbergerovou:  S Klárou Pölzlovou:

Smrt.

V lednu roku 1903 šel Alois Hitler do hospody jako obyčejně na ranní sklenici vína. Od hostinského si koupil noviny a objednal si víno. Když k němu po chvilce hostinský došel, nejevil Alois Hitler žádné známky života. Ani narychlo přivolaná pomoc nebyla nic platná. Příčinou úmrtí byl patrně infarkt.

Alois Hitler, rodným jménem Alois Schicklgruber (7. června 1837 Strones – 3. ledna 1903 Linec Rakousko-Uhersko), byl rakouským celníkem a otcem Adolfa Hitlera.  Aloisův biologický otec není znám. Jedním kandidátem je Johann Georg Hiedler, druhým jeho bratr Johann Nepomuk Hiedler. Za oficiálního otce je považován Johann Georg, který se k Aloisovu otcovství osobně přiznal. Dodnes však neutichly spekulace, že Johann Georg lhal a že otcem je Johann Nepomuk.

Alois Hitler Sr. (born Alois Schicklgruber; 7 June 1837 – 3 January 1903) was an Austrian civil servant and the father of the leader of Nazi Germany, Adolf Hitler.  Alois Hitler was born illegitimately, and his paternity was never established. This led to claims that his wife Klara (Adolf's mother) may have been his cousin. It also meant that Adolf Hitler could not prove who his grandfather was and thus prove his own "Aryan descent". When Alois was promoted in the Customs service, he applied to be legitimised in the name of his stepfather Hiedler, which was entered in the register as 'Hitler', for unknown reasons. Alois had a poor relationship with Adolf, whom he regularly punished severely.


Mainframe a popis prostředí seriálu.

Příběh se odehrává v kyberprostoru, ve světě nacházejícím se uvnitř počítačů, konkrétně v systému známém jako "Mainframe". Mainframe je tvořen kulatým vznášejícím se městem obklopeným energetickým mořem a svrchu částečně průhlednou oblohou, jejíž barva závisí na technickém stavu systému. Oblohou někdy prosvítá detail součástek počítače. Město je rozděleno do šesti následujících sektorů. Uprostřed Mainframu je hlavní úřadovna celého systému "(Principal office)", sídlo autority command.com. Je tvořena jádrem operačního systému spolu s archivy starých informací (obsah pevného disku) a válečnou místností pro časy, kdy Mainframe čelí nebezpečí. Celý komplex je vybaven nejlepší ochranou, jaká je v Mainframu k dispozici. V Mainframu kdysi existovalo ještě sesterské město "Twin city" jež bylo v systému propojeno obrovským mostem přes energetické moře). Po jeho zničení z něj zbyl jen chaotický ostrůvek "Lost Angels", obývaný nullami.  Mainframe obývají bytosti rozdělené podle formátu (rasy). Každá má svůj formát uložen v ikoně (PID) a představuje elektronická data, s nimiž počítač pracuje. Základním a nejběžnějším formátem jsou "binomi" v jednoduché podobě buď jedničky, nebo nuly. Pokročilejším formátem jsou humanoidní "sprajti", jež jsou hlavními postavami seriálu. Jsou obvykle vzácnější než binomi a jejich kód je složitější, aby mohli plnit funkce správy a obrany systému. Binomům se podobají stvoření reprezentující "čísla". Dalšími formáty jsou "zvířata", která jsou pokročilejší než binomi, ale nedosahují potřebné sprajtské inteligence. Bývají domestikována sprajty nebo binomy, zatímco jiná jsou divoká a nebezpečná (hlavně ta pocházející z webu).  Mezi zvířata se někdy počítají i tzv. "nully", bývalí sprajti, binomi, nebo bytosti jakéhokoliv jiného formátu, které o svůj formát přišly degradací do formy červů vysávajících energii. Z bytosti se stane nulla buď v prohrané hře nebo při mohutné explozi. Sprajti s významnou funkcí ("strážci (antivirové), command.com, hackeři, webové vyhledávací nástroje...") bývají často považováni za samostatný formát. Mezi "neživé" formáty patří "roboti" s umělou inteligencí, spotřebiče a velice vyspělé nástroje strážců (Key tools). Dále existují i škodlivé formáty reprezentované "viry", infikovanými binomy či sprajty, nebo vzácně se vyskytujícími

Příběh.

Sezóna první.

Epizody z první sezóny netvořily souvislý příběh, ale sloužily k představení Mainframu, jeho obyvatel, jejich problémů, viry a jejich schopnosti a herní kostky, jejich vliv na život v Mainframu a důsledky výhry uživatele. V první epizodě se Megabajt snaží proměnit slzu v Mainframu přeměnit v portál do Superpočítače. Ve druhé epizodě se Enzo pokouší stát podnikatelem jako Dot a dělá poslíčka. Megabajt chce doručit balíček Hexadecimal, v němž je ukryt příkaz „vymazat“. Bob doručí balíček místo něj, ale je chycen do hry, kde po velké explozi musí utéci před nebezpečným nekonečným cyklem. Ve třetí epizodě se Megabajt chystá opět dostat do Superpočítače a použije na Boba jako zbraň magnet, který ale ohrozí na životě Dot. Ve čtvrté epizodě Megabajt ukradl Hexadecimal nebezpečný bug Medusa, který proměnil v kámen většinu Mainframu, kromě Boba a Hexadecimal. V páté epizodě se Dot pohádá s Bobem a Enzo se je snaží usmířit.  V šesté epizodě spolkl Frisket velice cenný Megabajtův kód a snaží se ho dostat do Silikon toru. V sedmé epizodě připlouvá do Mainframu pirát Krvavý binom se svou posádkou a lodí Saucy Mare krást

Sezóna druhá.

Ve čtrnácté epizodě netrpělivě očekává celý systém přísun upgradu od uživatele a Megabajt se v převleku za upgrade dostává do jádra a odstartuje příkaz k vymazání. Zastaví ho až Hexadecimal. V patnácté epizodě zavítá do Mainframu Code Master Čočka, aby zde našel bývalého kolegu Talona a zabil ho. V systému páchá značné škody, když mu Phong s Bobem odmítnou sdělit informace. Enzo zjistí, že Talon je starý binom Pearson, a pokouší se ho přesvědčit, aby se utkal s Čočkou – neúspěšně. Bob naláká Čočku, aby je herní kostka anulovala oba dva, ale rozmyslí si to. Čočka vidí Talonův nový formát, shledává ho již mrtvého a opouští Mainframe. V šestnácté epizodě se Megabajt za pomoci Drtiče a Mlátiče pokouší narušit strukturu herní kostky a způsobí její zhroucení. Uživatel spouští druhou hru, která přepisuje tu první a obě hry se spojí do jedné, v níž se neplánovaně objevuje

Sezóna třetí.

Ve dvacáté čtvrté epizodě se Enzo ujímá své nové role a s přáteli brání Principal office před Megabajtem a Hex, která neustále pálí z Hardwaru. Ze začátku je Enzo bezradný, protože je na plnění takové funkce ještě příliš malý sprajt, navíc ho tak soudí i ostatní, jen AndrAIa mu věří. Mezitím se Megabajte pohádá s Hex, když by další výstřel způsobil pád systému a jejich vymazání. Mainframe zachraňuje uživatel hrou, jež dopadá na nabitý Hardware a málem Hex vymaže. Enzo se poprvé v roli strážce utkává s uživatelem ve hře – zrovna ve 3D střílečce se zombiemi. AndrAIa ve hře nebyla, protože její zálohová ikona by ji nepustila ze hry.  Ve dvacáté páté epizodě Megabajt a jeho hlavní inženýr Herr Doctor přivádí Hex zpět k životu, aby ji mohl ovládat. Megabajtovy jednotky ABC brání Enzovi dostávat se včas do her, aby podkopal jeho už tak nízké sebevědomí a popudil proti němu obyvatele i pomocí promyšlené propagandy. Mouse s Dot ale vymyslely lest, jak z Enza udělat symbol naděje. Tentokrát s ním do hry šla i AndrAIa s novou ikonou, aby se mohla rebootovat. Ve dvacáté šesté epizodě propaganda vrcholí. Hexadecimal je již opět v plné síle a uvězněná Megabajtem. Enzo, Mouse a Dot vymyslí nápad, jak viry jednoduše odříznout od zbytku systému neprodyšnou ohnivou stěnou. V další hře Megabajt nebrání dostat se Enzovi do hry, místo toho do ní posílá své infikované pomocníky v čele se Cyrusem, aby prohrál a byl anulován. Enzo s AndrAIou ale Cyruse přesvědčí, že musí žít, a společně hru vyhrají. Mouse mezitím okolo Ghetty Prime rozmístila emitory ohnivé stěny. Jak po hře Drtič a Mlátič odvádí Cyruse, Mouse s Enzem spouští ohnivou stěnu, která odřízla Ghetty Prime od zbytku Mainframu. Megabajt byl velice rozčilený, když měl připravenou armádu na bitvu o Principal office. Hexadecimal se mu jaksepatří vysmála.  Ve dvacáté sedmé epizodě, jež je zlomová, se Megabajt neúspěšně pokouší proniknout přes ohnivou stěnu. Drtič a Mlátič mezitím "popravují" Cyruse, ale ušetřili ho. Také si povzdechli, že jim chybí Bob – ten vždy dokázal zabránittomu,

Sezóna čtvrtá.

Čtvrtá sezóna se odehrává několik týdnů po tom, co uživatel obnovil Mainframe. Měly ho tvořit tři celovečerní filmy s jednou bonusovou epizodou. Vznikly nakonec jen dva filmy rozdělené do celkem osmi epizod (40 až 47). Příběh, jenž měl být dokončen ve zrušeném třetím filmu, se dostal k fanouškům seriálů ve formě komiksů. První z filmů je proložen vzpomínkami na minulost od hl. hrdinů a vysvětluje události, o kterých dosud byla jen zmínka.

ReBoot: Daemon Rising.

Phong, Dot, Mouse a Bob monitorují z Principal Office postup infekce sítě supervirem Daemon, před kterou v průběhu třetí sezóny varoval Matrixe šéf strážců Turbo. Daemon je zatím ukázána jako krásný ženský sprajt mluvící silně francouzským přízvukem, jak si zařídila v Superpočítači trůnní sál a jak jí infikovaní strážci věrně slouží. K tomuto účelu vytvořila i náboženství, kterému říkala „The Word (Slovo)“ a jeho prostřednictvím ospravedlňovala před infikovanými boj proti neinfikovaným. Na místo hlavního strážce dosadila místo Turba Deacona a z Turba, kterému se dařilo donedávna infekci odolávat, udělala loajálního velitele invazních sil strážců. Matrix s AndrAIou na létajících motorkách zkoumali infekci sítě zblízka, ale málem byli dopadeni strážcema. Bob na chvilku otevřel portál do sítě, ale s Matrixem i AndrAIou se do systému dostala i část jejich pronásledovatelů. Ti zničili řídící věž k připojení na síť a zbraní vypálili na oblohu systému nezabezpečenou díru do sítě, jíž bylo možné cestovat bez jakéhokoliv omezení. Tou pronikl i zbytek pronásledovatelů a na obloze Mainframu se rozhořela bitva Mainframských proti strážcům. Matrix a všichni ostatní je bez váhání mazal svou zbraní, zatímco Bob s tím měl velký problém, že to jsou jeho kolegové a většinu z nich osobně znal ze studií na akademii v Superpočítači. Uživatel spustil hru a Bob do ní zahnal Matrixe i AndrAIu, aby mohl přemýšlet o jiném způsobu, jak strážce odrazit, aniž by je vymazal. Do hry ale s nimi vlezl malý Enzo a chtěl být jako své starší já. Starší Enzo hru velmi rychle ukončil.  Během bitvy Bob zneškodňoval strážce uvězněním v bublinách pomocí sil, co zdědil od Glitche, ale brzy se velmi unavil a spadl do parku. Tam si nechal doplnit energii, ale moc to nepomohlo. Zatímco

ReBoot: My Two Bobs.

Začíná tam, kde skončil předchozí díl. Nyní jsou v Mainframu dva Bobové. Jeden spojený s Glitchem a téměř vymazaný a druhý v podobě, jakou měl kdysi. Postupem času si druhého Boba Mainframští oblíbili. Ten je dokázal přesvědčit, i Dot, která nyní nevěděla, kterého si vzít, že právě on je ten pravý a ten, co s nimi byl doteď jen poškozená kopie. Druhý Bob dokonce doprovázel velkého i malého Enza do her a ti s ním byli spokojeni, přestože hrát hry moc neuměl. Phong dokonce jednou šel s nimi, aby vyzkoušel zařízení schopné

Komiksy.

Děj seriálu zůstal nedokončený, takže se později objevilo několik komiksů dějově navazujících na poslední událost. Spolupracovali na nich i vybraní fanoušci této série. Nejsou ale oficiálně uznány za pokračování příběhu.  Zatímco Megabajte ovládl Mainframe, Turbo informoval Boba o tom, že to, co se stalo v Mainframu se děje skoro ve všech ostatních systémech a Megabajte svým celosíťovým lovem dokonce rozpoutal válku s ostatními viry. Navíc se všichni uživatelé ztratili. Přestali hrát normální hry a začali hrát MMORPG (které se načítaly bez herních kostek) a přestali se o své systémy starat. Pak se znenadání objevili Code Masteři a nabídli řešení. Vyvinuli nový typ antivirové ochrany Gnosis, schopný okamžitě eliminovat všechny viry v síti. Strážci přikývli a pomohli jim program spustit ve všech systémech v síti. Všechny viry měly tedy v síti být vymazány.  Poté, co Megabajte rozpoutal lov, byl celý Mainframe opět na pokraji zhroucení. Téměř celá populace byla infikovaná a uživatel samozřejmě nikde (hrál buď MMOG nebo nebyl dostupný). Zbylí Mainframeští Bob a Matrix osvobodili Phonga a malého Enza ze zajetí a připravovali zbytek Mainframu k evakuaci do Superpočítače. Malý Enzo zde nastoupil do akademie strážců a Turbo mu přenechal nový klíčový nástroj Sparc. Velký Enzo Matrix mohl konečně nastoupit ke studiu také, ale odmítl. Mezitím pokračuje válka virů a situace začala být nezvladatelná. Turbo obvinil Boba, že díky jeho názorům na nemazání virů se teď vymkli kontrole a oslabil

Filmy.

V roce 2008 byly oznámeny plány na trilogii celovečerních filmů. V roce 2012 se už s nimi nepočítalo.

ReBoot je americko-kanadský animovaný seriál natáčený v letech 1994 až 2001 kanadskou společností Mainframe Entertainment. Jedná se o vůbec první animovaný seriál, který byl kompletně vytvořen pomocí počítačové grafiky. Protože se jednalo o ještě nevyzkoušený experiment, je celá první série čítající 13 epizod a několik epizod z druhé série pojata bez příběhu. Od třetí sezóny se vylepšila grafika a děj se stal temnějším a dobrodružnějším.

ReBoot is a Canadian computer-animated TV series that originally aired on YTV from 1994 to 2001. It was produced by Vancouver-based Mainframe Entertainment, Alliance Communications and BLT Productions. The animated series was created by Gavin Blair, Ian Pearson, Phil Mitchell, and John Grace, with the visuals designed by Brendan McCarthy after an initial attempt by Ian Gibson. It was one of the world's first CGI television series.  The series follows the adventures of a Guardian named Bob and his companions Enzo and Dot Matrix as they work to keep the computer system of Mainframe safe from the viruses and other threats.  A reimagined, live-action/CG-animated series, "", was announced in 2015, and the first ten episodes debuted on Netflix worldwide (excluding Canada) on March 30, 2018. YTV aired all twenty episodes from June 4 to July 5, 2018.


Děj opery.

První dějství.

"Před hradem. Krčma s přístřeškem. V pozadí terasy a moře. Je večer. Blesky, hromy, vichřice."  Za večerní bouře obyvatelé Kypru s úzkostí očekávají návrat nového guvernéra, Othella, z námořní bitvy s Turky (sbor, Montano, Cassio, Jago, Roderigo: "Una vela! Un vesillo! … Dio, fulgor della bufera! "). Chvíli se zdá, že Othellův koráb ztroskotá, k radosti jeho zrádného náměstka Jaga, ale nakonec Othello přistane bezpečně a oznamuje, že turecké loďstvo bylo rozdrceno. Kypřané mu provolávají slávu (Othello, sbor: "Esultate! L’orgoglio musulmano sepolto è in mar ... Vittoria! Vittoria!").  Jago se nabízí mladému benátskému šlechtici Roderigovi, že mu pomůže svést Othellovu manželku Desdemonu – Jago závidí Othellovi jeho úspěchy a potají si přeje mouřenína zničit (Jago, Roderigo: "Roderigo, ebben che pensi? … Suvvia, fa senno, aspetta"). Mezi jeho stížnostmi je i rozhořčení nad tím, že Othello jmenoval kapitánem loďstva Cassia, ač o tuto hodnost usiloval Jago. Kyperský lid oslavuje bezpečný návrat Othella a jeho mužů zapálením slavnostních ohňů a pitkou (sbor: "Fuoco di gioia, l’ilare vampa!").  U stolu pijí i Jago, Cassio a Rodrigo. Jago nalévá Cassiovi stále více vína, ale Cassio již odmítá pít. Jago jej nutí a navrhuje přípitek Othellovi a Desdemoně. Cassio se nechá zlákat. Jago zpívá pijáckou píseň a přilévá Cassiovi vína (Jago, Cassio, Roderigo, sbor: "Roderigo, beviam! … Inaffia l’ugola!").  Vstupuje Montano a vyzývá Cassia, aby započal svou hlídku; ke svému překvapení nalézá Cassia opilého a stěží stojícího na nohou. Jago lže Montanovi řka, že takto si Cassio krátí každý večer. Roderigo se vysmívá Cassiově opilosti a Cassio ho napadne. Montano Cassia nabádá, aby se uklidnil, ale Cassio tasí meč a hrozí, že mu rozetne hlavu (Montano, Cassio, Jago, Roderigo, sbor: "Capitano, v’attende la fazione ai baluardi"). Cassio a Montano započnou souboj a Jago posílá Roderiga, aby vyvolal poplach. Montano je raněn a duel skončí až tím, že se objeví Othello.  Othello nařizuje Montanovi a Cassiovi složit meče. Žádá se pak „poctivého Jaga“ o vysvětlení, jak souboj začal, ale ten říká, že neví. Othello se tedy obrátí na Cassia, který v rozpacích a nenachází pro své činy omluvu. Když Othello zjistí, že Montano je zraněn, rozzlobí se. Vstoupí Desdemona, a když Othello vidí, že odpočinek jeho nevěsty byl narušen, zbavuje Cassia hodnosti kapitána (Othello, Jago, Cassio, Montano: "Abbasso le spade"). Poručí pak Jagovi střežit město, aby byl obnoven klid, přivolává pomoc pro Montana a nařídí všem, aby se vrátili do svých domovů.  Kypřané zanechají Othella samotného s Desdemonou. Othello a Desdemona společně vzpomínají na to, proč se do sebe zamilovali. Othello, v radostném vytržení, na sebe přivolává smrt, protože se bojí, že již nikdy nebude tak šťasten. Desdemona se modlí za to, aby jejich láska zůstala nezměněna. Políbí se, přemoženi vzájemnou láskou (Othello, Desdemona: "Già nella notte densa s’estingue ogni clamor").

Druhé dějství.

"Sala terrena u hradu. Prosklené dveře ji oddělují od velké zahrady. Balkon."  Jago radí Cassiovi požádat Desdemonu, aby s Othellem promluvila o jeho degradaci; Desdemona může manžela přesvědčit, aby mu odpustil (Jago, Cassio: "Non ti crucciar"). Je vidět Desdemonu a Emilii, jak se procházejí v zahradě. Cassio osloví Desdemonu. Jago je pozoruje z místnosti a pronáší vyznání své nihilistické víry a nenávisti k lidstvu ("Credo in un Dio crudel che m’ha creato").  Do místnosti vstupuje Othello; Jago předstírá, že ho nezpozoroval, a vzdychá zdánlivě pro sebe, že jej něco velmi tíží. Cassio zahlédne Othella zdálky a diskrétně se vzdálí. Othello se ptá, co se děje, ale Jago mu dává jen vyhýbavé odpovědi. Nakonec naznačí, že Cassio a Desdemona mají poměr. Othello začíná mít podezření, ale prohlašuje, že by musel mít důkaz dříve, než by uvěřil v Desdemoninu nevěru (Jago, Othello: "Ciò m’accora... Che parli?"). Jago varuje Othella před žárlivostí, ale současně mu radí, aby byl ostražitý.  Zástup dětí, námořníků a Kypřanů zpívají Desdemoně, chválíce její krásu a čistotu (sbor, Jago, děti, Desdemona, Othello: "Dove guardi splendono raggi"). Přinášejí jí dary a přejí mnoho štěstí, pak odejdou.  Desdemona hovoří k Othellovi o Cassiově žádosti. Othello jí kysele žádá, aby s touto prosbou přišla jindy, ale když žena nepřestane naléhat, odbývá ji tím, že jej bolí hlava. Desdemona mu nabízí, že mu hlavu ováže šátkem, který jí kdysi věnoval, plátěný s výšivkou jahod. Othello ho odhodí a říká, že jej nepořebuje (Desdemona, Othello: "D'un uom che geme sotto il tuo disdegno la preghiera ti porto"). Emilia šátek zvedne. Desdemona nerozumí obviněním, vyslovuje mu však svou oddanost a žádá jej o odpuštění ("Se inconscia, contro te, sposo, ho peccato... La tua fanciulla io sono"). Po straně Jago vyzývá Emilii, aby mu dala onen šátek, a když Emilia odmítne, vezme jí ho silou ("Quel vel mi porgi ch’or hai raccolto").  Othello všechny posílá pryč a nyní věří, že by jej Desdemona mohla podvádět (Othello: "Tu? Indietro! fuggi! … Ora e per sempre addio sante memorie"). Jago se vrací a žárlivý Othello vyžaduje důkaz Desdemoniny nevěry. Jago mu vypráví, že jednou, když on a Cassio spali v jedné místnosti, slyšel Cassia mluvit ze snu k Desdemoně. V tomto snu, upřesňuje Jago, říkal Cassio Desdemoně, že se musí mít na pozoru, aby svou lásku utajili (Jago: "Era la notte, Cassio dormia"). Jago říká, že sny nic nedokazují, ale poznamenává, že zrovna včera viděl u Cassia Desdemonin vyšívaný šátek. Otello přísahá, že se Desdemoně a Cassiovi pomstí, a Jago se k jeho přísaze připojuje (Othello, Jago: "Sì, pel ciel marmoreo giuro").

Třetí dějství.

"Velká hradní síň. Napravo rozsáhlý peristyl se sloupovím. K peristilu přiléhá síň menších rozměrů; na její vzdálenější stěně je balkon."  Herald oznamuje příjezd vyslanců z Benátek. Jago vysvětluje Othellovi, že sem přiláká Cassia a Othello se může ukrýt a vyslechnout jejich hovor. Odchází vyhledat Cassia (Jago: "Qui trarrò Cassio").  Vchází Desdemona a připomíná Othellovi Cassiovu žádost. Othello tvrdí, že se mu vrátila bolest hlavy, a žádá Desdemonu, aby mu omotala hlavu svým šátkem. Desdemona vytáhne jiný šátek, ale Othello vyžaduje ten, který jí daroval. Když jeho choť říká, že jej nemá s sebou, Othello jí varuje: byl to magický talisman, a pokud ho ztratí, čeká ji neštěstí. Desdemona je rozrušena, vyčítá však manželovi, že se snaží opomíjet Cassiovu prosbu; jak mu připomíná Cassia, vyžaduje Othello její šátek čím dále naléhavěji (Desdemona, Othello: "Dio ti giocondi, o sposo"). Desdemona se brání Othellovým stále tvrdším nařčením a trvá na tom, že je věrnou manželkou; Othello ji s hrozbou odvádí pryč (Desdemona, Othello: "Esterrefatta fisso lo sguardo tuo tremendo").  Othello běduje nad svým osudem ("Dio! mi potevi scagliar tutti i mali"). Když uslyší Jagovo varování, že se blíží Cassio, ukryje se a Jago s Cassiem vstoupí. Cassio říká, že zde doufal potkat Desdemonu, aby se jí zeptal, zda dosáhla u Othella úspěchu s jeho prosbou (Jago, Cassio, Othello: "Vieni; l’aula è deserta"). Jago odvede řeč na Cassiovu milostnou aféru s jistou Biankou, ale tak, aby nepadlo její jméno; Cassiovo bezstarostné vyprávění Othella mučí, neboť se domnívá, že stále hovoří o Desdemoně. V konverzaci Jaga s Cassiem, z níž lze slyšet jen úryvky, přejde řeč na šátek, který Cassiovi v pokoji nechala zřejmě nějaká neznámá obdivovatelka. Na Jagovo naléhání ho Cassio ukáže a Jago ho uchopí a vystaví tak, aby jej Othello mohl zahlédnout a poznat v něm šátek Desdemonin. Pak pokračuje v žertování s Cassiem, zatímco Othello ve svém úkrytu zuří (Jago, Cassio, Othello: "Questa è una ragna dove il tuo cuor casca").  Troubení polnic ohlašuje příjezd benátského vyslance Lodovica. Jago varuje Cassia, aby se vzdálil, nechce-li se setkat s Othellem. Cassio odchází a Othello žádá Jaga o radu, jak má zabít svou ženu. Jago Othellovi poradí, aby Desdemonu uškrtil v jejím loži – tam, kde zhřešila; o Cassia se postará sám. Othello povyšuje Jaga na kapitána.  Vstupují Lodovico, Desdemona, Emilia, Roderigo a další hodnostáři (s. Když se Lodovico podivuje Cassiově nepřítomnosti, vysvětlí mu Jago, že Cassio je v nemilosti. Desdemona Ludivocovi vyjádří svou naději, že tato nemilost brzy pomine. Othello se rozčílí, nazve ji démonem a chystá se ji udeřit, ale Lodovico jej zadrží. Othello dává přivolat Cassia (Lodovico, Othello, Desdemona, Emilia, Jago, sbor: "Viva! Evviva! Il Doge ed il Senato salutano l’eroe trionfatore") Ten vchází a Othello čte – s postranními urážkami Desdemony – dopis benátského dóžete, který jeho samotného povolává zpět do Benátek a kyperským guvernérem ustavuje Cassia. Rozzuřený Othello srazí Desdemonu k zemi (Othello, Roderigo, Jago, Cassio, Lodovico: "Messeri! il Doge mi richiama a Venezia").  Lodovico a Emilia zvedají naříkající Desdemonu ("A terra! … sì … nel livido fango"). Různé postavy vyjadřují své pocity: Emilia a Lodovico projevují soucit s Desdemonou, Cassio se podivuje nad náhlým zvratem svého osudu a Roderigo lituje, že Desdemona brzy odjede. Jago mezitím naléhá na Othella, aby vykonal svou pomstu co nejdříve, zatímco on si vezme na starost Cassia. Poté poradí Roderigovi, že jediným způsobem, jak zabránit Desdemonině odjezdu, je zabít nového guvernéra Cassia, a navrhne mu, aby Cassia zavraždil ještě touž noc (Emilia, Cassio, Desdemona, Roderigo, Lodovico, Jago, Othello, sbor: "Quell’innocente un fremito d'odio non ha nè un gesto"). V záchvatu zuřivosti přikazuje Othello všem odejít. Desdemona chce zůstat u něj a utěšit ho, ale Lodovico jí v tom zabrání a odvádí ji, zatímco Othello ji proklíná. Když ostatní odejdou, Othello jako horečně hovoří o šátku a pak omdlí. Jago cítí vítězství a položí svůj podpatek na čelo „benátského lva“, pak odchází. Venku dav Kypřanů provolává slávu Othellovi (Othello, Desdemona, Emilia, Cassio, Roderigo, Lodovico, Jago, sbor: "Fuggite! Tutti fuggite Otello!").

Čtvrté dějství.

"Desdemonina ložnice. Lože, klekadlo, stůl, zrcadlo, lavice. – Závěsná lampa hoří před obrazem Panny Marie, který visí nad klekadlem. Dveře napravo. Světlo zavěšené nad stolem. Je noc."  Desdemona si s pomocí Emile rozestýlá postel. Žádá Emilii, aby na ni rozprostřela svatební šaty, jež Desdemona měla při své svatbě, a říká jí, že pokud umře, přeje si v nich být pohřbena. Emilia Desdemoně vymlouvá takové myšlenky. Desdemona si vzpomíná, jak byla služebná její matky jménem Barbara opuštěna milencem a jak zpívávala „Píseň o vrbě“ (Desdemona: "Piangea cantando nell’erma landa"). Po Emiliině odchodu se Desdemona modlí ("Ave Maria, piena di grazia") a pak usíná.  Othello potichu vstoupí, ozbrojen mečem. Třikrát svou manželku políbí a ona procitne. Othello se jí ptá, zda se dnes večer pomodlila; musí zemřít a on nechce zatratit její duši. Desdemona prosí Boha o milost pro sebe i pro Othella. Othello ji obviňuje z hříchu a musí ji prý zabít, protože miluje Cassia. Desdemona to popírá a žádá, aby manžel přivolal Cassia, jenž by jí dosvědčil její nevinu. Othello odvětí, že Cassio je již mrtev. Zděšená Desdemona prosí o milost, ale Othello jí odpovídá, že je již pozdě, a uškrtí ji (Othello, Desdemona: "Diceste questa sera le vostre preci").  Na dveře buší Emilia se zprávou, že Cassio zabil Roderiga. Desdemona slabým hlasem zvolá, že byla nespravedlivě nařčena, ale vyhne se tomu, aby obvinila Othella. Umírá. Emilia nazve Othella vrahem; ten odpoví, že mu Jago dal důkaz o Desdemonině nevěře. Začíná ohrožovat Emilii a ta volá o pomoc. Vstoupí Jago, Cassio a Lodovic. Emilia vyžaduje po Jagovi, aby popřel Othellovo nařčení; ten odmítá. Podle Othella je šátek, který Desdemona dala Cassiovi, dostatečným důkazem. Emilia v hrůze vypravuje, jak jí Jago onen šátek uzmul, a Cassio potvrdí, že se šátek tajemně objevil v jeho pokoji. Vstupuje Montano a vypráví, že Roderigo těsně před smrtí odhalil Jagovu intriku. Jago tasí meč a prchá (Emilia, Othello, Desdemona, Cassio, Jago, Lodovico, Montano: "Aprite! Aprite!").  Když si Othello uvědomí, co se stalo, truchlí nad Desdemoninou smrtí. Poté ze svého hávu vytasí dýku a probodne se. Ostatní se jej snaží zadržet, ale je pozdě. Othello se dovleče ke své choti a líbá ji, pak zemře. Jeho tělo leží po boku Desdemonina (Othello, Cassio, Lodovico, Montano: "Niun mi te ma s’anco armato mi vede").

Othello (italsky Otello) je opera o čtyřech jednáních od Giuseppe Verdiho. Italské libreto napsal Arrigo Boito, na základě divadelní hry Williama Shakespeare "Othello, mouřenín benátský". Jedná se o Verdiho předposlední operu. Premiéra proběhla 5. února 1887 v divadle Teatro alla Scala v Miláně. Bylo to více než 15 let od premiéry předcházející Verdiho opery "Aida".  Opera je považována za jeden z vrcholů Verdiho díla.  Česká premiéra v Národním divadle v Praze proběhla 7. ledna 1888, libreto do češtiny přeložil Václav Juda Novotný. Zásluhu na tak brzkém uvedení nové opery v Čechách má i Tereza Stolzová, která zprostředkovala v této věci setkání ředitele Národního divadla Františka Adolfa Šuberta s Verdim. Roli Desdemony při české premiéře zpívala Berta Lautererová, která se později provdala za Josefa Bohuslava Foerstera.

Otello () is an opera in four acts by Giuseppe Verdi to an Italian libretto by Arrigo Boito, based on Shakespeare's play "Othello". It was Verdi's penultimate opera, and was first performed at the Teatro alla Scala, Milan, on 5 February 1887.  The composer was reluctant to write anything new after the success of "Aida" in 1871, and he retreated into retirement. It took his Milan publisher Giulio Ricordi the next ten years, first to encourage the revision of Verdi's 1857 "Simon Boccanegra" by introducing Boito as librettist, and then to begin the arduous process of persuading and cajoling Verdi to see Boito's completed libretto for "Otello" in July/August 1881. However, the process of writing the first drafts of the libretto and the years of their revision, with Verdi all along not promising anything, dragged on. It wasn't until 1884, five years after the first drafts of the libretto, that composition began, with most of the work finishing in late 1885. When it finally premiered in Milan on 5 February 1887, it proved to be a resounding success, and further stagings of "Otello" soon followed at leading theatres throughout Europe and America.


Obory.

V českých zemích, stejně jako ve světovém sběratelství, se za starožitnosti považují:

Historie.

Sběratelský zájem o starožitnosti se datuje do antiky. Velký rozvoj zaznamenal v období renesance jednak ve společnosti bohatých sběratelů a mecenášů na zámcích a v palácích, ale také v kruzích vzdělanců. Kabinety kuriozit a starožitností pokračovaly dále ve svém rozvoji v období baroka, a zejména v osvícenství. Během 19. století začaly vznikat vedle soukromých rovněž veřejná muzea a galerie, s rozšiřováním bezcenné průmyslové výroby obliba rukodělných starožitností stále rostla a s ní i jejich ceny. V obchodě se starožitnostmi se rozlišují předměty unikátní, nejvyšší („muzejní“ nebo „galerijní“) kvality, u nichž se kromě stylu, materiálu a technik cení také signatury či datace, dále starožitnosti s průměrnou uměleckou a historickou cenou, a konečně ostatní sběratelsky zajímavé předměty, jaké se často prodávají i ve vetešnictví nebo na bleším trhu.

Současnost.

S nejlepšími starožitnostmi se obchoduje celostátně, mezistátně, zejména na veřejných aukcích. K nejvýznamnějím aukčním síním v České republice patří European Arts, Galerie Kodl, Vltavín, Brandl, Aukční dům Sýpka, Galerie Dolmen, 1.Art Consulting Brno-Prague, Aukční dům Zezula a další. V České republice mají své zastoupení také evropské aukční síně jako Dorotheum, Christie's nebo Sotheby's, které poskytují bezplatnou službu oceňování starožitností. Některá aukce probíhají pouze on-line, také něktará starožitnictví působí pouze na internetu, například e-starožitnosti.

Ceny.

Starožitníci jsou ke své profesi školeni v Rudolfinské akademii, odborné starožitnické škole se sídlem v Praze – Vysočanech. České starožitníky a jejich obchody sdružuje Asociace starožitníků , která sběratelům poskytuje bezplatnou poradnu a pořádá pravidelně dvakrát ročně Veletrhy starožitností Antique. Posudky a finanční ocenění vzácných starožitností formou písemného znaleckého posudku s úředním razítkem provádějí k tomu příslušní soudní znalci, sdružení při soudech podle místa bydliště.

Vývoz starožitností.

Vývoz cenných starožitností je ve většině zemí světa (včetně ČR) omezen a celními zákazy a předpisy. Starožitnosti, které se smějí vyvézt do zahraničí, musí být schváleny znaleckou institucí a opatřeny vývozním povolením s fotografií a razítkem. Vývozní povolení vydávají odborné národní instituce, jako Národní galerie v Praze, Národní památkový ústav (generální ředitelství) v Praze 1, Uměleckoprůmyslové muzeum v Praze, Vojenský historistický ústav, Náprstkovo muzeum, Moravské zemské muzeum v Brně aj. Tytéž předpisy se vztahují na archeologické nálezy.

Krádeže starožitností.

Sbírku starožitností by si majitel měl zdokumentovat, zabezpečit proti krádeži a pojistit. Krádeže starožitností v České republice nebo jejich nelegální prodej je třeba ihned nahlásit Polici České republiky . Nezvěstné či uloupené starožitnosti lze také vyhledávat v registru ukradených starožitností.

Restaurování a konzervace.

Starožitné předměty se odborně restaurují (obnovují) nebo konzervují. Restaurování obrazů a soch podléhá předpisům, smějí je vykonávat pouze vysokoškolsky školení restaurátoři s licencí Ministerstva kultury ČR, jsou povinni provádět všestranný průzkum, fotografickou a textovou dokumentaci, předat ji majiteli díla a archivovat. Také pro všechny obory uměleckých řemesel jsou evidováni odborně školení restaurátoři. Každý restaurátor nebo konzervátor smí provádět práce pouze v tom oboru, pro který má vystavenu licenci.

Starožitnosti nebo antikvity (angl. antiques), někdy také mobiliář, jsou sběratelsky významné předměty z různých oborů výtvarného umění, uměleckých řemesel, průmyslového designu nebo dějin techniky, které se už delší dobu nevyrábějí ani nepoužívají, a jsou tedy poměrně vzácné. Obvykle bývají zhotoveny ručně, nebo vyrobené v manufakturách z přírodních materiálů, často jsou umělecky a historicky cenné. V památkovém zákoně se pro starožitnosti stanovuje minimální stáří 50 let, vzhledem k rychlým změnám technologií a sortimentu výroby i módy se však tato hranice stále snižuje.

A true antique (; 'old', 'ancient') is an item perceived as having value because of its aesthetic or historical significance, and often defined as at least 100 years old (or some other limit), although the term is often used loosely to describe any object that is old. An antique is usually an item that is collected or desirable because of its age, beauty, rarity, condition, utility, personal emotional connection, and/or other unique features. It is an object that represents a previous era or time period in human history. Vintage and collectible are used to describe items that are old, but do not meet the 100-year criteria.  Antiques are usually objects that show some degree of craftsmanship, collectability, or a certain attention to design, such as a desk or an early automobile. They are bought at antiques shops, estate sales, auction houses, online auctions, and other venues, or estate inherited. Antiques dealers often belong to national trade associations, many of which belong to CINOA, a confederation of art and antique associations across 21 countries that represents 5,000 dealers.


Royal coat of arms of the United Kingdom

Popis státního znaku.

Státní znak používaný v Anglii, Walesu a Severním Irsku.

Státní znak je čtvrcený štít – v I. a IV. poli je obsažen znak Anglie – 3 zlatí, kráčející lvi (přesněji leopardi) na červeném poli, v II. poli je znak Skotska – červený lev ve skoku na zlatém a červeně orámovaném poli a na III. poli je znak Irska – ve znaku však reprezentuje pouze Severní Irsko – zlatá harfa na modrém poli. Znak Walesu není zastoupen, protože se z hlediska práva jedná pouze o knížectví v rámci Anglie a nikoli o samostatné království. Na štítě je přílba s královskou korunou Anglie, přikrývadla zlatá a hermelínová. Štít je obtočen modrým podvazekem se zlatým heslem Podvazkového řádu: "HONI SOIT QUI MAL Y PENSE" – Hanba tomu, kdo ve zlém to myslí. Celý znak drží z (heraldicky) pravé strany zlatý korunovaný lev hledící k pozorovateli a z levé strany bájný jednorožec. Menší zlatý korunovaný lev hledící k pozorovateli také stojí na koruně. Oba štítonoši jsou posazeni na heraldickou stuhu s nápisem ve francouzštině, který zní "DIEU ET MON DROIT" – Bůh a mé právo.

Státní znak používaný ve Skotsku.

Státní znak používaný ve Skotsku je také čtvrcený štít – kromě v I. a IV. poli je obsažen znak Skotska, v II. poli je znak Anglie, a na III. poli je znak Irska. Štítonoši lev a jednorožec jsou v obráceném pořadí, a jsou oba korunovaní. Jednorožec drží vlajku Skotska a lev drží vlajku Anglie. Na štítě je přílba s královskou korunou Skotska. Červený korunovaný lev hledící k pozorovateli sedí na koruně, drží meč a žezlo. Kolem štítu, namísto podvazku, je obtočen skotský Řád bodláku. Nápisem na heraldické stuhu je heslo řádu v latině: "NEMO ME IMPUNE LACESSIT" – Nikdo mě nebude dráždit beztrestně.

Historie a vývoj státního znaku.

Anglická heraldika patří mezi nejstarší a nejpropracovanější v Evropě, potažmo na světě a mnoho heraldik jí bylo ovlivněno. Základ anglické heraldiky však pochází z heraldiky francouzské a to díky ovládnutí Anglie Normany, vedených Vilémem Dobyvatelem po roce 1066. První doložený znak, který tvoří základ současného znaku je erb krále Jindřicha II. z roku 1154, který byl tvořen zlatým, jednoocasým lvem ve skoku na červeném poli. Současný znak se třemi lvy (leopardy) pochází až z doby Richarda I. Lví srdce. Čtvrcení znaku se poprvé objevuje u krále Eduarda III. a to se zlatými liliemi na modrém poli jako symbol dědičného nároku na francouzský trůn. Ve Skotsku, současný znak se červený lev ve skoku na zlatém a červeně orámovaném poli pochází až z doby Viléma I. Lev (král 1165 do 1214). Současná podoba má základ v roce 1603, kdy se králem stal Jakub I. Stuart a tím bylo sjednoceno území Anglie, Skotska a Irska - Unie Korun. Dalším významným krokem bylo ustanovení sjednoceného království v roce 1801 a poslední změna znaku proběhla v roce 1837, kdy byla schválena současná verze.

Historický vývoj znaku.

Všechny znaky mají dvě varianty. Znaky vlevo byly užívány v Anglii, Walesu a Irsku, znaky vpravo byly užívány ve Skotsku.

Státní znak Spojeného království (v anglickém originále "The Royal Coat of Arms of the United Kingdom") je oficiální znak britského monarchy – v současné době královny Alžběty II., která je zároveň nejvyšším představitelem země. Znak, s různými obměnami, je používán i britskou vládou, nebo členy královské rodiny. Tento znak vychází z historické tradice a navazuje na znaky používané již ve středověku anglickými králi a to ještě v dobách, kdy nebyly Anglie, Skotsko a Irsko sjednoceny v jeden státní útvar. Státní znak má dvě verze – jeden pro použití v Anglii, Walesu a Severním Irsku a druhý pro použití ve Skotsku.

The royal coat of arms of the United Kingdom, or the Royal Arms for short, is the official coat of arms of the British monarch, currently Queen Elizabeth II. These arms are used by the Queen in her official capacity as monarch of the United Kingdom. Variants of the Royal Arms are used by other members of the British royal family, by the British Government in connection with the administration and government of the country, and some courts and legislatures in a number of Commonwealth realms. In Scotland, there exists a separate version of the Royal Arms, a variant of which is used by the Scotland Office and the Judiciary. The arms in banner form serve as basis for the monarch's official flag, known as the "Royal Standard".  In the standard variant used outside of Scotland, the shield is quartered, depicting in the first and fourth quarters the three passant guardant lions of England; in the second, the rampant lion and double tressure flory-counterflory of Scotland; and in the third, a harp for Ireland. The crest is a statant guardant lion wearing the St Edward's Crown, himself on another representation of that crown. The dexter supporter is a likewise crowned English lion; the sinister, a Scottish unicorn. According to legend a free unicorn was considered a very dangerous beast; therefore the heraldic unicorn is chained, as were both supporting unicorns in the royal coat of arms of Scotland.  In the greenery below, a thistle, Tudor rose and shamrock are depicted, representing Scotland, England and Ireland respectively. This armorial achievement comprises the motto, in French, of English monarchs, "Dieu et mon Droit" (God and my Right), which has descended to the present royal family as well as the Garter circlet which surrounds the shield, inscribed with the Order's motto, in French, "Honi soit qui mal y pense" (Shame on him who thinks evil). The official blazon of the Royal Arms is:


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 446 metrů, v zalesněné a hornaté oblasti v centrální části Dolní Galileji, ve vysočině Harej Jatvat. Východně od mošavu stojí hora Har ha-Š'avi, na jižní straně Har Acmon. Na východní straně terén klesá podél vádí Nachal Jodfat o několik set metrů do údolí Bejt Netofa. Na severozápadě se zvolna svažuje do údolí vádí Nachal Segev, které lemuje hřbet Har Šechanija.  Je situována cca 20 kilometrů východně od břehů Středozemního moře a cca 23 kilometrů na západ od Galilejského jezera, cca 95 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 25 kilometrů severovýchodně od centra Haify. Jodfat obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky smíšené. 4 kilometry na severovýchod leží město Sachnin, které obývají izraelští Arabové. 3 kilometry jižním směrem od Jodfatu leží arabské město Kafr Manda. Jediným větším židovským sídlem je město Karmiel 8 kilometrů severně od osady. Krajina mezi těmito městskými centry je ovšem postoupena řadou menších židovských vesnic, které zde, západně a jihozápadně od Sachninu vytvářejí souvislý blok.  Obec Jodfat je na dopravní síť napojena pomocí lokální silnice číslo 7955, jež sleduje severní okraj údolí Bejt Netofa.

Starověký Tel Jodfat (Jotapata).

Jodfat je pojmenován po městě z doby druhého chrámu, jež leží jižně od dnešního mošavu. Tel Jodfat ( Iótapata – psáno také Jotapata, Jodefat, Jodeptah, Tell Jafat, Yotvah či Jotbah) bylo starověké opevněné židovské město, jehož dobytí a zničení roku 67 popisuje Josephus Flavius (dále jen Josef) ve Válce židovské.  První archeologické nálezy jsou z pozdní doby bronzové. Podle Bible tu bylo rodiště Mešulemet, matky judského krále Amóna (Chizkijášova vnuka).  Město bylo jedno z mnoha, která Josef opevnil po svém jmenování velitelem Galileje. Jeho topografické postavení na vrcholu kopce, obklopeného ze tří stran strmými stržemi, umožňovalo přístup jen ze severu. Odsud také vedli Římané svůj útok. V čele armády stál Vespasianus, který oblehl Jodfat v létě 67 se třemi legiemi — Legio V "Macedonica", X "Fretensis" a XV "Apollinaris", k nimž patřily ještě pomocné síly, tedy dohromady asi 60 000 mužů. Nejdříve se pokusil Vespasianus o přímý útok, ale neúspěšně. Následné obklíčení trvalo 47 dnů. Obránci se urputně bránili, sám Vespasianus byl raněn. Josef popisuje smrt 40 tisíc Židů, navíc 1200 žen a dětí bylo prodáno do otroctví. Město bylo dobyto a zničeno 20. července (podle židovské tradice 1. tamuzu, což bylo však 30. června). Josef byl po dvou dnech ukrývání v cisterně zajat, zatímco jeho zbylí spolubojovníci se vzájemně zabili podle losu.  Desítky let po povstání bylo město obnoveno na severozápadním úpatí kopce. Po povstání Bar Kochby se tu usadila kohenská rodina Mijamin. Jodfat byla obydlena až do doby byzantské.  Roku 1999 byl při archeologických vykopávkách objeven hromadný hrob v cisterně. Jde o ostatky asi dvou set lidí, pohřbených zde zřejmě až rok po dobytí města.

Novověké židovské osídlení.

Novověká vesnice Jodfat byla založena v roce 1960 Šlo zpočátku o polovojenskou osadu typu Nachal, která byla součástí pásu židovských vesnic zřizovaných v pohraničních nebo odlehlých oblastech státu.  Zakladateli obce byla osadnická skupina Jovlim (יובלים) utvořená roku 1958, kterou tvořili absolventi školy Bejt ha-sefer ha-re'ali z Haify, sdružení okolo svého učitele Josefa Šechtera (Schechtera), který propagoval život v harmonii s přírodou. Později je doplnili další rodilí Izraelci a židovští přistěhovalci z USA, Kanady a Anglie.  Vznik židovské vesnice v tehdy ryze arabské a řídce osídlené centrální Galileji inicioval Josef Weitz – předák Židovského národního fondu. Do té doby zde existovalo jen sporadické osídlení arabských polokočovných Beduínů. Židovští obyvatelé se sem přestěhovali roku 1960. Byli zpočátku placeni přímo Židovským národním fondem a vykonávali v tomto regionu meliorační a přípravné práce.  Vesnice je organizována jako zemědělský mošav, ale v současnosti se nachází v procesu privatizace a přechodu k volněji řízené společné osadě ("jišuv kehilati"). Ekonomika Jodfat je založena na organickém zemědělství a průmyslu. Část obyvatel za prací dojíždí mimo obec. V Jodfatu je k dispozici obchod, zdravotní středisko, synagoga, plavecký bazén a sportovní areály. Fungují tu zařízení předškolní péče o děti. Základní škola je ve vesnici Gilon.  Výhledově má vesnice projít další stavební expanzí. Územní plán umožňuje rozšíření na 180 rodin.

Demografie.

Obyvatelstvo Jodfat je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili populaci v Jodfat Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě rostoucím počtem obyvatel. K 31. prosinci 2014 zde žilo 681 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 5,6 %.

Jodfat ( יוֹדְפַת, v oficiálním přepisu do angličtiny Yodefat, přepisováno též Yodfat) je starověké židovské sídlo, archeologická lokalita a současná vesnice typu mošav v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě Misgav.

Yodfat (), is a moshav shitufi in northern Israel. Located in the Lower Galilee, south of Carmiel and in the vicinity of the Atzmon mountain ridge, north of the Beit Netofa Valley, it falls under the jurisdiction of Misgav Regional Council. In it had a population of .  Modern Yodfat is named after the Second Temple-era town of the same name and is situated to the north of the archaeological mound. Yodfat was established in 1960 by graduates of the Hebrew Reali School of Haifa.


Charakteristika.

Primární projevy.

Typickými projevy koktavosti jsou opakování slabik či celých slov, jejich prodlužování a řečové bloky. Plynulost řeči se dokonce i u vážných balbutiků výrazně zvyšuje při společné recitaci, napodobování řeči někoho jiného, zpěvu, šeptání, hraní divadla či při mluvení k malým dětem, zvířecím miláčkům nebo k sobě samému. Ke zvýšené koktavosti naopak dochází při mluvení k většímu počtu lidí nebo při telefonování. Proto jsou tyto situace pro balbutiky velmi stresující.

Pocity a postoje.

Koktavost může mít výrazně negativní dopad na osobu koktavého. Jeden z předních vědců v tomto oboru, Joseph Sheenan, popsal koktavost pomocí známé analogie ledovce: na první pohled zřejmé projevy koktavosti (část ledovce která ční nad hladinu) představují jen malou část skutečných problémů (část ledovce která skrytá pod hladinou), kterým musí balbutik čelit. U mnoha balbutiků se objevují pocity hanby, ztrapnění, frustrace, strachu, vzteku a viny. Tyto pocity však pouze posilují napětí a úsilí a často vedou jen ke zhoršení řeči a z dlouhodobého hlediska mohou vést ke sníženému sebevědomí. Balbutik může promítnout svůj negativní pohled na sebe sama i do pohledu ostatních a dojít k závěru, že si o něm druzí myslí, že je nervózní či hloupý. Odstranění těchto negativních pocitů by proto měla být jedna z nejdůležitějších součástí jakékoli léčby.

Typy koktavosti.

Vývojová koktavost.

Typická koktavost je vývojovou poruchou, která se objevuje v raném dětství a u některých jedinců (asi 20 % ) přetrvává do dospělosti. Průměrně se koktavost objevuje kolem 30. měsíce života. Ačkoli i zde jsou rozdíly, dětská koktavost se projevuje obvykle opakováním slabik či slov; druhotným projevem je napětí. Vyhýbavé chování se však v této fázi ještě neobjevuje. Většina dětí si svého řečového problému není vědoma. U těchto dětských koktavých se mohou problémy objevovat epizodicky, kdy se střídají období koktání s obdobími relativní plynulosti řeči.  Ačkoli procento uzdravení v raném věku je velmi vysoké, koktavé dítě může postupem času přejít od „uvolněného“ koktání ke koktání doprovázenému námahou, svalovým napětím a prodlužováním hlásek. Některé reakce rodičů mohou mít vliv na vznik chronické koktavosti. Dobře míněná doporučení rodičů jako „mluv pomalu“, „pořádně se nadechni“, „řekni to znovu“ atd. mohou v dítěti vzbuzovat úzkost a strach, což vede ke stále větším řečovým problémům a dítě se dostává do nekonečného kruhu, kdy strach z koktání pouze posiluje řečovou poruchu. Později se objevují sekundární příznaky koktavosti jako mrkání očí, pohyby rtů, stejně jako vyhýbavé chování, kdy se postižený nechce stýkat s lidmi nebo utíká před situacemi, ve kterých by byl nucen komunikovat. Většina jedinců si nakonec plně uvědomí svou řečovou poruchu a identifikují se jako „koktaví“. S tímto poznáním může přijít hluboká frustrace, pocit studu a hanby.

Získaná koktavost.

Ve vzácných případech se může koktavost objevit až v dospělém věku jako důsledek neurologické události, jako například zranění hlavy, nádoru, mozkové mrtvice či jako důsledek užívání drog. Tato koktavost má však oproti předchozímu typu určité odlišnosti. Obvykle se omezuje jen na opakování částí slov či slabik a výskyt úzkosti a druhotných příznaků není příliš běžný. U tohoto typu koktavosti nepomáhají ani techniky známé jako „změněná zpětná sluchová vazba“ (viz dále), které mohou být prospěšné u vývojové koktavosti. Koktavost může také vzniknout jako reakce na traumatický zážitek, jako je žal nad úmrtím blízké osoby, rozpad vztahu nebo jako psychologická reakce na prožité fyzické trauma. V těchto případech jsou symptomy vzájemně velmi podobné: koktavost vznikne náhle a je spojena s významnou událostí, řečová porucha je stálá a není ovlivňována různými situacemi, ve kterých se koktavý člověk nachází. Postižený si své poruchy také není příliš vědom a nepociťuje v souvislosti s ní obavy.

Léčba.

Nácvik plynulé řeči.

V rámci této metody, známé také jako „vázaná řeč“ nebo „prodlužovaná řeč“ se koktající učí vědomě kontrolovat dech a artikulaci (rty, čelisti i jazyk). Balbutici se učí zmenšit své řečové problémy tím, že celkově zpomalují tempo řeči přehnaným protahováním samohlásek a souhlásek. Používány jsou i jiné techniky, jako například používání měkkých slovních začátků nebo vyslovování slov při výdechu. Výsledkem je velmi pomalá, monotónní řeč, která se používá pouze v prostředí logopedických klinik. Poté co balbutik tuto techniku ovládne, je tempo řeči zrychleno a celková intonace se přiblíží normálně znějící mluvě. Následně se balbutik musí naučit používat tento nový druh mluvení i mimo umělé prostředí logopedické ordinace. Ani po úspěšně zvládnuté terapii však řeč balbutika nezní přirozeně, což je považováno za hlavní nevýhodu této metody.

Změna stylu koktání.

Cílem těchto metod není odstranění samotného koktání, ale jeho přeměna tak, aby balbutik koktal lehce a s menší námahou. Tato idea vychází z předpokladu, že jestliže úzkost a strach zhoršují projevy koktavosti, pak by snazší, a tedy méně stresující koktání mělo vést k celkovému zlepšení řeči. Nejznámější z těchto způsobů publikoval v roce 1973 Charles Van Riper.

Elektronické přístroje.

Metoda změněné zpětné sluchové vazby, kdy balbutik slyší svůj pozměněný hlas, se v léčbě koktavosti používá již přes padesát let. Podobný efekt může být vytvořen při sborovém mluvení, při „vyblokování“ balbutikova hlasu (balbutik svůj hlas neslyší), nebo způsobem, kdy je balbutikovi do sluchátek pouštěna jeho řeč, která je oproti realitě lehce zpožděna. Výsledky těchto technik jsou rozporuplné, u některých balbutiků vedou k výraznému zlepšení, zatímco u jiných je změna k lepšímu malá nebo se nedostaví vůbec.

Léčba pomocí medikamentů.

Účinnost léčby pomocí látek, jako jsou benzodiazepíny, antikonvulzíva, antidepresiva, antipsychotika, antihypertenzíva a dopamínoví antagonisté byla zkoumána mnoha studiemi, kterých se účastnili jak dospělí, tak děti. Účinnost zkoumaných látek se však ukázala jako dosti sporná. Mimoto byly zaznamenány relativně závažné vedlejší efekty, jako nárůst hmotnosti či zvýšení tlaku. Z hlediska negativních vedlejších efektů by měl být lepší nově objevený lék Pagoclone, u něhož byly pozorovány jen relativně nezávažné vedlejší efekty ve formě bolesti hlavy či únavy, a to jen u malé části testovaných osob.

Celostní osobní přístup.

Tento přístup se nesnaží změnit řeč samotnou, změnit dýchání, zapojit přístroje či předepisovat látky, protože tyto postupy pro naprostou většinu lidí v praxi selhávají či nedosahují uspokojivých výsledků. Celostní přístup se dívá na celého člověka - na to, jak vnímá jednotlivé situace (protože koktání je pro většinu postižených závislé na kontextu, ve kterém se mluvčí nachází), jak vnímá sebe sama a svou řeč. Tento přístup jde do hloubky podvědomí - tam, kde bloky v řeči ve skutečnosti vznikají. Na základě změny postojů a přesvědčení jedince se pak automaticky změní i jeho řeč. Tento postup koresponduje s přístupy ke koktavosti v západním světě. V České republice se tomuto přístupu věnuje projekt bezkoktani.cz a kniha Psychosomatika koktání.

Podpůrné skupiny.

Vedle postupů, které mají přímo odstranit či zmenšit projevy koktavosti, nabývají na popularitě různé podpůrné a svépomocné skupiny. Základní filosofie těchto podpůrných skupin je postavena na konceptu sebepřijetí, prostřednictvím kterého je možné dosáhnout kvalitnějšího osobního života. Dnes již existuje v České republice více občanských sdružení, která slouží jako platforma, kde si mohou balbutici sdělovat své problémy a pokoušet se nalézt společná řešení. V Praze se jedná o sdružení Balbutik, skládající se převážně z vysokoškoláků. Mezi nejznámější obecné diskuzní forum o balbutismu patří Balbutická komunita.

Koktavost (též zejména odborně balbutismus, balbuties) je řečová porucha, při které je plynulost řeči neúmyslně přerušována opakováním jednotlivých slabik či částí slov nebo jejich nechtěným prodlužováním. Řeč je v některých případech proložena neúmyslnými pauzami, kdy koktavý člověk není schopen vydat žádný zvuk (tzv. řečové bloky).Lidé, kteří koktají, vědí, co chtějí říct. Mohli by to říct třeba stokrát, ba tisíckrát, kdyby nekoktali. Přesto navzdory všemu svému úsilí nejsou schopni plynule a bez námahy promluvit. Všeobecně vžitá představa, že koktavost se vyznačuje pouze rychlým opakováním několika slabik, není tedy pravdivá. Lidé trpící touto poruchou bývají označováni jako balbutici. Věda, která se koktavostí zabývá se nazývá balbutologie.  Hlavním problémem mnohých balbutiků je právě nechtěné opakování částí slov a protahování samohlásek představuje spíše mechanismus, který má toto opakování částečně eliminovat. Pojem koktavost zastřešuje různě vážné řečové poruchy. Patří sem jak řečové poruchy spíše kosmetického charakteru (při mluvnickém projevu balbutika si posluchači jeho poruchu řeči jen stěží uvědomují) až po vážné poruchy, kdy je pro postiženého jakýkoli řečový projev velkým problémem. Pro balbutika může jeho řečová porucha představovat závažný psychologický a emocionální problém. Mnozí balbutici se snaží vyhýbat se mluvení na veřejnosti nebo se snaží záměrně nepoužívat taková slova, u kterých předpokládají vznik řečového bloku. Toto vyhýbavé chování ale vede často k uzavření se do sebe, úzkosti, stresu, hanbě a pocitu „ztráty kontroly“ během mluvení. Když se osoby, které koktají, pokoušejí překonávat toto mimovolné narušení své řeči, často začínají při rozhovoru odvracet oči, pohazovat hlavou, třást rty, pomrkávat očima, jinak řečeno začínají s řečí zápasit. Koktavost je často spojována s úzkostlivostí koktavého, ve skutečnosti zde však nebyla prokázána žádná souvislost (často naopak úzkostlivost vzniká až jako následek koktavosti). U koktavých lidí také nebyla zjištěna nižší inteligence než u zbytku populace.  Koktavost neznamená v podstatě problém s fyziologickou produkcí řeči ani s převáděním myšlenek do mluvené podoby. Pokud odhlédneme od jejich řečových problémů, jsou lidé postižení koktavostí z klinického hlediska „normální“.  Koktavost se u mnohých balbutiků mění v průběhu času i v závislosti na konkrétních situacích a často je spojena s množstvím stresu při určitých činnostech. Pro mnoho balbutiků je tak například velkým problémem telefonování a stres, který při telefonickém hovoru pociťují, může výrazně negativně ovlivnit projevy jejich řečové poruchy.

Stuttering, also known as stammering and dysphemia, is a speech disorder in which the flow of speech is disrupted by involuntary repetitions and prolongations of sounds, syllables, words or phrases as well as involuntary silent pauses or blocks in which the person who stutters is unable to produce sounds. The term "stuttering" is most commonly associated with involuntary sound repetition, but it also encompasses the abnormal hesitation or pausing before speech, referred to by people who stutter as "blocks", and the prolongation of certain sounds, usually vowels or semivowels. According to Watkins et al., stuttering is a disorder of "selection, initiation, and execution of motor sequences necessary for fluent speech production". For many people who stutter, repetition is the main problem. The term "stuttering" covers a wide range of severity, encompassing barely perceptible impediments that are largely cosmetic to severe symptoms that effectively prevent oral communication. In the world, approximately four times as many men as women stutter, encompassing 70 million people worldwide, or about 1% of the world's population.  The impact of stuttering on a person's functioning and emotional state can be severe. This may include fears of having to enunciate specific vowels or consonants, fears of being caught stuttering in social situations, self-imposed isolation, anxiety, stress, shame, low self-esteem, being a possible target of bullying (especially in children), having to use word substitution and rearrange words in a sentence to hide stuttering, or a feeling of "loss of control" during speech. Stuttering is sometimes popularly seen as a symptom of anxiety, but there is actually no direct correlation in that direction (though as mentioned the inverse can be true, as social anxiety may actually develop in individuals as a result of their stuttering).  Stuttering is generally not a problem with the physical production of speech sounds or putting thoughts into words. Acute nervousness and stress are not thought to cause stuttering, but they can trigger stuttering in people who have the speech disorder, and living with a stigmatized disability can result in anxiety and high allostatic stress load (chronic nervousness and stress) that reduce the amount of acute stress necessary to trigger stuttering in any given person who stutters, worsening the problem in the manner of a positive feedback system; the name 'stuttered speech syndrome' has been proposed for this condition. Neither acute nor chronic stress, however, itself creates any predisposition to stuttering.


Dějiny.

Raný středověk.

Jedním z důvodů stažení Římanů z Británie byla nutnost přesunu vojenských sil proti barbarům útočícím z východu. Mezi nimi byli Anglové a Sasové, kteří později obsadili i Anglii. Od 8. století byl Wales největším územím, kde se dochovala původní britská kultura v Británii, dalšími oblastmi byly Hen Ogledd a Cornwall.  Podle legendy vzniklo království roku 450 a jeho zakladatelem byl princ Cunedda. Jeho prvotní konsolidaci pak provedl Cadwallon Lawhir, který využil období míru po bitvě na Mons Badonicus, kde utrpěli anglosaští nájezdníci zdrcující porážku.  Země byla rozdělena na mnoho království, z nich největšími byly Gwynedd na severozápadě a Powys na východě. Roztříštěnost země byla způsobena i tím, že dědictví po panovníkovi bylo rozdělováno mezi všechny jeho syny (i nelegitimní). V období mezi 5. až 12. stoletím se království rozšířilo o ostrov Anglesey (velšsky "Ynys Môn") a obsáhlo tak celý severní Wales od řeky Dyfi na jihu až po řeku Dee na severovýchodě. Na severu a západě tvořilo jeho hranici Irské moře a na jihovýchodě sousedilo s královstvím Powys.  Prvním králem, který získal vládu nad větší částí země, byl v 9. století Rhodi Mawr, který rozšířil svou moc z Gwyneddu i na Powys a Ceredigion. Jeho vnuk Hywel Dda sjednotil malá království na jihu země a roku 942 ovládl většinu Walesu. Tradičně je spojen s kodifikací Velšského práva. V letech 950 až 1000 byla země terčem útoků Vikingů.  Dalším panovníkem, který byl schopen vládnout celé zemi, se stal Llywelyn ap Gruffyd. Původně byl králem Gwynnedu, ale do roku 1055 ovládl skoro celou zemi a dokonce i část Anglie v pohraničí. Roku 1063 byl ale poražen Haroldem II. a zabit vlastními muži.

Pod nadvládou Normanů.

V době ovládnutí Anglie Normany roku 1066 byl nejvlivnějším panovníkem země Bleddyn ap Cynfyn. Normané zpočátku dosáhli úspěchu na jihu země a v oblasti Deheubarthu. Cynfynova smrt vedla k občanské válce a to umožnilo Normanům obsadit severní část Walesu. Roku 1081 dosáhli Normané zradou uvěznění waleského panovníka a obsadili větší část Gwyneddu. Na jihu Vilém I. obsadil Dyfed a postavil hrady u St Davidsu a Cardiffu. Poté co byl Deheubarth obsazen a rozdělen mezi normanské šlechtice, zdála se nadvláda Normanů stabilizovaná.  Nicméně roku 1094 vypukla ve Walesu všeobecná vzpoura. Gruffyd ap Cynan byl schopen ovládnout Gwynned a jeho syn s Gruffydem ap Rhysem zvítězili na Normany roku 1136. I v království Powys vládl v té době silný panovník, ale po jeho smrti a po náhlé smrti jeho následníka bylo království rozděleno. Nejmladší syn Gruffyda ap Rhyse, Rhys ap Gruffyd, vládl v letech 1155 až 1197 a roku 1171 dosáhl s Jindřichem II. dohodu o tom, že bude vládcem území, které dobyl za pravidelný poplatek anglickému panovníkovi.  Jedním z nejvýraznějších panovníků té doby ve Walesu byl Llywelyn ap Iorwerth, který po roce 1200 ovládal Gwynedd a do roku 1240, kdy zemřel, panoval celému Walesu. Jeho synovi povolil Jindřich III., aby se ujal vlády v Gwyneddu, ale jeho právo na ostatní oblasti země neuznal. To vedlo k vypuknutí války. Ta pokračovala i za vlády Llywelyna ap Gruffydda. Mírová dohoda z Montgomery z roku 1267 potvrdila jeho nárok na přímou nebo nepřímou správu větší části Walesu. Tento nárok byl v rozporu se zájmy Eduarda I. a roku 1277 znovu vypukla válka. 11. prosince 1282 byl Gruffyd vylákán na hrad Builth Wells, kde byl zabit a jeho armáda byla rozprášena. Jeho bratři pokračovali v odporu až do roku 1283. Wales se tak později stal první anglickou kolonií.

Ztráta samostatnosti.

Konec nezávislosti království přinesl rok 1282 kdy zemřel jeho poslední král Llywelyn ap Gruffydd a jeho bratr byl popraven. Gwynedd, poslední oblast, která bránila Anglii v plném ovládnutí Walesu, byl připojen ke zbytku země a rozdělen na hrabství.

Království Gwynedd (zastarale též Venedocie, , či ) bylo jedno ze samostatných velšských království, které vznikly poté, kdy Římané opustili Británii. Utvářelo se během 5. století v oblasti obývané britskými kmeny Ordoviků, Ganganů a Deceanglů. Jako jediné z velšských království přetrvalo do roku 1216, kdy byl Wales dobyt anglickým králem Eduardem I. a přeměněn na Anglii podřízené knížectví.

The Kingdom of Gwynedd (Medieval Latin: "Venedotia" or "Norwallia"; Middle Welsh: "Guynet") was a Roman Empire successor state that emerged in sub-Roman Britain in the 5th century during the Anglo-Saxon settlement of Britain.  Based in northwest Wales, the rulers of Gwynedd repeatedly rose to dominance and were acclaimed as "King of the Britons" before losing their power in civil wars or invasions. The kingdom of Gruffydd ap Llywelynthe King of Wales from 1055 to 1063was shattered by a Saxon invasion in 1063 just prior to the Norman invasion of Wales, but the House of Aberffraw restored by Gruffudd ap Cynan slowly recovered and Llywelyn the Great of Gwynedd was able to proclaim the Principality of Wales at the Aberdyfi gathering of Welsh princes in 1216. In 1277, the Treaty of Aberconwy granted peace between the two but would also guarantee that Welsh self-rule would end upon Llewelyn's death, and so it represented the completion of the first stage of the conquest of Wales by Edward I.  Welsh tradition credited the founding of Gwynedd to the Brittonic polity of Gododdin (Old Welsh "Guotodin", earlier Brittonic form "Votadini") from Lothian invading the lands of the Brittonic polities of the Deceangli, Ordovices, and Gangani in the 5th century. The sons of their leader, Cunedda, were said to have possessed the land between the rivers Dee and Teifi. The true borders of the realm varied over time, but Gwynedd proper was generally thought to comprise the cantrefs of Aberffraw, Cemais, and Cantref Rhosyr on Anglesey and Arllechwedd, Arfon, Dunoding, Dyffryn Clwyd, Llŷn, Rhos, Rhufoniog, and Tegeingl at the mountainous mainland region of Snowdonia opposite.


Rané období.

Brébeuf se narodil v Condé-sur-Vire v Normandii ve Francii. Byl strýcem básníka Georgese de Brébeuf. Studoval v Caen a v roce 1617 se stal jezuitou. Z řádu byl téměř vyloučen, protože se nakazil tuberkulózou a nějakou dobu nemohl ani studovat ani učit. V roce 1622 byl vysvěcen na kněze a další tři roky byl řádovým správcem v Rouenu. V roce 1625 požádal o své přeložení do misie v Nové Francii.

Misionářem u Hurónů.

V červnu 1625 dorazil do Nové Francie. Krátce po příjezdu žil několik měsíců s místními Montagnaisy v okolí Quebecu. Již v roce 1626 byl vybrán jako misionář k Hurónům, ale roku 1629 musel misii opustit, neboť Kanadu načas dobyli Angličané. Během těchto prvních 3 let se seznámil s huronskou kulturou a jazykem, přeložil do huronštiny katechismus, ale zatím neměl žádné konvertity. V červenci 1634 se opět se dvěma druhy vydal na cestu do Hurónie. Putování bylo 800 mil dlouhé (cca 1 měsíc) a přinášelo s sebou mnoho nebezpečí a strádání. Jak píše sám Brébeuf: „"občas jsem byl tak unavený, že mi tělo vypovídalo službu"“. Mezi Huróny a posléze i Neutrály působil bez přerušení do roku 1642, kdy se vrátil načas do Quebecu. Léta strávená u Hurónů byla velmi obtížná, Brébeuf a další misionáři byli mnohokrát fyzicky inzultováni svými hostiteli, kteří je (nutno podotknout že často oprávněně) považovali za zdroj nákaz, jež v Hurónii chronicky řádily od poloviny 30. let. V roce 1644 se k Hurónům přesto vrátil. Spolu s několika dalšmi jezuity vytvořili komunity huronských konvertitů, jejichž počet postupně narostl na mnoho stovek. (kmenový svaz Huronů čítal v 40. letech asi 10 000 lidí)

Mučednická smrt.

Na obzoru se však objevila nová velká hrozba. Irokézové, kteří byli do 30. let spíše v defenzívě (bobří války, smuteční války), začali provádět rozsáhlé útočné operace proti Huronům, Algonkinům a Francouzům, kterým tito nebyli schopni čelit. V roce 1648 vyvrátili hurónské vesnice (misie) Saint-Joseph a Saint-Michel. V březnu 1649 udeřilo téměř 1200 irokézských bojovníků znovu a při útoku na vesnici Saint-Louis zajali mj. Jeana Brébeufa a jeho kolegu Gabriela Lalemanta. Irokézové - jednalo se i o zajaté a posléze mezi Irokéze adoptované Hurony - poté podrobili jezuitu velmi brutálnímu mučení. Jeho osud popsal velmi sugestivně jeho pomocník (donné) Christophe Regnault: „"Otec de Brébeuf měl své nohy a paže zbavené masa až na kost. Viděl jsem a dotknul se množství velkých puchýřů, jež měl na mnoha místech svého těla, způsobených vařící vodou, kterou na něj tito barbaři nalili, aby se vysmáli svatému křtu. Viděl jsem a dotknul se zranění způsobených pásem kůry plným smůly a pryskyřice, jež opékala celé jeho tělo. Viděl jsem a dotknul se popálenin od obojku z rozžhavených seker položených na jeho ramena a břicho. Viděl jsem a dotknul se jeho rtů, které mu uřízli, protože neustále mluvil o Bohu, když mu způsobovali utrpení. Viděl jsem a dotknul jsem se všech částí jeho těla, které obdrželo nejméně dvě stě ran od klacků. Viděl jsem a dotknul se vršku jeho skalpované hlavy. Viděl jsem a dotknul se otvoru, který mu tito barbaři udělali, aby vyrvali jeho srdce ... dotknul jsem se všech ran na jeho těle, tak jak nám to divoši nařídili."“ Brébeufův přítel Paul Raguenau později napsal, že jezuita vydržel celé mučení se stoickým klidem. S Brébeufem byl umučen i Lalemant.  Brébeufovo tělo bylo objeveno o několik dní později. Z kostí se staly relikvie. Zbytek byl spolu s Lalemantem uložen do rakve a nyní spočívá v kostele svatého Josefa v rekonstruované misii "Sainte-Marie among the Hurons" poblíž Midlandu v Ontariu. V roce 1930 byl Brébeuf kanonizován, spolu s dalšími sedmi kanadskými misionáři. Jeho svátek, jakožto hlavního svatého patrona Kanady je slaven 19. října. Po Brébeufovi je pojmenováno několik škol a kolejí. Některé zdroje uvádějí, že Brébeuf je autorem pojmenování lacrosse pro známou míčovou hru severoamerických Indiánů, neboť jejich hrací hole mu připomínaly biskupskou berlu (la crosse).

Dílo.

Jezuité měli povinnost podávat každoročně zprávu o stavu misie svému představenému (Supérieur) do Montrealu či Quebecu. Ten shromážděné relace posílal do Paříže, kde část z nich publikovali jako "Les relations des Jésuites". Ani Brébeuf nebyl výjimkou. Jeho zprávy jsou velmi cenným zdrojem informací o Huronech a některých okolních etnikách, především pak relace z roku 1636, která byla publikována například v Reuben G. Thwaites (ed.), "The Jesuit Relations and Allied Documents. Travels and Explorations of Jesuit Missionares in New France, 1610-1791", 73 sv., Cleveland 1896-1901. ( a ), jako 10. svazek.

Svatý Jean de Brébeuf (zvaný též Apoštol Huronů, samotnými Huróny nazývaný Echon - Léčivý strom; 25. březen 1593 – 16. březen 1649) byl jezuitským misionářem, který strávil téměř čtvrt století v Nové Francii (Kanada). Působil především u kmenového svazu Huronů a svou mučednickou smrtí si vysloužil kanonizaci. Je také jedním se svatých patronů Kanady.

Jean de Brébeuf () (25 March 1593 16 March 1649) was a French Jesuit missionary who travelled to New France (Canada) in 1625. There he worked primarily with the Huron (Wyandot people) for the rest of his life, except for a few years in France from 1629 to 1633. He learned their language and culture, writing extensively about each to aid other missionaries.  In 1649, Brébeuf and another missionary were captured when an Iroquois raid took over a Huron village (referred to in French as St. Louis). Together with Huron captives, the missionaries were ritually tortured and killed on 16 March 1649. Brébeuf was beatified in 1925 and among eight Jesuit missionaries canonized as saints in the Catholic Church in 1930.


Klubová kariéra.

V profesionálním fotbale debutoval v srbském klubu FK Jedinstvo Ub. Po dvou letech jej zaregistroval skauting slovenského klubu MFK Košice, kam přišel v roce 2007 zadarmo. Zde podával výborné výkony a výrazně přečníval konkurenci. Vedl jej zde trenér Ján Kozák.

Chelsea (+ hostování ve Vitesse).

V srpnu 2009 jej za 1,5 miliónu liber odkoupil anglický velkoklub Chelsea FC, s nímž hráč podepsal čtyřletou smlouvu. Za londýnský celek však odehrál jen 2 ligové zápasy, ale díky tomu se stal vítězem Premier League 2009/10. Sezonu 2010/11 strávil na hostování v nizozemském klubu Vitesse.

Benfica Lisabon.

V lednu 2011 odešel do Benfiky Lisabon, stal se součástí transferu za brazilského obránce Davida Luize, který šel směrem do Chelsea. Trenér Benfiky Jorge Jesus mu naordinoval změnu postu, z ofensivního na defensivního záložníka. S Benfikou Lisabon se v Evropské lize 2012/13 probojoval až do finále proti Chelsea FC. V semifinále podal velmi kvalitní výkon v odvetném zápase s tureckým Fenerbahçe SK. Benfica zvítězila 3:1, smazala prohru 0:1 z prvního zápasu v Istanbulu a postoupila do finále, kde podlehla Chelsea FC 1:2 gólem z nastaveného času. Nemanja nastoupil v základní sestavě a odehrál opět dobré utkání, nebál se obejít protihráče a zapojoval se do kombinace. Za sezonu 2012/13 byl vyhlášen nejlepším hráčem nejvyšší portugalské ligy.  27. listopadu 2013 vstřelil gól v základní skupině Ligy mistrů proti Anderlechtu Brusel, utkání skončilo výsledkem 3:2 pro Benficu. S Benficou ale nepostoupil ze základní skupiny C do vyřazovacích bojů Ligy mistrů 2013/14, portugalský tým v ní obsadil třetí místo.

Chelsea (návrat).

15. ledna 2014 se vrátil do Chelsea, kam přestoupil za 21 milionů £. Podepsal smlouvu na 5½ roku. Obnovenou premiéru absolvoval 19. ledna v ligovém utkání proti Manchesteru United (výhra 3:1), kdy šel na hřiště v 86. minutě. 3. května 2015 tři kola před koncem sezóny 2014/15 získal s Chelsea ligový titul, v téže sezóně vyhrál i Football League Cup. Ligový titul s Chelsea získal i v sezóně 2016/17.

Manchester United.

31. července 2017 přestoupil do Manchesteru United, kde podepsal tříletý kontrakt. Chtěl jej trenér José Mourinho, který jej vedl dříve v Chelsea. Cena přestupu byla podle britských médií 35 milionů £ + 5 milionů £ bonusy.

Reprezentační kariéra.

11. října 2008 debutoval v srbské reprezentaci do 21 let v zápase proti Dánsku v play-off o postup na ME U21 2009. Hrál od 88. minuty, Srbsko vyhrálo 1:0. Nastoupil i v odvetě 15. října, v ní hrál do 76. minuty. Srbsko opět vyhrálo stejným výsledkem 1:0. 19. listopadu 2008 vstřelil v přátelském zápase proti Izraeli U21 dva góly a pomohl tím k výhře 3:2.  Zúčastnil se i Mistrovství Evropy U21 2009 ve Švédsku, kde si však v prvním zápase proti Itálii (remíza 0:0) zlomil kotník a v dalších utkáních nenastoupil.

A-mužstvo.

V A-mužstvu Srbska debutoval 14. prosince 2008 v přátelském utkání proti národnímu týmu Polska, který Srbsko prohrálo 0:1. Odehrál celý zápas. První reprezentační branku v A-týmu si připsal 29. 3. 2015 v kvalifikaci na EURO 2015 ve Francii proti Portugalsku (porážka 1:2). Na evropský šampionát do Francie se však srbský tým neprobojoval.  Po prohraném přátelském zápase 13. listopadu 2015 v Ostravě s Českou republikou (1:4) kritizoval přístup svých spoluhráčů a pohrozil odchodem z reprezentace.  Góly Nemanji Matiće za A-mužstvo Srbska

Mimo hřiště.

V srpnu/září 2016 poskytl finanční podporu svému bývalému klubu FC VSS Košice (dříve pod názvem MFK Košice), kterému hrozilo vystěhování ze stadionu Lokomotívy v Čermeli.

Nemanja Matić (srbskou cyrilicí Немања Матић; 1. srpna 1988, Šabac) je srbský fotbalový záložník, od léta 2017 hráč klubu Manchester United. Je rovněž srbským reprezentantem, má srbské a slovenské občanství. Jeho mladší bratr Uroš Matić je také fotbalista.  Hrával na postu ofensivního středopolaře, v Benfice Lisabon se přeškolil na pozici defensivního záložníka. Stal se fotbalistou roku 2014 v Srbsku.

Nemanja Matić (, ; born 1 August 1988) is a Serbian professional footballer who plays as a defensive midfielder for English club Manchester United and the Serbian national team. Starting his career as an attacking midfielder, Matić shifted to a defensive midfielder during his spell at Benfica. He is known for his consistent performances on the pitch and his combative style of play.  Matić began his senior career at Kolubara, before joining Slovak side Košice in 2007. He moved to English club Chelsea for £1.5 million in 2009. Used sparingly during his first spell at Stamford Bridge, he spent the 2010–11 season on loan at Dutch club Vitesse, and in the summer of 2011, he moved to Benfica as part of a swap deal involving David Luiz. He won the Primeira Liga Player of the Year award for his performances in the 2012–13 season. Matić returned to Chelsea in January 2014, for £21 million. He was named in the PFA Team of the Year for the 2014–15 season. In July 2017, he was reunited with former Chelsea manager José Mourinho after signing for Manchester United.  Matić represented Serbia at under-21 level. He made his senior international debut in 2008 and has since earned over 40 caps. He was part of their squad at the 2018 FIFA World Cup.


Hratelnost.

Hráč hraje za hlavního hrdinu Steva R. Hawkinse, narozeného 13. října 1939 ve Wilmingtonu v Severní Karolíně, který plní různé průzkumné i bojové mise. Ve hře pak velí týmu s různým kódovým označením od mise k misi. Patří do něj: Le Duy Nhut – stopař, Vietnamec, bojoval za Viet Minh, ale pak přešel na jih a dal se k LLDB, C. J. Hornster – kulometčík, Defort – radista, Crocker – týmový medik (doktor), Bronson – ženista. Tým kromě střelecké podpory přináší i další výhody, jakými jsou i například léčení, rádiové spojení a doplňování nábojů. Na začátku mise je v briefingu také nastínění povah některých členů týmu. Během misí pak v bojové vřavě pokřikují na nepřítele a spolubojovníky různé hlášky jako: „Ratata, kurva, ratatata“ – Hornster.  Pohyb po vietnamské džungli je poněkud omezen „zdmi“ na okraji map. I když má hráč k dispozici mapy, může požádat průvodce, aby ho vedl. Ten může upozornit na hrozící nebezpečí, jako jsou například pasti a hlídkující nepřátelští vojáci. Gameplay je také poněkud jiný než u ostatních FPS her z té doby. Je to způsobeno tím, že v ostatních válečných hrách bojujete proti oficiálnímu nepříteli. Ve Vietcongu bojujete guerilový boj proti Vietcongům a všem jejím trikům, jako jsou pasti nebo tunely.  Oproti ostatním hrám má hráč možnost výběru zbraní před misí, na střelnici. Může si vybrat jak americké, tak i ukořistěné zbraně. Na střelnici si může vyzkoušet jejich přesnost a účinnost na třech terčích a několika lahvích. Poté se může přesunout do osobního bunkru, kde lze poslouchat rádio s dobovou hudbou, přečíst si dokumenty o členech týmu, dokumenty o dostupných zbraních nebo svůj vlastní deník. Lokace bunkru a střelnice se v průběhu hry značně mění. Ne však radikálně, pouze „někdo“ přesune nábytek. Samotná mise se spustí přečtením dokumentu o misi na stole v bunkru.  Samotné mise se navzájem svou výplní dost liší. Jednou je tu osvobození zajatého rukojmího, podruhé prolézaní velkého podzemního města. I lokace jsou navzájem dost odlišné, ale každý druh lokací má ve hře poměrně krátkou délku. Jednou je tu kaňon s potokem, podruhé hustá džungle, potřetí obrovský kopec, rozvaliny chrámu a podzemní města. Ta jsou asi nejvíce atmosférickou lokací. Nekonečné bloudění a pomalý přesun občas vyvolává u hráčů podivné pocity sklíčenosti.

Soundtrack.

Hra obsahuje spoustu dobové hudby, hlavně proto punk, garage rock a blues rock. Nejznámější skladba ze soundtracku je „Hey Joe“ od Jimiho Hendrixe a skladba „Pseudohendrix“ od Rudých Koster. Další je např. I Wanna Be Your Dog od Iggyho Popa a The Stooges. Dobová hudba se většinou ozývá pouze z rádia v bunkru, kde ji uvádí „Double J – Jonah Jukovsky“, kde jednotlivé skladby prokládá zprávami a vtipy. Hudba se také ozývá na začátku misí při videích.

Seznam skladeb.

Seznam skladeb zahrnuje:

Dabing.

Vietcong byl v Česku prodáván v dabované verzi.

Engine.

Ve hře je použit původní engine od firmy Pterodon Ptero-Engine-II.

Rozšíření a konzolové verze.

Rozšíření původní hry, datadisk Vietcong: Fist Alpha, bylo vydáno v březnu 2004 s několika novými vylepšeními a s původním Vietcongem vyšlo jako "Vietcong:Purple Haze" pro PC. Vietcong: Purple Haze byl vydán také v říjnu stejného roku jako rozšířená verze pro PlayStation 2 a Xbox, vyvinuto Coyote Games. Obsahuje sedm singleplayer misí a několik nových multiplayerových map. Nové zbraně: Sten, M-14, M-14 s optikou, Děgtjarev DP, Sten MK II, Škorpión, Tokarev SVT1940, Tokarev SVT1940 s optikou. Novými postavami jsou seržant Warren Douglas (hlavní postava) a stopař Nguyen Nham.  Druhý, zato ale velmi obsahově malý datadisk ke hře Vietcong se nazývá Vietcong: Red Dawn. Nabízí pouze jednu misi, která se odehrává při západu slunce a tak je obloha až nereálně rudá (od toho název "Red dawn"). Mise je založena na častém boji s nepřátelskými odstřelovači.

Vietcong je počítačová hra vytvořená českým vývojovým studiem Pterodon a Illusion Softworks. Vyšla v březnu 2003, průměrné hodnocení v recenzích se pohybovalo okolo 70–80 %. Děj se odehrává během války ve Vietnamu v roce 1967. Hry se prodalo více než 1 milion kusů.

Vietcong is a 2003 tactical first-person shooter video game developed by Pterodon in cooperation with Illusion Softworks and published by Gathering of Developers for Microsoft Windows. It is set during the Vietnam War in 1967.  The expansion pack "" was released in 2004 and was bundled with "Vietcong" as "Vietcong: Purple Haze" for the PC. "Vietcong: Purple Haze" was also released in 2004 for the PlayStation 2 and Xbox, ported by Coyote Games. Another official add-on titled "Red Dawn" was released as a free downloadable content. A sequel to the game, "Vietcong 2", was released in 2005.


Plavba kolem světa.

Doughty se s Drakem seznámil během jeho vojenských akcí v Irsku. Roku 1577 vyplul Doughty s Drakem na výpravu kolem světa, kterou financovala anglická královna Alžběta I. V předvečer výpravy ho cestou z hospody domů přepadli zloději a okradli. Doughty se však vzpamatoval, chytil je a odvedl domů.  Druhý den po vyplutí 13. prosince 1577 mu Francis Drake rozkázal, aby zloděje popravil. Drake totiž nechtěl mít na palubě bandity. Jednoho vězně shodil Doughty přes palubu, ale druhému dal milost. Ten mu totiž slíbil odměnu za záchranu života (bandita se jmenoval Samuel Peters). Postupem času začal Peters našeptávat Doughtymu, že dál plout je nebezpečné, a že by se měli vrátit. Doughty se později stal velitelem zajaté portugalské lodi "Santa Maria", kde urážel Drakea a burcoval posádku, aby se loď vrátila do Anglie. Postupem času získal několik přívrženců, kteří se však u Doughtyho soudu obrátili proti němu. Napětí mezi Drakem a Doughtym se zhoršilo, kdy Doughty chytil Drakeova bratra Thomase při krádeži nákladu lodi. Drake převzal kontrolu lodi "Santa Maria" a Doughtyho přiřadil jako velitele lodi "Pelikán". Během dlouhé plavby napříč Atlantikem se nepřátelství Drakea a Doughtyho zvětšilo, když Drake degradoval Doughtyho na kontrolora malé zásobovací lodi "Labuť". Takovou urážku mu Doughty neprominul a s Petersem začal spřádat plány, jak se Drakea zbavit.

Soud a poprava.

Když 1. července 1578 přišla v půli cesty velká bouře, začal Doughty pociťovat větší pravděpodobnost chopit se moci nad výpravou. Peters Doughtyho vybídl, aby řekl, co si myslí, a Doughty před posádkou zakřičel: "„Za to všechno může Drake! Kdybych já byl admirálem…“" Jeho slova ale přerušila bouře a zvedající se vlny. Doughty musel počkat druhý den po uklidnění bouře. Když se bouře druhý den v noci skutečně uklidnila, Doughty před bouří zesláblou posádkou prohlásil: "„Vždyť jsem vám říkal, že je to blázen! Drake nás dostane do záhuby! Přebírám velení výpravy!“" Zatímco Doughty promlouval k posádce, několik Drakeovi věrných členů posádky obklopilo Doughtyho a zneškodnilo.  Ráno byl Doughty vyveden v poutech na příď lodi, kde se sešly všichni členové výpravy, kteří měli rozhodnout o Doughtyho osudu. Drake se postavil vedle Doughtyho a řekl: "„Já, Francis Drake, velitel této výpravy ve jménu její výsosti, královny Alžběty Anglické prohlašuji, že původcem vzpoury je Thomas Doughty. Žádám posádku, aby vyřkla ortel…“" Všichni členové výpravy, dokonce i ti, kteří se s Doughtym spojili, hlasovali pro trest smrti. Jediný, kdo hlasoval pro záchranu Doughtyho života, byl Samuel Peters. Doughtyho osud však byl i přesto zpečetěn. Lodě zastavili u nejbližšího ostrova, kde byl z palmy vykácen špalek, na němž pak byla Doughtymu setnuta hlava.  Samuel Peters Doughtyho přežil jen o pár měsíců, kdy při přepadu lodi indiány zahynul.

Thomas Doughty (? – 2. července 1578) byl anglický šlechtic, voják, učenec a osobní ministr Christophera Hattona. Účastnil se výpravy kolem světa s Francisem Drakem. Během výpravy však byl obviněn z velezrady a popraven.

Thomas Doughty (1545 – 2 July 1578) was an English nobleman, soldier, scholar and personal secretary of Christopher Hatton. His association with Francis Drake, on a 1577 voyage to rob Spanish treasure fleets, ended in a shipboard trial for treason and witchcraft, and Doughty's execution.  Although some scholars doubt the validity of the charges of treason, and question Drake's authority to try and execute Doughty, the incident set an important precedent: according to a history of the English Navy, titled "To Rule the Waves: How the British Navy Shaped the Modern World" by Arthur L. Herman, Doughty's execution established the idea that a ship's captain was its absolute ruler, regardless of the rank or social class of its passengers.