Mládí.

Pocházel z významného šlechtického rodu Villiersů, jeho otec George Villiers (1759-1827) byl dlouholetým členem Dolní sněmovny a vrchním intendantem námořnictva. Vystudoval v Cambridge a po absolvování univerzity působil jako atašé v Petrohradě (1820–1823). V letech 1823–1833 byl komisařem celního úřadu, v roce 1831 byl mimořádným vyslancem ve Francii. V letech 1833–1839 byl vyslancem v Madridu, kde měl důležitou úlohu v době španělské občanské války. Mezitím po strýci zdědil titul hraběte z Clarendonu a vstoupil do Sněmovny lordů (1838), kde jako aktivní řečník obhajoval vládní politiku.

Místokrál v Irsku a ministr zahraničí.

Po návratu ze Španělska zaujal místo ve vládě, nejprve jako lord strážce tajné pečeti a lord kancléř vévodství lancasterského (1840–1841), v dalším liberálním kabinetu byl ministrem obchodu (prezidentem úřadu pro obchod; 1846–1847). V letech 1847–1852 byl místokrálem v Irsku. Proti irským emancipačním snahám vystupoval velmi přísně a i v Anglii byl kritizován, naopak královna Viktorie jeho činnost ocenila osobním projevem v parlamentu a v roce 1849 obdržel Podvazkový řád.  Ve vládních funkcích se od čtyřicátých let aktivně zabýval diplomatickou situací v Evropě a kvůli neochotě opustit kontinent odmítl opakované nabídky na post generálního guvernéra v Kanadě a Indii. Své zkušenosti plně zúročil ve funkci ministra zahraničí, kterou zastával celkem třikrát (1853–1858, 1865–1866 a 1868–1870). Projevil značné diplomatické nadání a pomáhal udržovat velmocenské postavení Británie, v roce 1856 se zúčastnil kongresu v Paříži, který ukončil krymskou válku. Zde dosáhl úspěchu mimo jiné díky přátelství s francouzskou císařovnou Evženií, s níž se znal již z doby svého působení ve Španělsku. Naopak přílišné sympatie k francouzské císařské rodině mu později uškodily a v roce 1859 se do vlády nedostal. V letech 1861–1864 byl předsedou vládní komise pro školství, ministrem se stal znovu až v roce 1864 jako lord kancléř vévodství lancasterského, ministrem zahraničí byl opět v letech 1865-1866 a 1868-1870. V této době uspěl v jednáních se Spojenými státy, naopak se mu nepodařilo prosadit britské zájmy proti Rusku ve střední Asii  Zemřel v budově ministerstva zahraničí v Londýně 27. června 1870 ve věku 70 let.

Rodina.

Byl ženatý s Catherine Grimston (1810-1874), dcerou 1. hraběte z Verulamu. Z jejich manželství pocházelo osm dětí, z nichž dvě zemřely v dětském věku. Dcery se provdaly za významné osobnosti politiky (16. hrabě z Derby, 1. hrabě z Lathomu). Dědicem hraběcího titulu byl Edward Hyde Villiers, 5. hrabě z Clarendonu (1846-1914), mladší syn Sir Francis Villiers (1852-1925) působil v diplomacii a byl vyslancem v Lisabonu a Bruselu.  Hlavním rodovým sídlem hrabat z Clarendonu byl zámek "The Grove" v Hertfordshire. V době 4. hraběte z Clarendonu byla hlavní budova zámku rozšířena o třetí patro a byly zde soustředěny cenné sbírky starých mistrů.

Externí odkazy.

Hrabata z Clarendonu

Literatura.

Ottův slovník naučný, díl V.; Praha, 1892 (reprint 1997)

George William Frederick Villiers, 4. hrabě z Clarendonu ("George William Frederick Villiers, 4 Earl of" "Clarendon, 4 Baron Hyde of Hindon") (12. ledna 1800, Londýn – 27. června 1870, Londýn) byl britský diplomat a státník ze starobylého šlechtického rodu Villiersů. Patřil k výrazným osobnostem Liberální strany 19. století, osvědčil se především jako diplomat a celkem třikrát byl britským ministrem zahraničí, ještě předtím zastával funkci místokrále v Irsku.

George William Frederick Villiers, 4th Earl of Clarendon, (12 January 180027 June 1870) was an English diplomat and statesman from the Villiers family.


Vznik regulace nájemného.

Regulace nájemného v českých zemích sahá do doby první světové války, kdy ještě rakousko-uherská vláda zavedla v roce 1917 zmrazení nájemného zejména pro rodiny vojáků a s ohledem na nízké příjmy v době války. Téměř kompletní deregulace proběhla za první republiky u všech nájemníků podle jejich příjmů a u všech bytů větších než 1+1. Za Protektorátu byla regulace opět zavedena a po roce 1948 vychází z komunistické doktríny orientované na likvidaci soukromého vlastnictví nájemních domů. V roce 1991 vydalo Ministerstvo financí nový předpis regulující stávající nájemní vztahy. Regulace nájemních vztahů ani omezení výše nájemného se netýkalo nové výstavby a od roku 1995 také nově vzniklých nájemních vztahů. Místo několikaleté pozvolné deregulace se regulace protáhla na více než 20 let.

Regulace nájemného.

Regulace nájemného bydlení v českém pojetí spočívala v kombinaci omezení výše maximálního možného požadovaného nájemného a v existenci nevypověditelného nájemního vztahu - možnost podání výpovědi z nájmu měl pouze nájemce. Pronajímatel mohl požadovat výpověď pouze z taxativně uvedených důvodů (§ 711 tehdy platného občanského zákoníku) a o této výpovědi vždy rozhodovaly soudy, které byly v celých 90. letech velmi pronájemnicky naladěny. Pokud chtěl pronajímatel ve svém domě bydlet, musel obstarat (většinou koupit) regulovanému nájemníkovi jiný rovnocenný byt. O rovnocennosti nabízeného náhradního bytu rozhodoval nájemník, v případě jeho nesouhlasu se stěhováním pak soud.  Další specifikou v Čechách byla zákonná možnost výměny bytu, která s regulací nájemného souvisela a byla mnohými nájemníky zneužívána. Nájemce bytu s regulovaným nájemným se mohl s jiným občanem dohodnout a bez souhlasu skutečného vlastníka byt vyměnit. Většinou se jednalo o výměny fiktivní. Kdo potřeboval bydlet, regulovanému nájemníkovi (který měl svoje bydlení vyřešeno a byt s levným = regulovaným nájemným sám nepotřeboval) zaplatil za jeho dekret a nastěhoval se místo něj. Částky se pohybovaly ve statisících korun. Někdy také svému regulovanému nájemníkovi platil majitel bytu – za to, že byt opustí, aby ho majitel mohl modernizovat a pronajmout za smluvní nájemné. Toto statisícové tzv. odstupné bylo v zákoně o daních z příjmů dokonce legalizováno jako nezdanitelný příjem nájemníka, pokud je použil pro své bydlení.

Regulace nájemného po roce 1989.

Přechod na tržní ekonomiku.

V zemi se po politických událostech roku 1989 uvolnily ceny, bylo možné podnikat a vznikala tržní ekonomika. Po roce 1991 v souvislosti s vracením bytového fondu původním vlastníkům vydalo Ministerstvo financí nový předpis regulující stávající nájemní vztahy. Regulované nájemné se týkalo všech nájemních bytů, kterých bylo přibližně 1,5 milionu. Nikdo z uživatelů těchto bytů neměl platnou, svobodně uzavřenou smlouvu s pronajímatelem. Původním záměrem regulace bydlení bylo poskytnutí dostatečného přechodného období pro přizpůsobení nájemníků novému stavu, pozvolný nárůst nájemného na úroveň výše tržního nájemného a vytvoření mechanismů pro ochranu sociálně slabších obyvatel. Například v sousední bývalé Německé demokratické republice úplná deregulace na úroveň tržního nájemného proběhla během sedmi let..

Restituce po roce 1991.

Část bytového fondu (cca 400 000 bytů), který byl za komunistické vlády jejich majitelům vyvlastněn, byl během několika let navrácen v rámci restitucí původním majitelům, ale s věcným břemenem regulovaných nájemníků, se zanedbanou údržbou a s příslibem rychlé postupné deregulace. Změna vlastníka nemovitosti neměla vliv na regulovaný nájemní vztah.

Rozdíl výše tržního a regulovaného nájemného.

Regulace nájemného měla vliv také na výši tržního nájemného v ostatních neregulovaných nájemních vztazích. Regulace se netýkala nové výstavby a od roku 1995 také ani nově vzniklých nájemních vztahů. Legálně bylo do té doby možné pronajmout byt za smluvní nájemné pouze cizincům.  Od poloviny roku 1995 bylo v České republice možno pronajímat i českým občanům uvolněné byty za smluvní nájemné, které mnohonásobně překračovalo nájemné regulované, protože volných bytů bylo velice málo. Existencí regulace tak byli poškozeni i tržně bydlící nájemníci.

Přizpůsobování výše regulovaného nájemného tržní úrovni.

Výše regulovaného nájemného pomalu postupně vzrůstala ze symbolické částky 2,60 Kč/m/měsíc pomocí vyhlášky 176/1993 Sb. až na nejvyšší možnou úroveň 37,07 Kč/m/měsíc za byt I. kategorie v Praze v roce 2003. O tom, o kolik bude možné zvýšit v městských i soukromých bytech regulované nájemné, rozhodovaly dva koeficienty růstu: jeden určili každoročně úředníci ministerstva financí, druhý obce. V roce 1997 využila úřednická vláda E. Tošovského faktu, že bude ve funkci pouze do příštích voleb, a zvýšila nájemné o 100 %.

1998 – valorizace místo deregulace.

Od roku 1998 do roku 2002 bylo možno zvýšit regulované nájemné o inflaci cen stavebních prací, takže nešlo o skutečnou deregulaci, ale jen o valorizaci (stejně jako se např. valorizují důchody). Reálná hodnota nájemného tím od roku 1998 – 2002 zůstávala na stejné úrovni.  Od roku 2003 (po 3. nálezu Ústavního soudu) se reálné nájemné snižovalo, protože neexistoval předpis, kterým by bylo možné nájemné jednostranně zvýšit.  Mnohá města a obce řešila problém se zanedbanou údržbou a nedostatečným nájemným tím, že své domy prodávala výrazně pod cenou současným nájemníkům, jen aby nemusela financovat opravy konkrétních domů z peněz, která dostala k financování potřeb všech obyvatel obce.

2000 - přetahování mezi Vládou a Ústavním soudem.

OSMD iniciovalo text stížnosti k Ústavnímu soudu, kterou vypracoval s vydatnou pomocí Občanského sdružení majitelů domů brněnský právník JUDr. Roman Vaněk. Představitelé Občanského sdružení majitelů domů osobně oslovili všechny tehdejší senátory Senátu. 14 senátorů stížnost podepsalo a podalo k Ústavnímu soudu.

Ústavní soud 21.6.2000 dal pronajímatelům za pravdu.

Ústavní soud prohlásil regulované nájemné za neúnosně nízké a regulační vyhlášku 176/1993 Sb. dne 21.6. 2000 prohlásil za protiústavní. Ústavní soud tehdy regulační vyhlášku zrušil až k datu k 31.12.2001 a poskytl Vládě 18 měsíců na řešení situace.

Prosinec 2002 - protiústavní změny.

Vláda však nález Ústavního soudu ignorovala a nepřijala žádný ústavně konformní předpis, který by nájemné dereguloval.  Během dvou následujících let udělala několik kulišáren na Ústavní soud. (Náměstek ministra financí Šulc se výrokem o vědomě provedené „kulišárně“ proneseném v České televizi v březnu 2003 nesmazatelně zapsal do historie regulace nájemného.)  Vláda nejprve přijala Výměr MF 1/2002 Sb., který reguloval nájemné prakticky stejně jako zrušená vyhláška 176/1993 Sb.  Ústavní soud 18.12.2002 tento výměr zrušil.

Jeden den a regulované nájemné je povýšeno na úroveň živelné katastrofy.

Hned následující den od výroku Ústavního soudu, tedy 19.12.2002, Vláda pod záminkou časové tísně přijala cenové moratorium na nájemné, které další den vyšlo ve Sbírce zákonů pod č. 567/2002 Sb., čímž nabylo účinnosti. Cenové moratorium Vlády, které je časově omezeným zákaze zvyšování cen a krajním opatřením vyhlašované zcela výjimečně při živelných katastrofách nebo válečném stavu, mělo platit 3 měsíce, tedy do 20. března 2003. Bylo možné očekávat, že bude poté prodlouženo. Za porušení tohoto moratoria, tzn. za pokus o zvýšení regulovaného nájemného, hrozila sankce až jeden milion Kč.

Ústavní soud se 19.3.2003 potřetí postavil na stranu pronajímatelů.

Občanského sdružení majitelů domů opět iniciovalo aktivitu 25 senátorů, kteří žádali zrušení tohoto cenového moratoria. Ústavní soud jim dal již potřetí za pravdu a toto moratorium zrušil.  O pokračování regulace nájemného nerozhodovali poslanci ani senátoři, ale pouze Vláda ČR, resp. úředníci Ministerstva financí ČR.

Březen 2003 - regulace je zrušena, ale ceny se nesmí zvýšit.

Po 20. březnu 2003 nebylo možné regulované nájemné zvyšovat, protože stále platil občanský zákoník, v němž bylo stanoveno, že pronajímatel je oprávněn jednostranně zvýšit nájemné jen podle zvláštního právního předpisu, který však neexistoval. Vzniklo tak jakési právní vakuum, reálná hodnota nájemného se díky inflaci snižovala.

2005 - hromadná žaloba členů Občanského sdružení majitelů domů u Evropskému soudu pro lidská práva.

Na Českou republiku bylo podáno různými subjekty několik žalob u Evropského soudu pro lidská práva.

Deregulace.

2006 – přijetí „deregulačního zákona“.

Teprve pod hrozbou stížnosti několika tisíc poškozených pronajímatelů, skupiny senátorů a Občanského sdružení majitelů domů u Evropskému soudu pro lidská práva ve Štrasburku Vláda přijala deregulační zákon 107/2006 Sb., který umožnil pronajímatelům jednostranně zvyšovat nájemné až na hodnoty tzv. cílového nájemného, které byly odvozeny ze skutečných kupních cen bytů a domů. Ministerstvem pro místní rozvoj (MMR) bylo na základě skutečných prodejních cen bytů stanoveno tzv. cílové nájemné, jehož výše mělo nájemné pomocí deregulace dosáhnout na konci tohoto procesu. Prakticky to znamenalo, že pronajímatel si mohl každý rok zvýšit nájemné o určitou částku vypočítanou dle vzorce uvedeného na internetových stránkách MMR.

Uvolnění regulovaných cen v letech 2007 – 2012.

Proces deregulace měl původně trvat od 1. ledna 2007 do 31.12.2010, ale v Praze, Brně a větších krajských městech byl prodloužen o další dva roky. V zásadě lze říci, že ve velké části bytového fondu bylo do konce roku 2012 dosaženo tržního nájemného, zejména u bytů s větší podlahovou plochou.

Nový Občanský zákoník od roku 2014.

Přijetím nového Občanského zákoníku v roce 2012 je s účinností od roku 2014 také i v ostatních směrech narovnán nájemní vztah pronajímatele a nájemce. Trh s bydlením není zásadně deformován ze strany státních a politických vlivů. Sjednávání nájemného v souladu s § 2249 nového Občanského zákoníku je sjednáváno oboustranně svobodně.

Regulace nájemného je stanovení nebo přímé usměrňování ceny (nájemného) státními orgány, zavedené původně za účelem ochrany finančně slabších občanů či rodin.  Regulaci nájemních vztahů a zejména ceny, tj. nájemného, připouští naše Ústava přitom pouze dočasně a v případě náhlé nepředvídané kalamitní ekonomické situace.

Rent regulation is a system of laws, administered by a court or a public authority, which aims to ensure the affordability of housing and tenancies on the rental market for dwellings. Generally, a system of rent regulation involves:  The loose term "rent control" covers a spectrum of regulation which can vary from setting the absolute amount of rent that can be charged, with no allowed increases, to placing different limits on the amount that rent can increase; these restrictions may continue between tenancies, or may be applied only within the duration of a tenancy. As of 2016, at least 14 of the 36 OECD countries have some form of rent control in effect, including four states in the United States.  Rent regulation is one of several classes of policies proposed to improve housing affordability, alongside subsidies (including vouchers and tax credits) and policies aimed at expanding the housing supply. There is a consensus among economists that rent control reduces the quality and quantity of housing.


Původ názvu.

Místní poangličtělý název "Murlough" je odvozen od irského výrazu "Murlach", tj. "mořská zátoka". Toto irské slovo pochází ze staroirského "Muirbolc," což v doslovném překladu znamená "mořský pytel", tedy opět výraz pro mořskou zátoku. (Pozn.: nezaměňovat Murlough National Nature Reserve v hrabství Down se zátokou Murlough (Murlough Bay) na pobřeží Causeway v severoirském hrabství Antrim).

Charakteristika území.

Jedná se území pobřežních písečných dun, které bylo vyhlášeno jako první přírodní rezervace tohoto druhu na území Irska. Rezervace o rozloze 697 akrů (v přepočtu cca 282 ha) byla vyhlášena v roce 1967 a je zahrnuta do chráněného území "Mourne & Slieve Croob AONB" ("Area of Outstanding Nature Beauty" - tzv. "Území mimořádné přírodní krásy"). Hranice "Mourne & Slieve Croob AONB" zde v moři sousedí s hranici dalšího chráněného území - "Strangford" "& Lecale AONB." Rezervace se nachází na poloostrově mezi Irským mořem a Dundrumskou (Murlougskou) zátokou, do níž ústí řeky Ballybannan a Moneycarragh. Nejbližším sídlem je vesnice Dundrum na severním břehu zátoky, nejbližším městem pak přímořské lázně Newcastle, ležící asi 2 km směrem na jih.

Historie.

Stáří písečných dun na tomto úseku pobřeží se odhaduje na 6000 let. K jejich zvýšení došlo zejména v období 12. a 13. století, které se vyznačovalo častějšími periodami bouřlivého a větrného počasí. Od 12. století byli na poloostrově vysazeni králíci, jejichž maso a kožešiny měly hospodářský význam pro Normany, kteří tento kraj postupně osídlili. V letech 1948, 1950-1951 a 1958 byl v oblasti Murlough prováděn systematický archeologický průzkum. Jeho výsledky ukázaly, že historie osídlení území Murlough zahrnuje dobu v délce cca 4000 let - od neolitu, přes dobu bronzovou až po raně křesťanské období. V 19. století byly na poloostrově vybudovány některé stavby a usedlosti. Během druhé světové války zde byla vojenská základna.

Předmět ochrany.

Na území přírodní rezervace se vyskytuje značný počet rostlinných a živočišných druhů, včetně druhů velmi vzácných.

Fauna.

K místním savcům, vyskytujícím se v okolních vodách, patří tuleň obecný a tuleň kuželozubý. Nejmenším savcem, žijícím v dunách (a zároveň i nejmenším savcem na území Spojeného království), je rejsek malý. V zátoce žijí různí ptáci, jako například berneška, jespák nebo volavka stříbřitá. Z menších ptáků se v rezervaci vyskytuje linduška luční, skřivan, kukačka, bramborníček černohlavý, stehlík a strnad rákosní. Na chráněném území bylo registrováno nejméně 23 různých druhů motýlů, mezi nimi například hnědásek chrastavcový, řazený mezi evropsky významné druhy. Nejvíce jsou na území rezervace zastoupeni noční motýli - více než 660 velkých i malých druhů, včetně druhů migrujících.

Flora.

Mezi vzácné druhy orchidejí patří rudohlávek jehlancovitý ("Anacamptis pyramidalis"). Jednou z typických místních rostlin je pupava obecná. V dunách jsou rozšířeny i nepůvodní druhy, jako jsou kapradiny nebo porosty hlodáše.

Národní přírodní rezervace Murlough (anglicky Murlough National Nature Reserve) je chráněné území na pobřeží Irského moře v jihovýchodní části hrabství Down v Severním Irsku.

Murlough Nature Reserve lies on the coast of County Down in Northern Ireland, situated close to Newcastle. It has views of Slieve Donard, the highest peak in the Mourne Mountains and Dundrum Bay. Its 6,000-year-old sand dune system has been managed by the National Trust since 1967, when it became Ireland's first nature reserve. Grid ref: J414351.


Soukromý život.

Rex Tillerson byl dvakrát ženatý. Se svou první ženou se rozvedl, z tohoto manželství má dva syny - dvojčata. V roce 1986 se oženil s Rendou St. Clair, která má syna z předešlého manželství. Spolu mají jednoho syna narozeného v roce 1988.  Tillerson a jeho manželka bydlí v Bartonville ve státě Texas, kde vlastní ranč, za který zaplatili v roce 2014 méně než požadovanou částku 12 milionů dolarů. Na ranči jsou chováni ušlechtilí koně; zmrazené sperma tamějších hřebců je velmi žádané. Po svém jmenování ministrem zahraničí USA koupil Tillerson v Kalorama, což je předměstí hlavního města Washingtonu, dům za 5,6 milionu dolarů.  Vystudoval stavební inženýrství na Texaské univerzitě v Austinu.  Dlouhodobě se věnuje skautingu. V letech 2010–2012 byl prezidentem celoamerické skautské organizace Boy Scouts of America.

Činnost v ropném průmyslu.

Tillerson začal v roce 1975 pracovat v tehdejším ropném koncernu Exxon. V 90. letech vedl jeho pobočky v Jemenu a Thajsku a posléze se stal viceprezidentem divize Exxon Ventures, která působila v zemích bývalého Sovětského svazu. Po fúzi Exxonu a rovněž olejářské společnosti Mobil v roce 1999 byl jmenován výkonným viceprezidentem nově vytvořeného holdingu ExxonMobil a v roce 2004 se stal jeho prezidentem. V roce 2006 byl jmenován předsedou představenstva a generálním ředitelem celého koncernu ExxonMobil.  K jeho významným manažerským výsledkům patří například vytvoření strategického partnerství s ruskou ropnou společností Rosněfť v roce 2012; na základě této dohody měl Rosněfť mít přístup k zásobám ropy v Texasu, Kanadě a Mexickém zálivu a Exxon měl začít s průzkumem u Černého moře a v arktické oblasti Karského moře. V důsledku ekonomických sankcí uvalených na Rusko kvůli vývoji na Ukrajině a anexi Krymu v roce 2014 byla tato úzká spolupráce pozastavena a začátkem roku 2018 zcela zrušena. ExxonMobil přitom odepsal ztráty ve výši zhruba 200 milionů dolarů.  Za svoje služby společnosti ExxonMobil obdržel v roce 2012 celkovou odměnu ve výši 40,5 milionů dolarů. V roce 2013 to bylo 28,1 milionu, v roce 2014 33,1 milionu a v roce 2015 27,2 milionu dolarů. Koncem roku 2016 vlastnil akcie společnosti ExxonMobil v hodnotě 54 milionů a nadto měl nárok na koupi akcií ve výši 180 milionů dolarů v dalších deseti letech. Jeho celkový majetek byl odhadován na nejméně 300 milionů dolarů.  Po nominaci na funkci amerického ministra zahraničí se jeho nástupcem ve vrcholné funkci koncernu ExxonMobil stal od 1. ledna 2017 51letý Darren Woods, dosavadní druhý muž v hierarchii společnosti.

Politické působení.

Tillerson byl letitým sponzorem volebních kampaní amerických republikánů. 13. prosince 2016 oznámil zvolený prezident USA Donald Trump, že jej navrhne jako svého ministra zahraničí. Údajně byl doporučen bývalou ministryní zahraničí Condoleezzou Riceovou a bývalým ministrem obrany Robertem Gatesem.  V minulosti vyjednával energetické partnerství s Ruskem a prezident Vladimir Putin mu v roce 2013 udělil Řád přátelství, ruské nejvyšší vyznamenání pro cizince. Senátor John McCain a někteří další republikánští a především demokratičtí členové Kongresu USA jej kritizovali za přátelské vztahy s Ruskem. Podle některých amerických médií mohly být tyto vztahy problémem při jeho schvalování do funkce. Tillerson byl zprvu odpůrcem sankcí uvalených Spojenými státy na Rusko po anexi Krymu v roce 2014.  Během schvalování jeho nominace na post ministra zahraničí v Senátu USA však uvedl, že anexe Krymu Ruskou federací je porušením mezinárodního práva a udělené sankce považuje za účinné. Vymezil se také negativně k dosavadnímu působení Číny v Jihočínském moři, na což Čína reagovala pohrůžkou jaderné války.  Při svém schvalovacím řízení v Senátu USA se nejprve představil senátnímu výboru pro zahraniční politiku. Musel zodpovědět řadu detailních otázek senátorů obou politických stran. Kromě toho, že jeho kandidaturu principiálně odmítlo všech deset demokratických členů výboru, nemohl zprvu zcela počítat ani s hlasy tří republikánských senátorů. Byli to John McCain, Lindsey Graham a Marco Rubio, kteří měli námitky především kvůli jeho dřívějším kontaktům s oficiálními představiteli Ruska. Zatímco McCain a Graham Tillersona podpořili v neděli 22. ledna 2017, Rubiův souhlas získal až těsně před rozhodujícím hlasováním ve výboru v pondělí 23. ledna, a to poté, když písemně zodpověděl více než 100 senátorových otázek a osobně se s ním sešel. Výbor pak jeho kandidaturu schválil těsným poměrem hlasů 11 : 10 a postoupil ji senátnímu plénu ke konečnému rozhodnutí.  Dne 31. ledna 2017 byl potvrzen plénem Senátu USA jako ministr zahraničí USA. Pro něj hlasovalo 56 senátorů, proti němu 43 senátorů. Hlasovali pro něj všichni republikánští členové Senátu a také čtyři demokraté. Svůj úřad nastoupil den poté, 1. února 2017. Stal se tak nástupcem Johna Kerryho v této funkci.  Dne 13. března 2018 prezident Trump oznámil bez udání důvodu Tillersonovo odvolání z úřadu ministra zahraničí, s účinností k 31. březnu téhož roku. Nominovaným nástupcem se stal ředitel zpravodajské služby CIA Mike Pompeo. Tuto zprávu uveřejnil Trump na Twitteru v časné ranní hodině.

Rex Wayne Tillerson (* 23. března 1952 Wichita Falls, Texas) je americký manažer a politik, mezi lety 2017–2018 ministr zahraničí Spojených států. Před příchodem do vlády zastával od roku 2006 funkci předsedy představenstva a generálního ředitele jednoho z největších světových ropných koncernů ExxonMobil.  Od 1. února 2017 působil jako americký ministr zahraničí v administrativě Donalda Trumpa. Dne 13. března 2018 byl s účinností k 31. březnu téhož roku z této funkce prezidentem odvolán. Náměstek ministra zahraničí John J. Sullivan začal s dnem ministrova odvolání fakticky řídit úřad. Pravomoce pak oficiálně převzal jako zastupující ministr 1. dubna 2018 a vykonával je do jmenování řádného ministra zahraničí Mikea Pompea na konci dubna téhož toku.

Rex Wayne Tillerson (born March 23, 1952) is an American engineer and energy executive who served as the 69th United States Secretary of State from February 1, 2017, to March 31, 2018, under President Donald Trump. Prior to joining the Trump administration, Tillerson was chairman and chief executive officer of ExxonMobil, holding that position from 2006 until 2017.  Tillerson began his career as a civil engineer with Exxon in 1975 after graduating with a bachelor's degree in civil engineering from the University of Texas at Austin. By 1989 he had become general manager of the Exxon USA central production division. In 1995 he became president of Exxon Yemen Inc. and Esso Exploration and Production Khorat Inc. In 2006 Tillerson was elected chair and chief executive of Exxon, the world's sixth largest company by revenue. Tillerson retired from Exxon effective January 1, 2017. He is a member of the National Academy of Engineering.  Tillerson is a long-time volunteer with the Boy Scouts of America and earned the rank of Eagle Scout. From 2010 to 2012, he was the national president of the Boy Scouts, its highest non-executive position. He is a long-time contributor to Republican campaigns, but did not donate to Donald Trump's presidential campaign. In 2014, Tillerson, who had made business deals on behalf of Exxon with Russia, opposed the sanctions against Russia. He has previously been the director of the joint United States-Russia oil company Exxon Neftegas.  Tillerson became Secretary of State on February 1, 2017. An unconventional choice for the role, Tillerson's tenure was characterized by a lack of visibility in comparison to his predecessors in the traditionally high-profile position of Secretary of State. During Tillerson's tenure, new applications to work for the Foreign Service fell by 50%, and 60% of high-ranking career diplomats in the State Department resigned. After their relationship deteriorated, Trump dismissed Tillerson in March 2018, making his tenure one of the shortest in recent history. Tillerson was replaced by CIA Director Mike Pompeo.


Ekologie.

Bylina řeřicha peruánská je dvouletá rostlina, která ve tvrdých, vysokohorských podmínkách dobře roste i přezimuje. Během prvého (vegetativního) roku za 8 až 9 měsíců vyklíčí, vytvoří listovou růžici i bulvu a ve druhém roce (reprodukčním) vyrostou květy, rozkvetou a dozrají semena. Její vývoj není ovlivňován délkou dne.  Roste v nadmořských výškách 3500 až 4500 m na místech s velmi intenzivním slunečním svitem, prudkým větrem a v chladném počasí na kamenité či písčité a kyselé půdě (pod 5 pH). Je na výšku a chlad natolik adaptovaná, že po přesazení do oblastí na mořském pobřeží roste pomaleji. Optimální teplota pro její růst je 10 až 22 °C, je odolná proti mrazu až do -20 °C. Rostliny spotřebují pro růst hodně živin a pro zachování výnosnosti nutno půdu pravidelně obohacovat o organické živiny a minerální látky; jinak v minulosti bylo zvykem ji sázet na stejné místo až po více než pěti letech.

Popis.

Nadzemní část byliny je tvořena listovou růžici s 12 až 20 listy a redukovaným hlavním stonkem. Listy s plochými řapíky mají podlouhlé čepele jednou nebo dvakrát zpeřené a ve zralosti dlouhé 6 až 9 cm. Ve spodní části má stonek zdužnatělý hypokotyl (bulvu) spojený se ztlustlým kořenem s mnoha jímavými, postranními kořínky. Bulva je kuželovitý skladovací orgán živin, má hruškovitý tvar, je nažloutlá až hnědočervená a bývá dlouhá 10 až 14 cm a v průměru mívá 3 až 5 cm, horní stranu má plochou a na spodní straně je dlouze protáhlá.  Stonek s květy je asi 15 cm vysoký a na jeho vrcholu vyrůstá rozvětvené hroznovité květenství. Drobné, oboupohlavné, nazelenalé květy jsou velké jen asi 2 mm. Střechovitě uspořádaný kalich má čtyři volné, zelené lístky s bílým lemem. Korunu tvoří čtyři volné, nazelenalé, na konci nazpět ohnuté lístky. V květu jsou dvě plodné tyčinky se žlutými vejčitými prašníky a čtyři tyčinky zakrslé, sterilní. Gyneceum je synkarpní, ze dvou plodolistů složený semeník je dvoudílný. Květy jsou samosprašné.  Plody jsou dvoudílné šešule obsahující drobná, vejčitá, oranžová nebo hnědá semena velká jako semena mrkve. Do doby setí se uchovávají v suchu. Rostlina je oktoploidní, x = 8.

Pěstování.

Rozmnožuje se výhradně ze semen, která nejsou dormantní a vyklíčí při teplotě 25 °C a dostateční vlhkosti asi za týden. Semena smíchaná s pískem se vysévají na konci zimy nebo počátkem jara, kdy končí mrazy a začíná období dešťů, na jižní polokouli od září do listopadu. Během osmi až devíti měsíců narostou listy i bulvy a rostliny určené ke konzumaci se v květnu až červenci sklízejí, vnější listy růžice jsou tehdy uvadlé a vnitřní zůstaly zelené. Současný průměrný výnos při ručním obhospodařování je asi 3 t/ha, s využitím techniky a při lepší výživě je možno dosáhnout až 20 t/ha.  Rostliny nesklizené a ponechané v půdě vytvoří z rozrostlé růžice za další čtyři až šest měsíců krátkou lodyhu s květy, které rozkvetou v říjnu neb listopadu. V prosinci a únoru listy na rostlině uschnou a dozrají šešule se semeny, která slouží pro výsev v dalším vegetační sezóně. V oblasti And je pěstováno až 10 kultivarů s různě zbarvenými bulvami.

Význam.

Řeřichy peruánské se pěstují pro nevelké bulvy, které jsou u domorodých obyvatel tradiční součásti stravy i léčebnými prostředky. Konzumují se čerstvé vařené nebo pečené v popelu, často se nastrouhají, usuší a mohou se skladovat i několik let. Pak se rozvaří ve vodě nebo mléku na kaši, také se z nich vyrábí kvašený napoj „maca chica“.  Sušená má výživnou hodnotu srovnatelnou s kukuřicí, pšenicí i rýží. Má přes 60 % sacharidů, 10 % bílkovin ve formě polypeptidů a aminokyselin, vlákninu a lipidy. Obsahuje také vápník, draslík, železo, jod, fosfor, zinek, vitamíny B, vitamín C, mastné kyseliny (linolová, palmitová a olejová), alkaloidy, třísloviny i saponiny a obsahuje devět esenciálních aminokyselin.  V peruánském lékařství byly používány k léčbě anémie, tuberkulózy, menstruačních poruch, symptomů menopauzy, rakoviny žaludku, sterility i mužské potence. V poslední době dosahuje „maka“ v oblastech mimo And velké popularity. Prodává se ve formě tablet nebo bylinných extraktů z rozemletých bulev jako afrodisiakum, pro zvýšení plodnosti a sexuální výkonnosti, k dosažení hormonální rovnováhy i na všeobecnou podporu imunity.

Řeřicha peruánská ("Lepidium meyenii") je jediná rostlina z bohatého rodu řeřicha, která má místo kořene bulvu. Někdy je uváděna pod českým jménem maka. Pochází z jihoamerických peruánských And a podle archeologických nálezů tam byla vyšlechtěna a pěstována již v době kolem jednoho a půl tisíciletí před naším letopočtem, dávno před vznikem Incké říše. Její přímí předchůdci nejsou známi, není to však žádný z planých druhů řeřichy nyní rozšířených v Andách.

Lepidium meyenii, known as maca or Peruvian ginseng, is an edible herbaceous biennial plant of the family Brassicaceae that is native to South America in the high Andes mountains of Peru. It was found exclusively at the Meseta de Bombón plateau close to Lake Junin in the late 1980s. It is grown for its fleshy hypocotyl that is fused with a taproot, which is typically dried, but may also be freshly cooked as a root vegetable. If it is dried, it may be further processed into a flour for baking or as a dietary supplement. It also has uses in traditional medicine. As a cash crop, it is primarily exported as a powder that may be raw, or processed further by the supplement industry: gelatinized or made into an extract.  Its Spanish and Quechua names include "maca-maca", "maino", "ayak chichira", and "ayak willku".


Historie.

Při dataci založení chrámu se dlouho vycházelo z životopisu "Život Andreje Bogoljubského" (poč. 18. stol.), kde se uvádí, že chrám dal kníže vystavět na památku svého zemřelého syna Izjaslava Andrejeviče roku 1165. Nejnovější výzkumy založené na analýze starších pramenů však určují jako datum založení chrámu již rok 1158.  Podle kronikářů stáli za vznikem chrámu titíž stavitelé, vyslaní přítelem knížete Bogoljubského Fridrichem I. Barbarossou, kteří vztyčili také chrám Zesnutí přesvaté Bohorodice v nedalekém Vladimiru. Bogoljubský chrám byl zasvěcen svátku Pokrovu přesvaté Bohorodice, který se v Rusku začal prosazovat v polovině 12. století právě z iniciativy Andreje Bogoljubského.  Podle legendy byl bílý vápenec na stavbu přivezen knížetem Bogoljubským z Volžského Bulharska, které si podmanil. To však vyvrací jak historická fakta, tak i petrografická analýza kamene.  Později byl chrám přičleněn k nedalekému Bogoljubskému klášteru. To se mu málem stalo osudným, neboť představený kláštera chtěl roku 1784 nechat chrám rozebrat na materiál pro stavbu klášterní zvonice, protože jeho provoz vynášel málo peněz. Nakonec však naštěstí kvůli nedostatku prostředků z výstavby zvonice sešlo a svatostánek zůstal na svém místě.  Roku 1992 byl v rámci Bílých památek Vladimiru a Suzdalu zanesen na seznam světového dědictví UNESCO. Louka, na které se nachází, se stala přírodně-krajinnou památkou pod ochranou státu a k chrámu byla zbudována stylová cestička. V současnosti slouží jak k bohoslužebným, tak i k muzeálním účelům.

Architektura chrámu.

Chrám byl původně vystavěn na soutoku Něrlu a Kljazmy (dnes už však Něrl vtéká do Kljazmy na jiném místě), důležité křižovatce vodních obchodních cest. Protože toto nížinaté místo bylo často zaplavováno rozvodněnými řekami, stavba byla založena na uměle vytvořené vyvýšenině, která ji dodnes úspěšně chrání před velkou vodou. Samotný svatostánek stojí na unikátních 5 m hlubokých základech z kamenných kvádrů, aby při rozlivu řeky nebyla ohrožena jeho statika.  Původně chrám obklopovala ještě nízká galerie, která se však nedochovala. Zdi jsou sice naprosto svislé, budí však dojem, jako by směrem nahoru ustupovaly, čímž vzniká iluze, že je chrám větší, než ve skutečnosti je. Stavba je často vyzdvihována pro své dokonalé proporce.  Zdi jsou vyzdobeny výraznými reliéfy, z nichž hlavní zobrazuje biblického krále Davida s psaltériem v jedné ruce, druhou rukou žehnajícího, obklopeného lvy a bájnými gryfy. Původní fresky se dochovaly až do roku 1877, kdy však byla při rekonstrukci oklepána původní vnitřní omítka.

Chrám Pokrovu na Něrli (), někdy též chrám Panny Marie Pomocné na Něrli, je pravoslavný chrám z 12. století, nacházející se asi 1,5 km za obcí Bogoljubovo ve Vladimirské oblasti Ruska. Od roku 1992 je v rámci Bílých památek Vladimiru a Suzdalu zanesen na seznam světového dědictví UNESCO.

The Church of the Intercession of the Holy Virgin on the Nerl River (, "Tserkov Pokrova na Nerli") is an Orthodox church and a symbol of medieval Russia.  The church is situated at the confluence of Nerl and Klyazma Rivers in Bogolyubovo, Suzdalsky District, Vladimir Oblast, 13 km north-east of the ancient capital of Vladimir.  The church was commissioned by Andrei Bogolyubsky. According to some sources, it was built to commemorate Andrei's victory over the Bulgars and his son Izyaslav, who was slain in the battle. The exact construction date of the church is unknown.  The monument is built in white stone, and has one dome and four columns in the interior. Its proportions are elongated on purpose to make its outline seem more slender, although this architectural solution restricts its use for holding services.  For centuries, the memorial church greeted everyone approaching the palace at Bogolyubovo. In spring, the area would be flooded, and the church appeared as if floating on water. The church itself has not been touched by later generations; only the dome's shape has been slightly changed, and porch-galleries were added in the 12th-century, rebuilt in 18th-century and then demolished. The walls are still covered with 12th-century stonecarvings.  In 1992, the church was added to the UNESCO World Heritage List as part of the site White Monuments of Vladimir and Suzdal.


Sportovní kariéra.

Její matka je Belgičanka, otec pochází ze Senegalu. Atletice se začala věnovat v sedmi letech, v roce 2009 získala belgický titul v pětiboji v kategorii kadetek a roku 2011 startovala na mistrovství světa v atletice do 17 let 2011, kde skončila v sedmiboji na čtvrtém místě. Vyhrála sedmiboj na mistrovství Evropy juniorů v atletice 2013, v tomto roce také vytvořila světový rekord v halovém pětiboji výkonem 4558 bodů, který však nebyl oficiálně uznán, protože závodnice prošla dopingovou kontrolou až v následujícím dni. Thiamová je mistryní Belgie v sedmiboji, skoku dalekém a skoku vysokém, drží také belgický rekord v dálce. Na mistrovství Evropy v atletice 2014 získala bronzovou medaili v sedmiboji, na halovém mistrovství Evropy v atletice 2015 byla druhá v pětiboji a na mistrovství Evropy v atletice do 23 let 2015 druhá ve skoku vysokém. Na mistrovství Evropy v atletice 2016 startovala ve výškařském sektoru a skončila na čtvrtém místě.  Na olympiádě v Riu de Janeiru vyhrála nečekaně sedmiboj (6810 b.) před obhájkyní titulu Jessicou Ennisová-Hillovou; vytvořila si v závodě tři osobní rekordy, výkon 198 cm ve výšce je historickým rekordem mezi sedmibojařkami a překonala jím o centimetr i vítězku soutěže specialistek Ruth Beitiaovou. V roce 2017 se stala v Londýně mistryní světa v sedmiboji. V roce 2018 se v Berlíně stala mistryní Evropy (výkonem 6816 b.).  V letech 2013 až 2016 obdržela čtyřikrát po sobě cenu pro nejlepší belgickou atletku Spike d'Or, v roce 2014 byla zvolena belgickou sportovkyní roku a v roce 2016 obdržela cenu Atlet Evropy v kategorii „Vycházející hvězda“.. V květnu 2017 se stala v pořadí čtvrtou sedmibojařkou, která překonala hranici sedmi tisíc bodů (7013 b.), a to při závodě v rakouském Götzisu.  Na atletickém MS v katarském Dauhá (2. - 3. 10. 2019) měla Thiamová nakročeno k vítězství, ale nakonec ji porazila skvělým výkonem 6981 bodů britská vícebojařka Katarina Johnsonová-Thompsonová. Thiamová obsadila výkonem 6677 bodů stříbrnou příčku.

Nafissatou Thiamová (* 19. srpna 1994 Brusel) je belgická atletka, úřadující olympijská vítězka v sedmiboji. Studuje Univerzitu v Lutychu, je členkou klubu RFC de Liège, jejím osobním trenérem je Roger Lespagnard.

Nafissatou "Nafi" Thiam (; born 19 August 1994) is a Belgian athlete specializing in multi-event competition. Her mother is Belgian and her father is Senegalese. As of February 2020, Thiam holds the Belgian record in women's heptathlon, women's javelin and women's long jump. She set a new world record for the high jump discipline within a women's heptathlon competition in 2019.  Thiam won the gold medal in the heptathlon at the 2016 Summer Olympics, 2017 World Championships and the 2018 European Championships. She was voted IAAF World Athlete of the Year in 2017.


Stavba.

Celkem byly postaveny dvě jednotky této třídy, objednané roku 1962 jako náhrada za staré letadlové lodě, které byly v 50.–60. letech využívány pro výsadkové operace. Zatímco "Fearless" postavila loděnice Harland and Wolf v Belfastu, v případě "Intrepid" to byla loděnice John Brown v Clydebanku.  Jednotky třídy "Fearless":

Konstrukce.

Jedno plavidlo mohlo nouzově pojmout až jedno komando Royal Marines, tedy přibližně 700 mužů. Obvykle převáželo 350. Zároveň plavidlo pojmulo až 15 hlavních bojových tanků Chieftain. V palubním doku byly neseny čtyři vyloďovací čluny LCU Mk 9 a další čtyři menší pěchotní čluny LCVP Mk 3 byly neseny na jeřábech. Plavidla byla vyzbrojena dvěma 40mm kanóny Bofors Mk 7A a čtyřmi čtyřnásobnými odpalovacími zařízeními raket Sea Cat. Na zádi se nacházela přistávací plocha pro operace pěti až šesti vrtulníků. Obvykle šlo o typy Wessex, Sea King, nebo Merlin. Nejvyšší rychlost dosahovala 21 uzlů.  Pohonný systém tvořily dva kotle Babcock & Wilcox a dvě parní turbíny English Electric o výkonu 22 000 shp, pohánějící dva lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 21 uzlů. Dosah byl 5000 námořních mil při rychlosti 20 uzlů.

Modifikace.

Na základě zkušeností z Falklandské války byla výzbroj posílena, aby se lodě dozázaly lépe bránit leteckému útoku. Například "Intrepid" nesl dva komplety Sea Cat, dva 20mm kanónové komplety Mk 15 Phalanx a dva 20mm kanóny GAM-B 01.

Operační služba.

V roce 1967 byly obe jednotky nasazeny k evakuaci Britů z Adenu. Kvůli úsporným opatřením byla roku 1976 "Fearless" převedena k výcviku a "Intrepid" do rezervy. Roku 1981 byla "Intrepid" dokonce nabídnuta k prodeji Argentině. Obchod se neuskutečnil, neboť mezitím vypukla válka právě s Argentinou a "Intrepid" byla reaktivována. Výsadkové lodě třídy "Fearless" hrály ve válce vedené daleko od britské pevniny důležitou roli. Podíleli se na britském vylodění v zátoce San Carlos. Roku 1985 byla do rezervy stažena "Fearless". Plavidla byla vyřazena na přelomu tisíciletí – "Fearless" roku 2002 a "Intrepid" roku 2004.

Třída Fearless byly výsadkové dokové lodě britského královského námořnictva. Jejich úkolem byla přeprava a provádění výsadku Royal Marines (včetně těžké techniky a zásob) a jeho podpora pomocí vrtulníků. Obě plavidla mohla zároveň sloužit jako velitelské lodě výsadkových operací. Obě postavené jednotky byly do služby zařazeny v letech 1965–1967. Vyřazeny byly v letech 2002 a 2004.

The "Fearless"-class landing platform docks were the first purpose-built amphibious assault vessels in the Royal Navy. The class comprised two ships: and .  Designed as landing platform docks (LPD), they were designed to transport and land troops by sea either using Landing Craft Utility (LCU) or helicopters. As constructed, the ships have an internal dock that is accessed via the stern—while in port, vehicles can drive up the stern ramp and into the internal vehicle decks. At sea, the ships could partially submerge themselves at the stern, flooding the internal dock and allowing landing craft to come right up to the edge of the vehicle deck.  Each ship carried four LCUs in the stern dock, with four smaller landing craft on davits on the superstructure. They provided accommodation for up to 400 troops, which could be increased to 700, if no vehicles were carried.


Rozšíření.

Je to eurosibiřský druh s těžištěm výskytu v Evropě, kde jeho severní hranice rozšíření sahá po Skandinávii a na jihu vede kolem severních oblastí Balkánu. Dále roste na Ukrajině, v evropské části Ruska a ostrůvkovitě okolo Kavkazu, na západní Sibiři a ojediněle ve Střední Asii.  V České republice se vyskytuje hlavně v Polabí, ve východních Čechách a na jižní Moravě. Vzácnější je v Českém středohoří a na střední Moravě. V jiných oblastech roste jen ojediněle.

Ekologie.

Vyskytuje se na vlhkých rašelinných a slatinných loukách nebo v lužních lesích a na travnatých březích potoků a jezírek, většinou v nížinách nebo pahorkatinách. Obvykle jej lze nalézt na písčitých až jílovitých, převážně vápnitých půdách dobře zásobených živinami.

Popis.

Vytrvalá bylina se žlutým nádechem a s přímou, 40 až 100 cm vysokou lodyhou vyrůstající z hrubého, rozvětveného, vícehlavého kořene. Lodyha je lysá, mělce rýhovaná, ve spodní části oblá a v horní hranatá, rozvětvená a málo olistěná. Spodní listy s úzkými pochvami jsou lesklé, v obrysu trojúhelníkovité, dvou až čtyřnásobně zpeřené se segmenty 1 až 3 mm širokými, kopinatými, po obvodě jemně pilovitými a na vrcholu s červenou špičkou. Lodyžní listy jsou jednoduše zpeřené nebo redukované jen na pochvu. Ve tvaru listů je druh velmi variabilní.  Oboupohlavné květy jsou seskupeny do okoličnatých květenství. Okolík se obvykle skládá z 5 až 16 okolíčků po 16 až 26 květech. Okolík je plochý, řídký, paprsky má nestejně dlouhé, 3 až 6 cm, obaly chybí a obalíčky jsou protáhle kopinaté. Kališní lístky jsou nezřetelné, pět žlutozelených korunních lístků, asi 1 mm velkých, je na rubu načervenalých. Květy rozkvétají od června do srpna a bývají opylovány hmyzem. Ploidie druhu je 2n = 22.  Plody jsou hnědé, podlouhlé, eliptické nebo široce vejčité, 4 až 5 mm dlouhé dvounažky s kuželovitým stylopodiem. Obsahují dva jednosemenné plůdky (merikarpia) s pěti oblými žebry po stranách. Tato semena (plůdky) bývají rozptylována větrem nebo i povrchovou vodou.

Poznámka.

Koromáč olešníkový je živnou rostlinou housenek otakárka fenyklového.

Koromáč olešníkový ("Silaum silaus") je vlhkomilná, středně vysoká bylina z čeledi miříkovitých, kvetoucí drobnými bílými až nazelenalými květy uspořádanými do okolíků. Tato původní rostlina české květeny je jediný druh rodu koromáč, který se v České republice vyskytuje. Místa, kde pravidelně roste, postupně mizí, a je tedy považován za rostlinu ohroženou vyhynutím (C3).

Silaum silaus, commonly known as pepper-saxifrage, is a perennial plant in the family Apiaceae (Umbelliferae) (the carrot family) found across south-eastern, Central and Western Europe, including the British Isles. It grows in damp grasslands on neutral soils.


Život.

Pocházel ze zámožné obchodnické rodiny, jejíž předkové hráli v politickém životě La Rochelle významnou roli. Starostou města byl již jeho děd, Jacques Guiton a poté i jeho otec, Jehan. Jean Guiton se živil jako rejdař, jeho podnikatelské aktivity zahrnovaly i francouzské kolonie v Americe. Roku 1621, při protivládní revoltě hugenotů, velel loďstvu La Rochelle, které se skládalo přibližně ze šestnácti plavidel.

Obléhání La Rochelle.

Starostou La Rochelle, které bylo již od podzimu 1627 obléháno francouzskou královskou armádou, se stal 13. dubna 1628. Hlasovalo pro něj 75 z 82 volitelů. Jako starosta a velitel města se ocitl v obtížné situaci, mohl sice doufat v anglickou pomoc, ale král Karel I. příjezd své armády opakovaně odkládal. Městu tak hrozilo vyhladovění, ale Guiton odhodlaně psal svým vyslancům u anglického dvora, že bude „vzdorovat až do úplně posledního dne“ (zároveň však prosil o bezodkladnou pomoc). V srpnu rázně odmítl pokus francouzského krále Ludvíka XIII. o dohodu. Anglické loďstvo sice nakonec připlulo, ale nepodařilo se mu prorazit blokádu města. Za situace, kdy lidé v La Rochelle hromadně umírali hlady a už je ani nikdo nepohřbíval, musel vyvodit důsledky i tak odvážný muž, jakým byl Jean Guiton. 24. října proto začali obyvatelé města s Ludvíkem XIII. a jeho zástupci vyjednávat, o několik dní později pak byli nuceni kapitulovat. Guiton se musel vzdát funkce starosty a město opustit.

Povaha.

Guiton byl odvážný a rozhodný muž, přirozený vůdce, který s ostatními neměl slitování. Když se měl stát starostou obleženého La Rochelle, položil údajně před ostatní na stůl svou dýku a oznámil, že se úřadu ujme, ale jako starosta vrazí tuto dýku do srdce každému, kdo se jen zmíní o kapitulaci města.

Jean Guiton (2. července 1585 – 15. března 1654) byl francouzský hugenotský politik, obchodník a námořní velitel, známý zejména jako starosta, jež stál v čele města La Rochelle během jeho obléhání v roce 1628.

Jean Guiton (2 July 1585 – 15 March 1654) was born in La Rochelle, where he followed the occupation of ship-owner. He became a notable Huguenot leader.  Having been nominated Admiral of the fleet of La Rochelle, Jean Guiton fought the Naval battle of Saint-Martin-de-Ré against Royal forces on 27 October 1622.  He later participated to the uprising of Soubise in 1625, leading to the Capture of Ré island by Royal forces that same year.  He became mayor of La Rochelle and, during the 1627-1628 Siege of La Rochelle, he organized an energetic resistance to the troops of king Louis XIII. The scene is still visible today in the City Hall (Hotel de Ville) of La Rochelle, where a marble table with a chip made by his dagger is on display.  Then, Richelieu offered him leadership in the royal fleet and he fought Spain. One of his daughters married the son of the famous Protestant admiral Abraham Duquesne, Abraham Duquesne-Guiton.  Like many other Rochelais (people from La Rochelle), Jean Guiton was a Huguenot.


Historie.

Stavbu kostela zahájil roku 1076 tehdejší vévoda Apulie a Kalábrie, normanský dobyvatel Robert Guiscard ("Robert de Hauteville") a kostel roku 1084 vysvětil reformní papež Řehoř VII., který závěr svého života prožil ve vyhnanství v Salernu a je ve zdejší katedrále pohřben. Po zemětřesení roku 1688 byl zejména vnitřek katedrály přestavěn ve slohu pozdního neapolského baroka, pozdější přestavby se snažily tento zásah oslabit. V září 1943, když se v Salernu vylodili Spojenci, byla katedrála také poškozena.

Popis.

Do chrámu se vstupuje po schodech, které vedou do rajského dvora. K západnímu průčelí kostela je představen prostorný čtvercový rajský dvůr, obklopený dvoupatrovou románskou kolonádou s 28 antickými kamennými sloupy, které pocházejí z nedalekého Paesta. K jihovýchodnímu rohu rajského dvora (a k jihozápadnímu rohu katedrály) přiléhá 56 m vysoká zvonice s osmi velkými zvony, která nese stopy arabského vlivu. Západní průčelí kostela si zachovalo románský ráz. Hlavní vchod do chrámu má půlkruhový tympanon s románskou mozaikovou výzdobou a brána se uzavírá dřevěnými vraty, pokrytými 56 bronzovými destičkami se scénami z Matoušova evangelia. Destičky pocházejí z Konstantinopole a byly odlity roku 1099.  Vlastní chrám je trojlodní románská bazilika s barokní štukovou dekorací uvnitř, ukončená příční lodí se třemi apsidami. V lodi jsou dvě kamenné kazatelny, zčásti se středověkou mramorovou mozaikou ve stylu římských Cosmati. Před hlavním oltářem stojí dva starověké sloupy ze zelenavého mramoru a v kapli napravo je hrob papeže Řehoře VII., který roku 1085 v Salernu jako vyhnanec zemřel. Pod východní částí kostela je románská krypta, rovněž s bohatou pozdně barokní výzdobou. V kryptě je podle starého podání pohřben evangelista svatý Matouš.

Katedrála v Salernu je hlavní a arcibiskupský kostel v jihoitalském městě Salerno. Románská bazilika z let 1076-1084 je zasvěcena svatému Matoušovi, jehož ostatky se podle podání uchovávají ve zdejší kryptě.

Salerno Cathedral (or duomo) is the main church in the city of Salerno in southern Italy and a major tourist attraction. It is dedicated to Saint Matthew, whose relics are inside the crypt.  The Cathedral was built when the city was the capital of the Principality of Salerno.


Historie.

První písemné zmínky o vesnici pochází z 16. století, ale historie regionu sahá stovky let dopředu. Založení osad v Jeleśni se připisuje Valachům, kteří s ovcemi postupovali z Rumunska. O oblast se vedly spory silou zbraní. V roce 1457 král Kazimír IV. Jagelonský odkoupil osvětimské knížectví a připojil ke krakovskému vojvodství a později jej předal Petru Komorowskému (Piotr Komorowski). Z písemných záznamů vyplývá, že pro ves Jeleśnia byl v roce 1584 odlit zvon pro zdejší kostel. V období 1608–1620 byly zakládány rozlehlé panské statky. Jeden z nich zabíral část údolí a území devíti vesnic. Vesnici Jeleśnia, Pewel Wielka, Koszarawa, Krzyżowa, Sopotnia Wielka, Sopotnia Mała a Korbielów. Později byly připojeny vesnice Mutne a Hucisko. V polovině 17. století byl region vystaven švédským vojskům. V roce 1624 byly zadlužené źywiecké statky dány do zástavy královně Konstancii, ženě Zikmunda III. Vasy. Zatím co statky suské a ślemieńské přešly do vlastnictví majetku rodu Wielkopolských. Tento rod odkoupil v roce 1676 źywiecké statky a vlastnil je až do počátku 19. století. V roce 1772 se oblast dostala do vlastnictví Rakouska a od roku 1838 Habsburků (až do roku 1945).

Povrch.

Gmina se rozkládá v jižní části Beskid Żywieckich. Na severozápadě je ohraničena pásmem Beskidu Śląskiego na východě Podhalem a na jihu částí slovenskými Karpaty. Gmina se nachází na úpatí nejvyšších hor Beskidu Żywieckiego: Pilsko (1557 m n. m.), Babiej Góry (1725 m n. m.), Romanki (1366 m n. m.) i Rysianki (1322 m n. m.)  Gminou protéká řeka Koszarawa do které se vlévají potoky Sopotnia, Kamienna a Pewlica. . V Úřad gminy Jeleśnia se nachází v jižní části kolem kostela a Zájezdního hostince (Starej Karczmy).  Podle statistických údajů z roku 2008 byla rozloha 170,51 km: z toho tvoří Obec zaujímá 16,4 % povrchu okresu Żywiec.

Počet obyvatel.

V roce 1869 žilo ve vsi Jeleśnia 2729 obyvatel. Do jeleśnianské farnosti patřilo devět vesnic Sopotnia Mała, Sopotnia Wielka, Korbielów, Krzyżowa, Pewel Wielka a Pewel Mała, Mutne, Przyborów, Huciska. V celé farnosti v roce 1869 žilo 11 733 katolíků, 4 evangelíci a 150 Židů.  V roce 2011 v gmině žilo 13 587 obyvatel (6769 mužů a 6818 žen).  Podle statistických údajů z roku 2015 v obci žilo 13 528 obyvatel.  Údaje jsou z roku 2004, 2008 a 2011

Součásti obce.

Součástí obce jsou starostenské vesnice: Jeleśnia - úřad gminy, Sopotnia Mała, Sopotnia Wielka, Korbielów, Krzyżowa, Krzyżówki, Pewel Wielka, Mutne, Przyborów.

Sousední gminy.

Gmina sousedí s gminou: Ujsoły, Węgierska Górka, Radziechowy-Wieprz, Świnna, Ślemień, Koszarawa,

Turistické trasy.

Jeleśnia je výchozím bodem mnoha pěších turistických tras do hor Beskidu Żywieckého. Některé trasy podle zdroje Szlaki turystyczne

Gmina Jeleśna je vesnická obec v okrese Żywiec ve Slezském vojvodství. V letech 1975–1998 vesnice byla pod správou vojvodství Bílsko.

Gmina Jeleśnia is a rural gmina (administrative district) in Żywiec County, Silesian Voivodeship, in southern Poland. Its seat is the village of Jeleśnia, which lies approximately south-east of Żywiec and south of the regional capital Katowice.  The gmina covers an area of , and as of 2019 its total population is 13,283.


Historie.

Již v r. 1986 zahájily interparlamentní skupina Ženy komunistky a Arcigay (největší italská LGBT organizace) svojí první kampaň za registrované partnerství v italském parlamentu. Senát si vzala na starosti Ersilia Salvato a Poslaneckou sněmovnu Romano Bianchi a Angela Bottari, kde zapustili pomyslné první kořeny takové legislativy. V r. 1988 následujíc po lobbyingu Arcigay představila Alma Cappiello Agate (právnička a socialistická členka parlamentu) první návrh zákona (PdL N. 2340, Směrnice o de facto existujících rodinách, 12. únor 1988) usilující o uznání „vzájemného soužití“. Cappiellův návrh se sice setkal s neúspěchem, ale zároveň se stal předmětem zájmu tisku (někteří novináři jej nazývaly manželstvím druhé třídy), čímž se vůbec rozbouřily první veřejné debaty na téma instucionalizace homosexuálních svazků.  Během 90. let bylo v parlamentu postupně předkládáno a zamítáno několik návrhů zákona o registrovaném partnerství posílených diskusí v Evropském parlamentu na téma rovných práv pro homosexuály ve věcech manželství a osvojování. Během 13. schůze parlamentu bylo prezentováno nejméně deset návrhů Nicchiho Vendoly, Luigiho Manconi, Glorie Buffo, Ersilie Salvato, Graziana Cioni, Antonia Sody, Luciana Sbarbati, Antonia Lisi, Anny Marie De Lucy a Mauro Paissana. Žádný z nich se nestal pevným bodem schůze. Zřejmě v důsledku přímého vlivu a pronikavé opozice katolické hierarchie, která často mluví do politiky, jedná-li se o kulturně-etické otázky.  V září 2003 přijal Evropský parlament novou rezoluci o lidských právech jiných sexuálních orientací. Každý členský stát je zavázán pracovat v boji se všemi druhy diskriminaci - legislativní i de facto. Během 14. schůze parlamentu vedené Franco Grillinim se debatovalo o návrzích typu francouzského Občanského paktu solidarity, které získaly podporu napříč celým politickým spektrem.  Grillini prezentoval 8. července 2002 vlastní návrh zákona založený na svém dánském ekvivalentu. Nicméně princip Občanského paktu se stal předmětem kontroverzí, když byl dne 21. října 2002 na půdě francouzské ambasády v Římě „oddán“ Alessio De Giorgi s Christianem Pierrem Panicuccim. Ten samý den se projednával Grilliniho návrh a hlasovalo se o něm. Sice neúspěšně, ale podařilo se získat podporu 161 politiků ze středo-levice.

Druhá Prodiho vláda.

V rámci předvolební kampaně r. 2006 slíbil vůdce opozice Romano Prodi přiznání určité právní ochrany nesezdaným párům, pokud bude zvolen. Prodiho středo-levicová koalice následně volby vyhrála a v únoru 2007 jakožto vláda přijala návrh zákona o trvalém soužití "Diritti e doveri delle persone stabilmente Conviventi" (DICO) (Česky: "Práva a povinnosti trvalého vzájemného soužití"). Návrh poskytoval nesezdaným párům, včetně homosexuálních párů, zdravotní a sociální benefity, včetně dědění ze zákona, pokud pár žil ve společně hospodařící domácnosti po dobu nejméně 9 let. Návrh odmítala katolická církev, Senát, v němž většina středo-pravicové opozice získala mandát, a i určitá část Prodiho kabinetu. Neustálé odkládání návrhu znamenalo, že se zřejmě nestihne projednat do konce volebního období.  10. března 2007 se v Římě konala demonstrace na podporu legislativy a proti „účelovému“ odkládání projednání návrhu ze strany Prodiho úřadu. Tisíce aktivistů mávalo ve vzduchu alarmujícími hodinami signalizujícími, že je nejvyšší čas pro takový zákon. Někteří vládní představitelé jako například ministryně pro rovné příležitosti Barbara Pollastrini a ministr pro sociální solidaritu Paolo Ferrero se demonstrací zúčastnily, za což byli následně premiérem kritizováni. O dva dny později uspořádala Konference italských biskupů kontrademonstraci taktéž v Římě. Podle policejních zdrojů se jí mělo zúčastnit 800 tisíc lidí, včetně ministrů katolické vlády jako jsou Clemente Mastella a Giuseppe Fioroni. 16. června měl každoroční římský Gay Pride rekordní milionovou účast. Tentokrát měl v sobě i jistý politický podtext, neboť jím LGBT asociace odpovídaly na opoziční demonstrace.  Následující rok byl návrh DICO sloučen s jinými návrhy zákona o registrovaném partnerství a senátní justiční komise diskutovala o novém návrhu zvaném Contratto di Unione Solidale ("Kontrakt pro sociální svazky"). Nicméně veškerou navrženou legislativu zdrželo vypsání předčasných voleb a rozpuštění parlamentu.  Italští režiséři Gustav Hofer a Luca Ragazzi promítli diskusi na téma DICO zákona do svého úspěšného dokumentárního filmu "Suddenly, Last Winter" (Improvvisamente l'inverno scorso).

Čtvrtá Berlusconiho vláda.

Ačkoliv byla v květnu 2008 do Berlusconiho kabinetu zvolená vládní většina Lidu svobody – Ligy Severu, která neměla ve svém předvolebním programu práva homosexuálních párů, někteří jejich politici jako je například Renato Brunetta, ministr inovace a veřejné administrativy, Lucio Barani a Francesco De Luca se pokusili na vlastní pěst takovou legislativu prosadit. Jejich soukromý návrh (C.1756) známý pod zkratkou DiDoRE ("Diritti e Doveri di Reciprocità dei conviventi", vzájemná práva a povinnosti soužijících partnerů) byl však odmítnut. I kdyby prošel, nejednalo by se o klasicky úředně zaznamenané partnerství, nýbrž o „neregistrované soužití“.

Montiho vláda.

Za Montiho vlády se nepřijala žádná legislativa uznávající stejnopohlavní svazky. Došlo však k určitým značným reformám v italském právním řádu. V r. 2009 požádal benátský gay pár tamní administrativu o vydání manželské licence. Spor s benátským tribunálem se pak následně dostal až k Ústavnímu soudu z důvodu rozporu s občanským zákoníkem (nepřipouštějícím stejnopohlavní manželství) a článkem 3 italské ústavy (zákaz diskriminace) a článkem 29 (připouštějící generově-neutrální definici manželství). Ústavní soud pak následně 14. dubna 2010 rozhodl, že statutární zákaz stejnopohlavního manželství není v rozporu s ústavou.  V lednu 2011 zrušil italský Nejvyšší správní soud rozsudek nižší instance, který zakazoval občanovi EU žijícím ve stejnopohlavním manželství s Italem vstup do země kvůli rozporu s rodinným právem. V odůvodnění stálo, že nižší soud nebral v potaz směrnici EU garantující všem občanům Unie volný pohyb v rámci členských zemí. V r. 2012 se soudy zabývaly dalším případem stejnopohlavního páru - Itala žijícího v manželství s Uruguaycem ve Španělsku. Průlomové rozhodnutí Nejvyššího správního soudu z 15. března 2015 garantuje všem stejnopohlavním párům právo na rodinný život náležící sezdaným párům. V závěru píše, že soudní systém garantuje všem stejná práva vyplývající z manželství případ od případu. Přestože toto rozhodnutí neřeší objektivně všechny případy, soudy nižší instance jej od té doby praktikují. Ačkoli tedy zůstával parlament ve vztahu ke stejnopohlavnímu soužití neutrální, tak verdikt tímto otevřel cestu k přiznávání určitých individuálních práv nesezdaných párů. Manželství uzavřená v zahraničí dále garantují cizincům právo na získání trvalého pobytu v Itálii, a to i těm, kteří pocházejí ze zemí mimo EU.  V květnu 2012 se politická strana Italské hodnoty ("Italia dei Valori") stala první, která veřejně podpořila stejnopohlavní manželství. Předseda strany Antonio Di Pietro řekl: „Naše strana se jako první v Itálii vydá cestou amerického prezidenta Baracka Obamy. Uvítáme spolupráce s jakoukoli další stranou podporující stejnopohlavní manželství. Nemusíte se za nic stydět! Pouze říci „ano“!“  V červenci 2012 začlenila Demokratická strana do svého volebního programu občanská práva, včetně uznání stejnopohlavních svazků. Sekulární křídlo strany se pokusilo o jejich expanzi na manželství, ale výbor pro občanská práva mu to nakonec zakázal. Následující dne se předseda Hnutí pěti hvězd Beppe Grillo proti tomuto vymezil a sám se rozhodl vyjádřit podporu manželství osob stejného pohlaví.

Lettova vláda.

28. dubna 2013 se zformovala velká vládní koalice Enrica Letty sestávající i ze členů Demokratické strany, Lidu svobody a Občanské volby. Pouze demokratická strana a Sinistra Ecologia Libertà vyjádřily podporu stejnopohlavním svazkům během předvolební kampaně.  14. května 2013 rozšířil italský parlament zdravotní benefity na stejnopohlavní partnery jeho členů. Toto rozhodnutí se heterosexuálních partnerů týkalo již po desetiletí. Ten samý měsíc uznal italský soud britské registrované partnerství uzavřené mezi dvěma Italy. Registrace proběhla v Miláně. Pár již byl od r. 2012 registrován na místních matrikách, které toto umožňují.  Ministryně pro rovnost Josefa Idemová (Demokratická strana) posléze oznámila, že sama předloží návrh zákona uznávající stejnopohlavní svazky a nemanželské soužití. Tři návrhy (S.15, S.204 a S.393) měly umožnit homosexuálním párům uzavírání sňatku a další tři (S.197, S.239 a S.314) měly umožnit homosexuálním i heterosexuálním párům registrovat své partnerství.

Renziho vláda.

15. prosince 2013 nově zvolený tajemník Demokratické strany Matteo Renzi oznámil, že jeho strana začne pracovat na prosazení zákona uznávajícího stejnopohlavní svazky. Během politické kampaně sdělil Renzi svojí verzi řešení a sice registrované partnerství po britském vzoru (Velká Británie se již tou dobou připravovala legalizovat stejnopohlavní manželství, k čemuž došlo následující rok 2014.) Následně pak v únoru Renzi sestavil novou italskou vládu. Římský starosta Ignazio Marino, milánský starosta Guiliano Pisapia a boloňský starosta Virginio Merola vyvíjeli tlak na novou vládu, aby neprodleně přijala příslušnou legislativu.  Renzi zpočátku naplánoval diskuzi na září 2014, ale pak se bez vládního dekretu a bez vyjádření souhlasu rozhodl celý proces urychlit. Návrh se stal předmětem jednání Komise pro spravedlnost v Senátu, kde však dlouhou dobu ležel bez po všimnutí kvůli intervenci senátorů Nové středopravice. Návrh obsahoval vesměs stejná práva a povinnosti plynoucí z manželství, ale týkal se pouze párů stejného pohlaví. Co se týče rodičovství, tak obsahoval možnost přiosvojení dítěte partnera, ale ne společného osvojení, založeném na německém registrovaném životním partnerství. Legislativa měla podporu značné většiny politického spektra: Demokratické strany, Hnutí pěti hvězdiček, poloviny Forza Italia a Sinistra Ecologia Libertà. Někteří politici odmítali přiosvojení dítěte v rámci homosexuálních svazků, zatímco jiní požadovali stejnopohlavní manželství.  9. února 2015 potvrdil Nejvyšší správní soud nález Ústavního soudu č. 138/2010, že zpřístupnění manželství párům stejného pohlaví není neústavní, ale ani na něj neexistuje žádný ústavní nárok, a tudíž závisí pouze na parlamentu, zda se k takovému kroku odhodlá, a zda se bude jednat o manželství, registrované partnerství nebo jiný právní rámec pro stejnopohlavní svazky. Zatímco Ústavní soud je příslušný k tvoření vlastní interpretace ústavy, tak Nejvyšší soud neřeší otázku ústavnosti této problematiky.  10. června 2015 vyzvala Poslanecká sněmovna Parlamentu Italské republiky vládu k podpoře zákona o registrovaném partnerství párů stejného pohlaví. Všechny vládnoucí strany prezentovaly své výzvy různě. Všechny z nich byly zamítnuty, vyjma výzvy poslanců Demokratické strany. Několik dní před tím se k podobnému kroku odhodlal Evropský parlament, který vyzval všechny členské státy Evropské unie k uznávání stejnopohlavních svazků a rodin; nicméně bez právní síly.  21. července 2015 rozhodl Evropský soud pro lidská práva v kauze "Oliari a ostatní vs. Itálie", že Itálie porušovala lidská práva garantovaná Úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod tím, že neuznávala právo stejnopohlavních párů na rodinný život.  7. října 2015 byl návrh zákona o registrovaném partnerství párů stejného pohlaví a nemanželském soužití předložen parlamentu. 14. října 2015 se dostal do fáze prvního čtení v Senátu. Přestože Silvio Berlusconi, předseda opoziční strany Forza Italia, podpořil registrované partnerství i s adopcí dítěte druhého z partnerů, mnoho poslanců jeho strany buď kritizovalo, nebo odmítalo návrh.  23. února 2016 byl návrh přijat Senátem v poměru hlasů 173:71. Návrh v této podobě garantoval stejnopohlavním párům většinu práv a povinností plynoucích z manželství, vyjma rodičovství (společného osvojení i přiosvojení) a přístupu k asistované reprodukci pro lesbické páry. Posléze byl návrh přijat Poslaneckou sněmovnou, kde se hlasování neočekávalo dříve, než v polovině května. 8. března Komise pro spravedlnost při Poslanecké sněmovně zahájila diskuzi o návrhu. Během noční schůze z 19. na 20. dubna předložila Komise návrh ke generální debatě. 27. dubna se rozhodli mluvčí stran zahájit příslušnou diskuzi v období od 9.- 12. května. 11. května přijala Poslanecká sněmovna návrh v poměru hlasů 372:51 s 99 zdrženími se. 20. května byl návrh podepsán italským prezidentem Sergiem Mattareallou. Nová legislativa byla publikována v promulgačním listu 21. května a účinnosti nabyla 5. června 2016. 21. července přijala Italská rada států vládní dekret ustavující evidenci registrovaných partnerství napříč celou zemí, což ihned v nadcházejících dnech uspořádat první svatební obřady. 24. července uzavřel první homosexuální pár registrované partnerství v Castel San Pietro Terme blízko Bologni.  Odpůrci legislativy pak následně oznámili, že se pokusí o vypsání referenda o zrušení zákona o registrovaném partnerství.

Uznání manželství uzavřeného v zahraničí.

9. dubna 2014 rozhodl civilní soud ve městě Grosseto, že by stejnopohlavní sňatek uzavřený v zahraničí měl být ze strany obce uznáván. Rozsudek byl později zrušen odvolacím soudem ve Florencii. Podobnou cestou jako Grosseto se vydaly v červenci 2014 Bologna, Neapol a Fano, v září 2014 Empoli, Pordenone, Udine a Trieste. a v říjnu 2014 Florencie, Piombino, Milán, Řím a Livorno.  V r. 2014 nařídil italský ministr vnitra Angelino Alfano zrušení všech registrací zahraničních stejnopohlavních sňatků s odůvodněním, že italský občanský zákon stejnopohlavní manželství neuznává, a tudíž je jakékoli jeho úřední zaznamenávání protiprávní.. Právní řád byl již několikrát používán k zastavení regionální insticionalizace gay párů, ale soudy toto vždycky odmítly s tím, že se nejedná o rozpor s občanským právem. Nakonec i státní žalobce města Udine potvrdil, že by ministerstvo vnitra nemělo znevažovat manželství uznávané obcemi, čímž anuloval Alfanovo nařízení. 9. března 2015 potvrdil regionální správní soud města Lazio Alfanovo nařízení s odůvodněním, že pouze občanské soudy, nikoli ministerstva, jsou příslušná rušení uznaných zahraničních manželství osob stejného pohlaví. Nicméně později shledal, že manželství ze zámoří nelze v Itálii uznávat, z důvodu rozporu s lokální legislativou.  Alfano se následně odvolal k Radě států, italskému nejvyššímu správnímu soudu, který rozsudek zvrátil; rozhodl, že v kompetencích ministerstva je i rušení všech veřejných aktů. Tímto je potvrzeno, že veškeré registrace zahraničních stejnopohlavních manželství jsou v Itálii neplatné, a musí být zrušeny. Gay aktivisté podali stížnost na soudce Rady států Carla Deodato, který se tímto případem zabýval, pro podjatost, neboť se jedná o „ženatého katolíka a otce dvou dětí“, u nějž lze očekávat odmítání stejnopohlavního manželství z náboženského přesvědčení. Jako důkaz použili jeho twitterový účet. Potvrdili i své odvolání se k Evropskému soudu pro lidská práva, pokud dojdou k závěru, že Itálie porušuje jejich ústavní práva.  31. ledna 2017 rozhodl Nejvyšší soud Itálie, že stejnopohlavní manželství uzavřené mezi dvěma ženami v regionu Nord-Pas-de-Calais ve Francii musí být Itálií uznané. Ke kauze starosty malého města Santo Stefano del Sole, který se pokusil odvolat do Neapole, kde bylo manželství uznané, se soud odmítl vyjádřit. Jedna ze dvou žen zde měla právo jus sanguinis, tedy právo krve - občanství dítěte podle občanství jeho pokrevních rodičů, v němž by odmítnout uznat jejich svazek bylo v přímém rozporu s Listinou základních práv EU, základními právy občanů EU, právem svobodného pohybu občanů EU a s anti-diskriminační legislativou.  14. prosince 2017 rozhodl Evropský soud pro lidská práva, že Itálie porušila svým odmítnutím uznat stejnopohlavní manželství uzavřené v zahraničí právo dotyčných párů na respekt soukromého a rodinného života. Jednalo se konkrétně o 6 párů, z nichž tři uzavřely sňatek v Kanadě, dva v Nizozemsku a jeden v Kalifornii. Italské úřady jejich žádost o uznání zahraničního manželství zamítly s odvoláním se na nařízení Ministerstva vnitra z roku 2001, podle něhož je stejnopohlavní manželství v rozporu s veřejným pořádkem. Soud rovněž přikázal Itálii zaplatit poškozeným párům odškodnění.

Rozhodnutí Soudního dvora EU (2018).

5. června 2018 rozhodl Soudní dvůr EU, že všechny členské země, které nelegalizovaly homosexuální sňatky (včetně Řecka), jsou povinné uznávat taková manželství uzavřená v těch státech EU, kde už jsou legální, a garantovat tak stejnopohlavním manželům občanů EU právo trvalého pobytu. Soud zároveň připomenul, že všechny členské země mají právo se samy rozhodnout, zda do svého právního řádu zavedou manželství párů stejného pohlaví s tím, že ale nesmí porušovat princip volného pohybu občanů EU a jejich manželů bez ohledu na pohlaví. Z hlediska EU je slovo manžel vnímáno v souladu se soudním rozhodnutím jako genderově neutrální.

Statistiky.

Registrované partnerství.

Od července 2016 do konce srpna 2016 bylo v Itálii registrováno celkem 12 homosexuálních párů. V Turínu se uskutečnil jeden svatební obřad s dalšími 50 naplánovanými na nadcházející měsíce. V Miláně se uskutečnilo 6 takových s dalšími 220 naplánovanými. Dvě svatby se odehrály ve Florencii a jedna v Neapoli. Žádná z nich se neuskutečnila tou dobou v Římě. To se změnilo až v příštích měsících, kdy se registrovalo 109 homosexuálních párů. V Římě bylo první registrované partnerství se svatebním obřadem uzavřeno 17. září 2016.  Do března 2017 bylo v Itálii uzavřeno 2802 registrovaných partnerství, z toho 2433 v roce 2016. Nejvíc registrovaných partnerství se uzavřelo v Miláně (354) následovaném Římem (331), Turínem (174), Florencií (123), Bolognou (98), Janovem (85), Neapolí (69), Palermem (36) a Bari (25). Na regionální úrovni bylo nejvíc registrovaných partnerství uzavřeno v Lombardii (669) následované Laziem (376), Emilií-Romagnou (307), Toskánskem (293), Piemontem (291), Benátskem (210), Ligurií (145), Kampánií (105), Sicílií (75), Apulií (59), Marche (54), Kalábrií (8), Údolím Aosty (6), Basilicatou (2) a Molise (1).  Na konci prosince 2017 bylo v Itálii uzavřeno celkem 8506 registrovaných partnerství, z nichž 75 % tvořily mužské páry.

Přístup církví.

Římskokatolická církev.

V Itálii činí Římskokatolická církev největší a nejvlivnější křesťanskou denominaci. Jako taková odmítá jakékoli státní uznávání stejnopohlavních svazků, a tudíž opakovaně blokovala jakékoli pokusy o něj. Nicméně názory na homosexuály a jejich svazky se mezi představiteli církve liší.  V r. 2007 porovnával Angelo Bagnasco (Arcibiskup Janova a předseda Konference italských biskupů) státem uznávané homosexuální svazky se státní podporu incestu a pedofilie. V r. 2014 se ostře vymezil proti rozsudku toskánských soudů, na základě nichž se poprvé v Itálii uznalo gay manželství uzavřené v New Yorku. Registrované partnerství a stejnopohlavní manželství nazval „trojským koněm“, který se snaží o likvidaci tradiční rodiny.  Ve své knize "Credere e conoscere" publikované krátce před jeho smrtí v r. 2012 bývalý milánský arcibiskup a kardinál Carlo Maria Martini vyjádřil nesouhlas s katolickým přístupem k homosexuálním registrovaným partnerstvím: „Nesouhlasím s pozicemi těch církevních představitelů, kteří se vyjadřují k registrovanému partnerství. Je vždy lepší, když spolu dva lidé vytvoří stabilní vztah, než aby se oddávali příležitostnému sexu, a proto by stát měl takové svazky nějak uznávat.“ Na závěr dodal, že homosexuální pár jako takový nikdy nemůže být postaven na zcela stejnou úroveň jako je manželství.

Menšinové církve.

Waldensiánská evangelická církev se stala první italskou křesťanskou denominací, která v r. 2010 podpořila homosexuální svazky. Italská luteránsko-evangelická církev se k podpoře homosexuálních párů taktéž přidala a od r. 2011 jim žehná ve svých kostelech.

Veřejné mínění.

Podle policejních zdrojů demonstrovalo dne 13. ledna 2007 v Miláně 50 tisíc gay aktivistů za přijetí nového zákona o homosexuálních svazcích.  Podle průzkumu z února 2007 požadovalo 67 % italských katolíků zamítnutí návrhu Prodiho vládní koalice proti 80 % podpoře italské veřejnosti. Na druhou stranu Eurobarometr z podzimu 2006 ukázal, že pouze 31 % Italů souhlasí s legalizací stejnopohlavního manželství napříč celou Evropou a 24 % je pro adopci dětí páry stejného pohlaví. Tento výsledek je tedy z hlediska Evropské unie považován za podprůměrný, neboť průměr činí 44 % a 32 %.  Průzkum Eurispes zveřejněný na začátku r. 2009 ukázal, že 40,4 % Italů podporuje stejnopohlavní občanský sňatek a 18,5 % podporuje registrované partnerství, ale ne manželství. Čili 58,9 % respondentů bylo pro nějakou formu uznání stejnopohlavních svazků. Většinová podpora stejnopohlavního manželství byla zaznamenaná pouze na severozápadě, konkrétně v Piemontu a Ligurii, kde bylo 54,8 % pro. I tak se ale našla většinová podpora ve všech italských regionech, vyjma Sicílie, pro nějaký právní institut pro homosexuální páry. U voličů levice byla zaznamenána 66,5 % podpora stejnopohlavního manželství. Průzkum podobného charakteru zveřejněný v lednu 2010 ukázal 41,0 % podporu stejnopohlavního manželství a 20,4 % podporu registrovaného partnerství. Podpora pro nějakou formu uznání stejnopohlavních svazků tedy stoupla na 61,4 %.  Při příležitosti Mezinárodního dne proti homofobii 17. května 2012 zveřejnila National Bureau of Statistics (ISTAT) oficiální zprávu vládě o postoji italské veřejnosti k homosexualitě. Ve výsledku 62,8 % respondentů podporovalo registrované partnerství částečně podobné institutu manželství. Podpora stejnopohlavního manželství vzrostla na 43,9 % ve střední Itálii, u věkové skupiny 18-34 let (53,4 %) a žen (47 %), pokud jde o geografii, věk a pohlaví. Každopádně: většinová podpora registrovaného partnerství byla ve všech regionech, nejvíce ve střední Itálii (72,2 %), nejméně na jihu a na ostrovech (51,2 %).  Květnový výzkum Ipsos 2013 shledal, že 48 % respondentů podporuje stejnopohlavní manželství a 31 % jinou formu právního uznání homosexuálních párů.  Podle Ifopu z května 2013 podporovalo 42 % Italů právo homosexuálních párů na sňatek a adopci dětí.  Výzkum Demos z října 2014 shledal 55 % podporu stejnopohlavnímu manželství s 42 % opozicí.  Eurobarometr 2015 shledal, že by 55 % Italů podpořilo legalizaci stejnopohlavního manželství napříč celou Evropou, zatímco 35 % bylo proti.  Výzkum z ledna 2016 ukázal 46 % podporu a 40 % opozici registrovaného partnerství. Co se týče manželství, tak tam byla podpora 38 % a opozice 55 %. Ve finále 85 % zkoumaných bylo proti osvojování dětí homosexuálními páry.  V únoru 2016 pár dní poté, co Senát schválil návrh zákona o registrovaném partnerství, se v novém výzkumu ukázala většinová podpora registrovaného partnerství (69 %) i manželství (56 %), ale pouze malá část respondentů by podpořila přiosvojování dětí v rámci homoparentální rodiny (37 %).  Podle průzkumu Pew Research Center, uskutečněném mezi dubnem a srpnem 2017, a publikovaném v květnu 2018 by 59 % Italů podpořilo legalizaci stejnopohlavního manželství, 38 % by bylo proti a 3 % odmítly odpovědět, případně neměli jednoznačný názor. Podle výzkumu stejné organizace by 83 % věřících, 70 % nepraktikujících křesťanů a 44 % praktikujících křesťanů bylo pro stejnopohlavní manželství.

Regionální zákony a obecní vyhlášky o registrovaném partnerství.

Do roku 2015 mělo více než 250 obcí a měst napříč celou Itálií své vlastní zákony o registrovaném partnerství ("registro delle unioni civili"), které formálně uznávaly stejnopohlavní páry. Tyto svazky měly většinou pouze symbolickou hodnotu, nikoli nějaké výrazné právní následky. Benefity z nich plynoucí byly velmi omezené. Velká města, která tuto možnost nabízela, byla Řím, Bologna, Padova, Florencie, Pisa, Bolzano, Palermo, Neapol, Milán a Janov V únoru 2012 slíbil milánský starosta Guiliano Pisapia zpracovat vyhlášku o formální registraci homosexuálních svazků ve městě Miláně, metropoli severní Itálie, která garantovala párům žijícím podle ní určitou právní ochranu, ale ne veškerou plynoucí z manželství. Mluvčí Milánské arcidiecéze na to za zareagoval argumentem, že zrovnoprávnění homosexuálního soužití s rodinami založenými na manželství prostřednictvím registrovaného partnerství by mohlo vést k legalizaci polygamie. 27. července 2012 tuto vyhlášku schválilo zastupitelstvo v poměru hlasů 29:7.  V lednu 2013 poprvé v historii Itálie uznala padovská nemocnice homosexuální partnerství. Rozhodla se totiž o přeformulování slov „matka“ a „otec“ na genderově-neutrální „partner“. V srpnu 2013 navrhl radní města Benátek nahrazení slov 'matka' a 'otec' v místních dokumentech (včetně místních škol) slovy 'rodič 1' a 'rodič 2' ('Genitore 1' a 'Genitore 2'). Projekt vyvolal debatu, jíž se zúčastnila i ministryně integrace Cécile Kyenge, která návrh podpořila. I tak se ale tento krok nesetkal s vřelým přijetím. Benátský návrh později putoval do Bologny, kde se jej výkonná rada města rozhodla přepracovat na alternativní řešení - nahrazení matky a otce 'rodičem' a 'dalším rodičem' ('Genitore' a 'Altro Genitore'). Slova nahradí své tradiční protějšky.  V lednu 2015 odhlasovalo římské zastupitelstvo v poměru hlasů 32:10 vyhlášku o registraci heterosexuálního a homosexuálního soužití v rámci města. Vyhláška se stala účinnou 21. května 2015. Toho dne bylo v Římě registrováno 20 párů (z toho 14 homosexuálních a 6 heterosexuálních). Jeden měl na vlastní žádost i slavnostní obřad na radnici.  4. března 2015 odhlasovalo sicilské regionální zastupitelstvo poměrem hlasů 50:5 (15 se zdrželo) pro přijet regionálního zákona o registrovaném partnerství garantujícího párům žijícím v něm, heterosexuálním i homosexuálním, veškeré benefity, které poskytuje regionální vláda. Na tvorbě zákona se podílel značnou měrou Rosario Crocetta, první otevřeně homosexuální prezident Sicílie. Liguria a Sicílie se tak staly prvními dvěma regiony s takovou legislativou.

Itálie zpřístupnila homosexuálním párům registrované partnerství počínaje 5. červnem 2016, čímž jim poskytla většinu práv a povinností plynoucích z manželství. Návrh takového zákona schválil nejprve Senát 25. února a posléze 11. května Poslanecká sněmovna. 20. května jej podepsal italský prezident. Zákon byl pak 21. května publikován ve Sbírce zákonů Italské republiky. Účinným se stal 5. června 2016. Nicméně již před přijetím tohoto zákona mohly páry stejného pohlaví stvrzovat své soužití regionálními zákony o registrovaném partnerství. Celostátní registrované partnerství bylo těmito regiony podporováno, neboť se nejednalo pouze o zjednodušení života takových párů, ale i o symbolickou hodnotu.

Italy has recognised same-sex civil unions () since 5 June 2016, providing same-sex couples with most of the legal protections enjoyed by opposite-sex married couples. A bill to allow such unions, as well as gender-neutral registered partnerships, was approved by the Senate on 25 February and the Chamber of Deputies on 11 May and signed into law by the Italian President on 20 May. The law was published in the official gazette the next day and took effect on 5 June. Before this, several regions had supported a national law on civil unions and some municipalities passed laws providing for civil unions, though the rights conferred by these civil unions varied from place to place.


Produkce.

20. června 2011 společnost Paramount Pictures oznámila, že Warren Beatty bude režírovat, napíše scénář a sám si zahraje jednu z hlavních rolí v tehdy nenazvaném filmu. Scénář byl inspirovaný jeho příběh a příběhem scenáristy Bo Goldmana. Snímek zůstal v projektovém stádiu skoro tři roky. V únoru 2014 bylo oznámeno, že film budou produkovat a financovat společnosti New Regency Pictures a RatPac Entertainment. Rozpočet filmu činil 25 milionů dolarů.

Casting.

Beatty se začal poohlížet po obsazení filmu v červnu 2011. Setkal se s Andrewem Garfieldem, Alecem Baldwinem, Annette Beningovou, Shiou LaBeoufem, Jackem Nicholsonem, Evan Rachel Woodovou a Rooney Marou.V listopadu 2011 bylo do hlavní role obsazena Felicity Jones, která později od role upustila, kvůli odkladu natáčení. U hlavní mužské role se mluvilo o Justinovi Timberlakovi a Aldenovi Ehrenreichovi. V únoru 2014 byli obsazeni Alden Ehrenreich, Lily Collins, Matthew Broderick a Annette Beningová.

Natáčení.

Film se natáčel 74 dní. Začalo se natáčet 24. února 2014 v Los Angeles. Studiová produkce se odehrávala v Sunset Gower studiích v Hollywoodu.

Přijetí.

Tržby.

V Severní Americe byl oficiálně uveden do kin společně s filmy ", Spojenci" a "Santa je pořád úchyl". Byl projektován výdělek 3–5 milionů dolarů za první víkend, snímek však získal pouze 315 tisíc dolarů za první den a za prvních pět dnů 2,2 milionů dolarů. Film tedy vydělal pouze 1,6 milionů dolarů za první víkend a stal se tak šestým filmem s nejhorším výdělkem, kdy byl vypuštěn do více než 2 tisíc kin.

Recenze.

Film získal mix recenze od kritiků. Na recenzní stránce Rotten Tomatoes získal z 115 započtených recenzí 55 procent s průměrným ratingem 5,9 bodů z deseti. Na serveru Metacritic snímek získal z 38 recenzí 59 bodů ze sta.

Pravidla neplatí (v anglickém originále Rules Don't Apply) je americký romantický komediální film z roku 2016. Režie a scénáře se ujal Warren Beatty Ve snímku hrají hlavní role Beatty, Annette Beningová, Matthew Broderick, Lily Collins a Alden Ehrenreich. Snímek se odehrává v roce 1958 v Hollywoodu, sleduje romantický vztah mezi mladou herečkou a jejím režisérem, vztahu však nepřeje její zaměstnavatel Howard Hughes.  Film měl premiéru na AFI Festivalu 10. listopadu 2016 a do kin byl oficiálně uveden 23. listopadu 2016. V České republice film zatím premiéru neměl . Film získal mix recenzí od kritiků. Film vydělal pouhých 3,7 milionů dolarů, jeho rozpočet však činil 25 milionů dolarů.

Rules Don't Apply is a 2016 American romantic comedy-drama film written, produced and directed by Warren Beatty. The ensemble cast features Beatty, in his first screen acting role in 15 years, Annette Bening, Matthew Broderick, Lily Collins and Alden Ehrenreich. Set in 1958 Hollywood, the film follows the romantic relationship between a young actress and her driver, which is forbidden by their employer, Howard Hughes.  The film had its world premiere as the opening film of the AFI Fest on November 10, 2016, and was theatrically released in the United States on November 23, 2016, by 20th Century Fox. It received mixed reviews and was a box office bomb, grossing just $3.9 million against its $25 million budget. Collins received a nomination for the Golden Globe Award for Best Actress – Motion Picture Comedy or Musical.


Děj.

Píše se rok 2005 a mladý desátník Joe Bauers, jenž slouží u americké armády jako archivář na základně nedaleko Washingtonu, byl vybrán k testu přísně tajného vojenského zařízení, které mělo uchovat nejlepší vojenské piloty „na horší časy“ v hibernaci. Test měl trvat jeden rok a Joe byl vybrán díky svým průměrným vlastnostem od vzhledu, inteligence, chování až po zázemí (bez rodiny). Jelikož v armádě nepůsobila žádná žena s podobně průměrnými charakteristikami, najal poručík Collins mladou prostitutku Ritu, když podplatil jejího pasáka, známého jako „Upgrayedd.“ Před zmrazením si Joe s Ritou krátce promluvil a domníval se, že je malířkou. Rita kývnula, že jí skutečně je. Avšak ještě před ukončením experimentu byli poručík Collins i Upgrayedd zatčeni za obchod s lidmi na armádní půdě. Samotná základna byla srovnána buldozery se zemí a zrušena, přičemž se na projekt hibernace zapomnělo a Joe s Ritou zůstali ve svých kryogenních rakvích uvězněni na celá staletí.  Na místě bývalé základny vznikla obří hora odpadků, která se jednoho dne zřítila jako obří lavina do přilehlého města, které bylo vším, co zbylo z Washingtonu D.C. Joeova rakev se sklouzla až do příbytku Frita Pendeja, sledujícího zvrhlý pořad "„Au, moje koule.“" Hibernace se deaktivovala a Joea čekalo probuzení do světa, který sotva poznával, a také vyhození z bytu Fritem přímo do odpadků sesunutých do města. Venku Joe viděl plastová obydlí „domistily“ i obyvatele, kteří vypadali a chovali se jako neinteligentní a morbidní burani, schopní komunikovat pouze směsí hrubého, sprostého argotu, chrochtání a sexistických gest, kteří se většinou jmenovali podle značek firem. Domníval se, že trpí halucinacemi, proto zamířil do nemocnice, ledabyle postavené, kde viděl jen špínu, prach a recepční, jež mu sotva rozuměla, takže ho poslala k doktorovi vyšetřující neznámé potíže. Také zjistil, že nikde neteče voda, pouze podivná zelená limonáda. Při vyšetření nekompetentním doktorem připomínajícího narkomana si prohlédl z okna zdevastované okolí a s pohledem na účtenku a časopis s datem 3. března 2505 si konečně uvědomil, co se stalo s ním i s lidstvem jako takovým. Propadl panice, stejně jako doktor, který zjistil, že Joe nemá „tetování,“ tudíž nemá čím zaplatit.  Joe sice utekl pryč, ale večer byl při shánění potravy u automatu zatčen. Druhý den ráno poznal krutost spravedlnosti počátku 26. století, když stál u soudu za nezaplacení v nemocnici a za to, že neměl na ruce identifikační tetování. Jeho právníkem byl Frito, který však namísto obhajoby Joeovi ještě více přitížil, a ten byl odsouzen k těžkému žaláři. Mezitím se probrala z kryogenního spánku i Rita, která nevěděla, kde se ocitla, ale mezi hlupáky snadno našla sponzora, který jí platil jenom za sliby sexuálního vyžití. Dozorci zatím Joea odvekli k porouchanému tetovacímu automatu, který nebyl schopen správně pochopit mluvené slovo a vytetoval mu na ruku jméno "„Nevím Určitě“" (v angl. originále "„Not Sure“"). Poté ho odvedli na test inteligence kvůli zařazení ke správné vězeňské práci. Jméno Nevím Určitě už Joeovi zůstalo napořád. Při příjezdu do vězení se mu při pohledu na tlustého vězně sedícího na hlavě spoluvězně povedlo oklamat dozorce a namluvil jim, že ho mají správně pustit. Avšak na útěk se záhy přišlo.  Ve vězeňské uniformě dorazil zpět do Fritova bytu, kterého požádal, aby ho dostal ke stroji času, že určitě nějaký musí existivat. Slíbil mu miliardy dolarů, které se mu na takovou sumu zúročí, když v 21. století založí bankovní účet na Fritovo jméno. Frito o jednom stroji času věděl, ale museli rychle zmizet, neboť jim byla policie v patách. Náhodou projeli Fritovým automobilem (pokud se to automobilem vůbec dá nazvat) místem, kde byla Rita, a Joe ji přesvědčil, aby nastoupila, aby jí mohl vysvětlit jejich situaci. Rita očividně dosud netušila, že se místo o rok přesunula časem o 500 let, navíc měla panickou hrůzu z Upgrayedda. Avšak senzor na ulici načetl Joeovo tetování a vyvolal poplach na ulici i přímo v autě, kterému došlo palivo. Všichni tři tedy utekli a na místo dorazila zásahová jednotka, která rozstřílela auto na kusy. Dál museli pěšky a po několikahodinovém putování kolem hor odpadků, zřícené či nedostavěné infrastruktury a skrz ohromný slum dorazili do obchodního domu Costco, zabírajícího plochu o několik řádu větší, než jak Joe s Ritou znali ze své doby. Zde je Frito, který zde získal právnické „vzdělání,“ zavedl do jakéhosi metra, kde však bylo Joeovo tetování opět identifikováno senzorem. Zatímco Rita si šla při čekání na vlak odskočit, byl Joe opět zatčen a Frito odjel metrem sám.  Policie však Joea tentokrát neodvezla do vězení, ale do Bílého domu, kde ho jmenovali ministrem vnitra USA. Vybrali ho dle testů, kterým byl podroben při příchodu do vězení o den dříve. Měl totiž nejvyšší IQ na světě. Vládu tvořila směs nekompetentních lidí, kteří se nijak nelišili od všech, které Joe dosud poznal. Prezidentem byl bývalý profesionální zápasník a pornoherec Dwayne Elizondo Mountain Dew Herbert Camacho, tmavé pleti s dlouhými vlasy, ovšem ani on moc rozumu neměl, avšak byl aspoň dost inteligentní na to, aby si uvědomil, jaké má jeho země existenční problémy. Proto přivedl před Sněmovnu reprezentantů Joea „Nevím Určitěho,“ aby nespokojeným delegátům, kteří spíše připomínali rozběsněné fotbalové fanoušky, nasliboval, že právě Nevím Určitě vyřeší do týdne akutní problémy s neúrodou a odvrátí hrozící hladomor, i odstraní prachové bouře a problémy s hospodářstvím. Joe se až teprve nyní dověděl, proč byl jmenován ministrem, a pokud vše splní, dostane prezidentskou milost. Joe proto ihned po „jednání“ sestavil tým, tedy nechal přivést Frita a Ritu, která byla mezitím též zatčena a tetována za to, že brala od jistého muže peníze, aniž by vykonala sexuální služby. Chtěl s nimi však ve skutečnosti utéct časem do své doby.  Ostatním ministrům řekl, že se chce podívat na zničenou úrodu poblíž muzea u Costco. Když mu tam policisté konečně dovezli Ritu, odvedl ji do uschlého křoví a ostatním ministrům namluvil, že z důvodu sexuálních aktivit. Zde Ritě vysvětlit svůj plán útěku, avšak Fritova mapa byla k ničemu. Cestou zpátky se zapnulo zavlažování pole, kde nic nerostlo (v podstatě ve filmu dosud nebylo vidět nikde ani trochu zeleně) a Joe zjistil, že je zavlažováno zelenou limonádou „Brawndo“ a nikoliv vodou. Brawndo totiž v průběhu 24. století koupilo od hloupnoucí státu FDA, FCC a převzalo kompletně i celé americké federální ministerstvo zemědělství, než vedení Brawndo zcela zhlouplo také a nechalo řízení firmy na počítači. Joe prosadil, aby se pole od nynějška zalévalo vodou „ze záchodu“ (jinde nebyla dostupná) tak, že přesvědčil ostatní ministry a prezidenta Camacha, že umí hovořit s rostlinami a ty žádají vodu (logickým argumentům nikdo nerozuměl). Jednoho večera si Rita s Joem promluvili, jak vůbec mohl svět takto skončit, a jak je divné být chytřejší než všichni ostatní. Joe se obviňoval, že se tak stalo kvůli lidem jako on, který se o nic nezajímal a proplouval životem. Rita Joeovi poděkovala, že jí dostal z vězení. Jeho plán však vyžadoval čas, neboť zavlažování muselo z půdy nejprve odstranit škodlivé sole, které lidi znali jen jako „elektrolyty.“ Ale také rychle způsobil pád akcií Brawnda na nulu, přičemž onen počítač automaticky reagoval vyhazovem poloviny veškeré americké populace z práce. To vyvolalo nepokoje tupého davu a Joe byl opět zatčen.  Joe byl dalšího dne soudem uznán vinným z kolapsu ekonomiky a odsouzen k jednodenní „rehabilitaci.“ Joe si mylně myslel, že se jedná o mírný trest, ve skutečnosti se jednalo o souboj monster trucků v aréně na život a na smrt proti němu v malém směšně vypadajícím autě, tedy o veřejnou popravu. Den před popravou ho navštívila ve vězení Rita, kterou Joe vyzval, aby neotálela a vrátila se časem bez něj, a apeloval na ni, aby vyzývala lidstvo ke čtení a vzdělávání, aby odvrátila tuto budoucnost. Zatímco Rita balila v Bílém domě své věci a úkolovala hloupého Frita k dopravě ke stroji času, začala rehabilitace, kdy Joe přišel na řadu jako poslední číslo programu. Bachaři naložili vozíkem ohromnou kouli, k níž byl Joe řetězem připoután, na jeho směšné autíčko, kterým se měl postavit třem monster truckům, z nichž největší ovládal veterán „Suprová Flákota.“ Při průjezdu příliš malými vraty se na něj ale sesypal celý vjezd do arény a byl ze hry. Frito to začal v televizi se zájmem sledovat, zatímco Rita smutně hleděla z okna, kde spatřila v pustině za Bílým domem malou růžičku. Změnila plán a nechala se Fritem dovézt do arény, aby zastavila popravu, neboť plán fungoval a na poli okolo cesty začaly klíčit plodiny. Mezitím Joe bojoval o svůj život v aréně, kde boj skončil destrukcí obou zbylých monster trucků, které se srazily s jeho prázdným vozem poté, co z něj vypadl balvan i řetězem spoutaný Joe.  Ritu však prezident Camacho nechtěl poslouchat, tak vymyslela plán. Podplatila kameramana, aby šel s Fritem ven a natočil zelenající se pole. Sama vnikla do studia, odkud vylákala pryč tamního hloupoučkého technika, a čekala, až Frito s kameramanem dorazí na místo, ti však zcela zapomněli, kam a proč jedou, takže zamířili do nevěstince, kde byl zrovna program se slevou. Mezitím se ze sutin vyhrabal Suprová Flákota a začal po Joeovi střílet a šlehat plamenometem, avšak nepřesně. Joe vylezl po sutinách k mikrofonu zavěšeného nad arénou, aby se omluvil za svůj údajný zločin, vyjasnil, že on sám sebe nepovažoval nikdy za toho nejchytřejšího, tak ho nazvali oni sami, a vyzval přítomné diváky, zda skutečně chtějí zabít jediného člověka, který se snažil jim pomoci. Hala na chvíli ztichla, avšak pak Suprová Flákota opět začal dštít oheň na Joea, visícího za mikrofon, dokud nespadl. Zatím Frito vylezl s kameramanem z nevěstince ven a díky reklamnímu nápisu na rehabilitaci si vzpomněl, proč tam odjel. Popadl kameru a natočil zelenající se pole, které Rita ukázala na velkoplošné obrazovce. Jakmile se Joe pustil mikrofonu, Suprová Flákota se chystala k poslednímu úderu k usmrcení Joea. Do arény však vnikl z hlediště prezident Camacho a souboj ihned zastavil, neboť se ukázalo, že Joeův plán fungoval a je nevinen.  Na večerní oslavě před Bílým domem prezident Camacho udělil Joeovi „Nevím Určitěmu“ oficiálně milost a jmenoval ho novým viceprezidentem. Joe sice odmítal, že se musí vrátit domů, ale Camacho ho přesvědčil jeho vlastními slovy, která pronášel dříve. Přesvědčilo ho i Ritino rozhodnutí zůstat, neboť se stala ředitelkou Starbucks, i možnost začít znovu život od začátku. Později se oba dostali s Fritem ke stroji času, který byl ve skutečnosti jen předraženou okružní jízdou s historickými, značně zkreslenými tématy. Brzy poté skončil Camachovi prezidentský mandát a novým prezidentem byl zvolen Joe „Nevím Určitě.“ Ve své inaugurační řeči uvedl způsobem, aby byl správně hloupým obyvatelstvem pochopen, že bývaly časy, kdy čtení nebylo určeno jen pro homosexuály (za toho Joea měli v tomto filmu kvůli schopnosti číst všichni), a to umožnilo lidem učinit i takové věci jako let na Měsíc. Za svého viceprezidenta si vybral Frita a první dámou byla Rita. S ní se oženil a měl s ní tři nejchytřejší děti na světě, zatímco Frito si vzal osm manželek a měl s nimi 32 nejhloupějších dětí na světě. Zda se jim podařilo spasit svět před sebedestrukcí hlupstvím, není známo, každopádně na jiném místě mezi odpadky vyplavala ještě třetí rakev, v níž se probudil Upgrayedd, který ihned začal hledat Ritu.

Absurdistán (v anglickém originále Idiocracy) je americký satirický sci-fi film z roku 2006, který režíroval Mike Judge. Snímek vypráví příběh dvou průměrných lidí, kteří se zúčastnili tajného vojenského experimentu hibernace, jenž je vinou náhod přenesl daleko do budoucnosti, až do roku 2505. Oba se poté musí potýkat s poměry v antiutopické společností, která za posledních 500 let vinou ignoranství, vlivu reklam a mravní dekadence zdegenerovala a zhloupla natolik, že se oba stali nejchytřejšími lidmi na světě.  Po natočení nebyl film představen filmovým kritikům a v kinech se objevil jen krátce. Společnost 20th Century Fox byla nařknuta ze zanechání projektu, avšak přesto vydělal téměř půl milionu dolarů, byl oceněn kritikou a stal se z něj kultovní film.

Idiocracy is a 2006 American science fiction comedy film directed by Mike Judge and co-written by Judge and Etan Cohen. Starring Luke Wilson, Maya Rudolph, and Dax Shepard, it follows an American soldier who takes part in a classified hibernation experiment, only to be accidentally frozen for too long and awaken 500 years later in a dystopian world where commercialism has run rampant, mankind has embraced anti-intellectualism, and society is devoid of traits such as intellectual curiosity, social responsibility, justice, and human rights.  The film was not screened for critics and distributor 20th Century Fox was accused of abandoning the film. Despite its lack of a major theatrical release, which resulted in a mere $495,000 gross at the box office, the film received positive reviews from critics and has become a cult film.