Přírodní poměry.

Zemský okres Sächsische Schweiz se nacházel jihovýchodně od zemského hlavního města Drážďany. Na východě a jihu sousedil s českým Ústeckým krajem, na západě se zemským okresem Weißeritzkreis, na severozápadě s Drážďany a na severu se zemskými okresy Kamenz a Budyšín. Jádrem okresu bylo Saské Švýcarsko, na severovýchodě do něj zasahovaly výběžky Lužické hornatiny a na západě část Krušných hor. Středem okresu protékalo Labe. Nejnižším místem okresu byl břeh Labe na hranicích s Drážďany s nadmořskou výškou 109 m, nejvyšším pak Oelsner Höhe se 644 metry nad mořem poblíž Oelsen na jihozápadě okresu v Osterzgebirge.

Hospodářství.

Dříve se v Labském údolí v okolí měst Heidenau a Pirna nacházelo mnoho průmyslových podniků, např. závody vyrábějící celulózu a pneumatiky. Tyto závody již neexistují, plochy byly sanovány a přeměněny pro potřeby menších provozů. Poblíž Königsteinu těžil podnik Wismut uran. Těžba byla rovněž zastavena a na dotčených plochách proběhla rekultivace.  Důležitou složkou hospodářství byl i turistický ruch, v němž hrálo důležitou roli i několik lázeňských měst. V Sebnitz se vyráběly umělé květiny a modelové železnice.

Politika.

Kvůli nadprůměrným volebním úspěchům (až 26 %) extrémně pravicové strany NPD v saských obecních a zemských volbách se regionu dostávalo negativní publicity. V okrese bylo v roce 1997 založeno skinheadské sdružení „Skinheads Sächsische Schweiz“ (SSS). Jeho členská základna byla v roce 2000 odhadována na přibližně 100 příslušníků. Kvůli svému násilnému charakteru bylo v dubnu 2001 zakázáno zemským ministrem vnitra. Neonacisté zůstali v oblasti i poté velmi aktivní. Jen v letech 2002 až 2004 se odehrálo 930 případů násilí motivovaného pravicovým extremismem, zaměřeného především proti levicové mládeži a cizincům. Úřady byly na tento problém upozorněny v 600 případech.

Doprava.

Okresem procházela důležitá mezinárodní dopravní cesta celoevropského významu, Panevropský dopravní koridor č. IV, spojující Skandinávii, Berlín, Drážďany, Prahu, Vídeň/Bratislavu, Jaderské moře/Egejské moře/Černé moře.

Silniční doprava.

Mezi Dohnou a německo-českou hranicí na území obce Bad Gottleuba-Berggießhübel se Dálnice A17 (Německo) dotýkala západního okraje okresu. Dokončena byla v prosinci 2006. Na severu se hranic okresu dotýkala spolková silnice 6, podél Labe procházela spolková silnice 172. Dalšími důležitými silnicemi byly spolková silnice 172a a státní silnice 177.  Hraniční přechody do Česka se nacházely v Bad Gottleubě-Berggießhübelu do Petrovic, ve Schmilce u Bad Schandau do Hřenska a v Sebnitz do Dolní Poustevny. Nadto existoval větší počet turistických cest, které překračovaly státní hranic a z Německa do Česka se bylo také možné dostat pomocí přívozu z Reinhardtsdorfu-Schöny do Hřenska.

Železniční doprava.

Podél Labe probíhala mezinárodně významná železniční trať Děčín – Dresden-Neustadt, která je částí trati z Berlína do Prahy a na ni navazující regionální trati Sebnitztalbahn a Müglitztalbahn. Obě tyto trati se vyznačují oblouky, stoupáními, tunely a viadukty. Další regionální tratí byla trať Kamenz – Pirna. Nádraží v Bad Schandau bylo jakožto hraniční nádraží zastávkou mezinárodních vlaků.

Letecká doprava.

Nejbližším mezinárodním letištěm bylo letiště Drážďany. Areál bezmotorového létání se nalézal v Pirně-Pratzschwitz.

Historie.

Okres vznikl reformou okresního zřízení 1. srpna 1994 sloučením okresů Sebnitz a Pirna a svým územním rozsahem se podobal úřednímu hejtmanství Pirna, které existovalo do roku 1952. V letě 2002 bylo těžce zasaženo mnoho měst a obcí povodněmi, nejdříve přítoky Labe, potom vzedmutým Labem.  V souvislosti s krajskou reformou v roce 2008 byl zemský okres Sächsische Schweiz spojen se sousedním západním okresem Weißeritzkreis a vznikl tak zemský okres Saské Švýcarsko-Východní Krušné hory ("Landkreis Sächsische Schweiz-Osterzgebirge"). Okresním městem se stala Pirna.

Znak.

Na zeleném poli je umístěna stříbrná vlnovka ubíhající shora vpravo směrem doleva dolů. Bílá vlnovka symbolizovala dominantu okresu, Labe, které oblast v době jejího vzniku, s dějinách i hospodářském a kulturním rozvoji poznamenal víc, než cokoliv jiného. Labe bylo hlavní zeměpisným usměrňovatelem lidových a kulturních pohybů, stejně jako odrazovým můstkem pro osidlování oblasti a dopravu. Labe též bylo zdrojem práce pro mnoho místních řemesel. Na druhou stranu pak Labe představuje symbol pro nejrůznější spojení s vnějším světem. Zelená plocha měla vyjadřovat význam lesů pro rozvoj oblasti, dále pak rekreační charakter oblasti, stejně jako skutečnost, že přibližně 62 % okresu je chráněno kvůli své krajinné hodnotě. Zelená plocha na obou stranách vlnovky také odkazovala na okresy Pirna a Sebnitz, jejichž spojením byl vytvořen nový okres. Barevná kombinace bílá/zelená je též odkazem na saské zemské barvy.

Města a obce.

Správní společenství

Turistika.

K výrazným pamětihodnostem patřil především Národní park Saské Švýcarsko s horami, hrady a mnoha rekreačními možnostmi. Dalšími výletními cíli byly barokní zahrada a zámek Großsedlitz, hrad Stolpen, dinopark v Sebnitz, zámek Kuckuckstein v Liebstadtu, zámek Weesenstein a další.

Zemský okres Sächsische Schweiz () byl v letech 1994–2008 zemský okres v německé spolkové zemi Sasko. Okresní úřad sídlil v Pirně.

The Sächsische Schweiz () is a former district ("Kreis") in the south of the Free State of Saxony, Germany. Neighboring districts were (from west clockwise) Weißeritzkreis, the district-free city Dresden and the districts Kamenz and Bautzen. To the south it borders the Czech Republic.


Znak města.

Na červeném štítě je sv. Jiří na vzpínajícím se stříbrném koni. Je v ocelovém odění a s přilbou na hlavě. Na přílbě má tři pštrosí péra. Oběma rukama drží kopí, jímž probodává tlamu zeleného draka, který leží v patě štítu.  Městský prapor je, stejně jako znak, spojen s patronem města a představuje Kříž svatého Jiří, který se skládá z červeného kříže umístěného na stříbrném podkladu.

Historie.

První písemná zmínka o Brušperku se objevuje v tzv. lokační listině olomouckého biskupa Bruna ze Schauenburku, datované 6. prosince 1269. Tato listina v sobě obsahovala biskupské pověření k založení nového města s dnešním názvem Brušperk (v listině jako "Brunsperch" = Brunův vrch), které měli provést fojtové dvou nedalekých vesnic Jindřich z Fryčovic a Berthold ze Staříče. Vývoj názvu města byl za svou historii pestrý, avšak již v době svého založení byl odvozen přímo od jména zmiňovaného biskupa Bruna, což jeho osobu s městem nedílně spojuje až do dneška. Zajímavostí je, že zmiňovaná a dodnes dochovaná lokační listina není originálem, ale středověkým falzem, které vzniklo patrně 20 až 30 let po založení města na popud rychtáře Bertholda, mající snad za úkol věrně nahradit původní zničenou, nebo ztracenou listinu. Reálné roky založení Brušperka se tak na základě novějších výzkumů musely místo konkrétního data 6. prosince 1269 vložit do širšího období let 1267–1270. Lokalita, ve které město Brušperk leží, se nachází ve strategické oblasti mezi dvěma hraničními řekami Odrou a Ostravicí, které tvoří jakýsi moravský klín, vražený do území Slezska. Ještě kolem roku 1200 zde byly pouze husté lesy a jen velmi řídké osídlení. Až v první čtvrtině 13. století se na brušpersku objevil německý hrabě Arnold z Hückeswagen, který zde začal s první kolonizací a byl také dříve spojován se založením hradu Hukvaldy. Arnoldův syn Frank roku 1256 prodává všechen svůj majetek Brunovi ze Schauenburku, který mezitím získává celou oblast moravského klínu, kterou začne ve velkém osídlovat. Na brušpersku se objevují nová sídla: Brunneswerde (Stará Ves), Fryčovice, Paskov a Staříč. Pro tyto vesnice bylo potřeba vybudovat nějaké centrum s výsadním postavením, kterým se měl stát právě Brušperk. Bruno proto mezi roky 1267–1270 pověřil postavením tohoto města dva rychtáře Bertholda ze Staříče a Jindřicha z Fryčovic, kteří vybrali neobydlený, zalesněný svah nad řekou Ondřejnicí, umístěný zhruba uprostřed mezi výše zmíněnými vesnicemi. Před postavením prvních domů byli budoucí obyvatelé pravděpodobně ubytování právě ve Staříči a Fryčovicích, odkud se vydali na území budoucího města postavit svá první provizorní obydlí. Až poté spolu s rychtou a kostelem začaly na půdorysu dnešního náměstí růst dřevěné měšťanské domy s kamenným základem (kolem města pak i ochranná palisáda). Nové město bylo také pro prvních 12 let osvobozeno od daňových povinností. Brušperk se po svém vybudování stal správním centrem oblasti tzv. brušperského vikbildu, tvořeného Brušperkem, Staříčí, Paskovem, Fryčovicemi a Starou Vsí. V rámci tohoto vikbildu město spravovalo okolní vesnice, bylo sídlem soudu, vykonávalo popravy atd... Brušperk jako takový se tak ve své době mohl svým významem rovnat ostatním centrům v oblasti, jako byly Ostrava, nebo Místek. Město se dále rozvíjelo a například hned v roce 1305 se v listině biskupa Jana VI. z Valdštejna objevuje i první zmínka o existenci brušperského kostela Sv. Jiří, jehož patron se později stal symbolem města. Roku 1389 vydal pro Brušperk biskup Mikuláš z Riesenburka listinu, ve které se vzdal odúmrtního práva a zároveň město vyzval k vybudování hradeb. Ty zde podle tvaru historického jádra a názvu ulice Valy pravděpodobně opravdu vznikly, a to ve formě valů a silnější dřevěné palisády. Problémem však je, že z tohoto opevnění se do dnešní doby už bohužel nic nedochovalo (změnu tohoto faktu může přinést potenciální archeologický průzkum, který ve městě ještě nikdy neproběhl) což bývá tradičně přisuzováno dobytí města Švédy roku 1643, kteří měli po vydrancování a poničení města strhnout i zdejší opevnění. Brušperk byl až do konce 14. století nepřetržitě v rukou olomouckých biskupů. V této době začal být zastavován různým držitelům, což pokračovalo až do roku 1511, kdy byl vykoupen biskupem Stanislavem I. Thurzem. Předchozí časté střídání majitelů vedlo k hospodářskému úpadku města, které mělo se svými asi 350 obyvateli spíše venkovský, zemědělský ráz. V této době se biskupové začali uchylovat k vydávání různých privilegií, která měla zajistit potřebný rozvoj a rozkvět města. Biskupové proto městu mezi lety 1545 až 1568 postupně udělili privilegia na pravidelný týdenní a tři výroční trhy (město těmito privilegii od biskupů dostalo i vlastní les, pastvisko a rybníček). Roku 1567 bylo uděleno důležité privilegium vařit pivo, které od roku 1580 mohl Brušperk dodávat do sousedních vesnic. V průběhu této doby ve městě vznikají i první cechy a začíná se pomalu rozvíjet místní soukenictví.  S příchodem luteránství se v průběhu 16. století město stalo většinově protestanským, což zde způsobovalo řadu potíží. Sílící náboženský a hospodářský tlak ze strany biskupů nakonec v Brušperku vedl někdy mezi lety 1598–1599 k otevřené vzpouře Po jejím potlačení zde začala aktivně probíhat rekatolizace místního obyvatelstva, která ještě zesílila během Třicetileté války, po niž se Brušperk ještě do konce 17. století stal opět převážně katolickým městem. Období Třicetileté války bylo jedním z nejhorších v dějinách města vůbec. V letech 1619–1621 postupně v okolí města operovali a drancovali stavovští vojáci, lisovčíci, sedmihradské vojsko Gábora Bethlena a Valaši. Roku 1626 bylo město vydrancováno a vypáleno dánským vojskem pod velením Petra Arnošta Mansfelda. O rok bylo město opět vydrancováno, tentokrát však císařským vojskem pod velením Albrechta z Valdštejna. Nejhorší rána ale nakonec přišla až roku 1643, kdy bylo město dobyto, vydrancováno a z části vyvražděno švédským vojskem pod velením Lennarta Torstenssona. Ze všech škod se pak město po válce vzpamatovávalo více než 50 let, až do začátku 18. století.  Zmíněné 18. století bylo pro město spojeno s opětovným vzestupem a rozvojem, který zaznamenalo především soukenictví, které se již dříve v průběhu 17. století stalo dominantním řemeslem. Do poloviny 18. století se počet zdejších obyvatel zvětšil na více než tisíc. Někdy v letech 1752–1754 ztratilo město v souvislosti s tereziánskými reformami pravomoc hrdelního práva, které drželo již od dob svého založení "(Ze zpráv o odsouzených se dodneška dochoval například záznam o popravě jistého Jana Hully, který byl v Brušperku na popravčím vrchu pověšen roku 1710 za svatokrádež v kostele v nedaleké Staré Vsi.)". Vrátíme-li se k rozvoji města, v 70. letech 18. století se již na soukenictví podílely až 2/3 obyvatelstva. Roku 1789 byla na jižním okraji města založena osada Antonínov, která dostala své jméno podle 1. olomouckého arcibiskupa Antonína Colloredo-Waldsee.  Roku 1802 vypukl ve městě rozsáhlý požár, který zničil asi 8% veškerých domů, vč. radnice. V této době byla stále naprostá většina domů ze dřeva, nejviditelnějším následkem požáru tak byla postupná přestavba starých domů na zděné. V letech 1823 a 1824 byl vybudován první vodovod a kašna na náměstí. Město bylo zároveň v této době na vrcholu svého významu, kdy svou soukenickou výrobou překonával i Valašské Meziříčí, nebo Příbor. S rozvojem průmyslu v regionu ale začalo od 30. let postupně upadat. Roku 1830 je na jihovýchod od města založena další osada - Borošín. Roku 1840 město koupilo současnou budovu radnice, kam se celý úřad přesunul z původní budovy na náměstí. V letech 1847 a 1848 bylo město zasaženo silnou epidemií cholery a tyfu, která zahubila asi 11,5% všech obyvatel. Počet obyvatel celkově začal v této době stagnovat na zhruba 2800. Postupný úpadek města byl zřejmý i po zrušení patrimoniální správy, kdy se Brušperk roku 1850 neúspěšně ucházel o zřízení místního soudního okresu. Roku 1859 byly zrušeny cechy a začala se rozvíjet nová řemesla jako obuvnictví, krejčovství a punčochářství. S postupnou liberalizací společnosti začínají vznikat první spolky, tím nejstarším v Brušperku byl Čtenářský spolek Bruno. Do konce staletí se pak město napojí na pravidelné dálkové poštovní spojení, založí se první obecní knihovna a hasičský sbor. Roku 1896 je zřízena první lékárna.  Období následujícího 20. století úzce navázalo na dosavadní vývoj předchozích dob. Už od konce 19. století se začaly objevovat snahy o stavbu železnice a napojení Brušperka na železniční síť, které pokračovaly až do začátku první světové války. V průběhu války nakonec na 61 místních mužů vstoupilo do Československých legiích, což je po Frýdku a Místku zdaleka nejvíce v celém okresu. Za první republiky došlo roku 1920 ke sjednocení Brušperka s Antonínovem. Ve 20. letech vznikla první autobusová linka, město bylo elektrifikováno a roku 1929 se konečně začalo s výstavbou železnice, která však byla hned roku 1930 definitivně zastavena. Po podepsání Mnichovské dohody přišlo do města z oblasti zabraných Sudet celkem 56 německých uprchlíků, pro které zde byly postaveny první činžovní domy. Za druhé světové války byl ve městě velmi aktivní protinacistický odboj, o čemž svědčí 50 obětí z řad brušperských občanů, z nichž byla většina popravena. Město jako takové bylo osvobozeno Rudou armádou v rámci Ostravsko-opavské operace dne 4. května 1945.  Po válce byl Brušperk v létě 1946 osobně navštíven prezidentem Edvardem Benešem. Roku 1951 byla dokončena budova zdejší Základní školy, stavená podle funkcionalistického projektu místního rodáka Vladimíra Chamráda a Vladimíra Meduny. V 60. letech se město stalo obětí dalších silných povodní, které město sužovaly již po staletí. V průběhu 20. století proto docházelo k napřimování toku řeky Ondřejnice. Nakonec však pomohla až stavba soustavy tří vodních nádrží na okolních potocích, které byly vybudovány na začátku 70. let. Roku 1969 probíhaly velké oslavy 700 let založení města, zároveň byl otevřen Památník Vojtěcha Martínka. V roce 1981 byla dostavěna budova zdejší Mateřské školy.  Roku 1992 bylo zachované historické centrum města prohlášeno za městskou památkovou zónu. To díky unikátní rázovité maloměšťanské architektuře severomoravského typu, která v okolních městech vlivem dynamického rozvoje vzala za své. Hospodářský úpadek, který Brušperk postihl v průběhu 19. století, když se navíc město roku 1850 nestalo sídlem soudního okresu roku a následně se mu vyhnula i železnice, znamenal definitivní odsouzení k provinčnosti, která však dodneška zajistila unikátní charakter, kterým město disponuje a díky kterému je také jeho centrum památkovou zónou.

Pamětihodnosti.

Historické jádro města je městskou památkovou zónou.

Brušperk (německy "Braunsberg" , při založení "Brunsperch", často též nazýván jako Lašský Betlém) je malé moravské město na severovýchodě České republiky, nedaleko podhůří Beskyd, v okrese Frýdek-Místek, v Moravskoslezském kraji. Městem protéká řeka Ondřejnice, která jej rozděluje na dvě části. Svou polohou se Brušperk nachází zhruba uprostřed území mezi Ostravou, Frýdkem-Místkem a Příborem, v oblasti zvané Lašsko. Město leží ve výšce 260 m n. m., (dno řeky 235 m n. m.). Nejvyšším bodem Brušperka je kopec sv. Marka s nadmořskou výškou 312 m n. m. Historické jádro města, obsahující zachovaný gotický půdorys náměstí, podloubí a historické budovy, včetně barokního kostela sv. Jiří, bylo jakožto unikátní architektonický prvek prohlášeno v roce 1992 za městskou památkovou zónu.  Žije zde obyvatel.

Brušperk () is a town in the Moravian-Silesian Region of the Czech Republic. It has a population of around 4,000 inhabitants. The Ondřejnice river flows through the town. The town centre is historically significant and is protected by law as Urban monumental zone.


Silmarily v dějinách Ardy.

Když byl Fëanor donucen odejít do Formenosu, zamkl je do železné místnosti. Za nějaký čas zničil Melkor společně s Ungoliant Dva stromy, a tak jediné světlo stromů zůstalo v silmarilech. Valar naléhali na Fëanora, aby jim je dal a oni mohli obnovit život stromů, ale odmítl. Až potom se zjistilo, že Melkor zabil Fëanorova otce Finwëho, ukradl silmarily a utekl do Angbandu, své pevnosti na severu Středozemě, kde je zasadil do železné koruny.  Fëanor proklel Melkora a nazval ho "Morgoth", „temný nepřítel světa“. Rozzlobil se ale též na Valar za to, že je chtěli mít pro své vlastní záměry. Společně se svými syny složil Fëanorovu přísahu, která je zavázala k boji proti komukoliv, kdo jim odepře silmarily. Tato přísaha později způsobila mnoho problémů včetně masového vraždění a bojů elfů proti elfům.  Fëanor dovedl velkou část Noldor zpět do Středozemě. Pět velkých bitev bylo vybojováno v Beleriandu (v první z nich padl Fëanor), ale silmarily nebyly dobyty zpět. Jen jeden byl získán Berenem a Lúthien přes velké nebezpečí a ztráty. Později se dostal k Eärendilovi, který plul prosit Valar o odpuštění a pomoc proti Morgothovi. Díky silmarilu se dostal přes zápověď Valar (nikdo přes ní nemohl doplout ze Středozemě do Amanu). Valar potom dali silmaril na oblohu a ten se zjevil elfům a lidem ve Středozemi jako jasná hvězda.  Další dva silmarily zůstávaly v Morgothově moci, ale na konci války hněvu mu je sebrali Valar. Ukradli je však jediní dva přeživší Fëanorovi synové, Maglor a Maedhros, kteří byli hnáni přísahou. Ale klenoty pálily jejich ruce stejně jako předtím Morgothovy, jelikož byly posvěcené a oni díky svým činům na ně ztratili právo. Kvůli nesnesitelnému utrpení skočil Maedheros do ohnivé propasti spolu s jedním silmarilem a Maglor hodil druhý do moře. Tak se dostaly silmarily do tří elementů – do vzduchu, vody a země.  Podle Mandosovy věštby bude po návratu Melkora a jeho definitivní porážce v Dagor Dagorath svět změněn a Valar získají silmarily zpět. Potom bude Fëanor osvobozen ze síní Mandosu a dá silmarily Yavanně, ta je rozbije a oživí s nimi Dva stromy. Hory Pelóri budou pak srovnány se zemí a světlo stromů zalije svět neutuchajícím štěstím.

Silmarily (quenijsky "záření čistého světla", plurál Silmarilli) jsou tři zářící klenoty z Tolkienova světa, Středozemě. Je v nich uzavřeno světlo Dvou stromů vytvořených Yavannou. Klenoty byly vytvořeny z krystalické hmoty "silima" Fëanorem, elfem z Noldor, ve Valinoru během hvězdných věků.  Silmarily nejsou obyčejné klenoty, které vydávají světlo. V jistém smyslu jsou i „živé“ a „posvátné“. Nedají se poškodit žádnou silou. Jejich záře se podobá hvězdám. Jak je Fëanor dovedl vyrobit, není plně objasněno, ale známe materiál – světlo – Bílého a Zlatého stromu, Telperionu a Laurelinu, uvězněné ve třech krystalech. Mocní Valar včetně kováře Aulëho nebyli schopni vytvořit jejich kopie. Ani Fëanor nemohl vytvořit nové, protože část jeho bytí přešla do jejich výroby. Cena silmarilů je v Ardě nevyčíslitelná, a to i pro Valar. Varda je posvětila a Mandos předpověděl, že jsou v nich uzamčeny osudy Ardy – země, moře i vzduchu.

The Silmarils (Quenya pl. Silmarilli, "radiance of pure light") are three fictional brilliant jewels composed of the unmarred light of the Two Trees in J. R. R. Tolkien's legendarium. The Silmarils were made out of the crystalline substance "silima" by Fëanor, a Noldorin Elf, in Valinor during the Years of the Trees. The Silmarils play a central role in Tolkien's book "The Silmarillion", which tells of the creation of Eä (the universe) and the beginning of Elves, Men, and Dwarves.


Tradice.

Tanach.

Podle Starého zákona nejmenovaná královna země sábské slyšela o veliké moudrosti krále Šalomouna, vládnoucího v Izraelském království. Královna proto cestovala k Šalomounovi spolu s cennými dary, zlatem, drahým kamením a vzácným dřevem, aby vyzkoušela Šalomounovu moudrost svými hádankami. Královna byla Šalomounovou moudrostí a bohatstvím naprosto ohromena a vyslovila požehnání k Bohu, kterého uctíval Šalomoun. Šalomoun královně oplatil její dary a „vše co žádala“, načež se královna vrátila zpět do své země. Královna ze Sáby byla velmi mocná, o čemž svědčí obrovské dary, jež dala Šalomounovi, včetně asi čtyři a půl tuny zlata.  Šalomoun měl dobré styky s fénickým králem Týru Chíramem, se kterým Izrael rozvíjel čilý obchod, ale i další projekty, jako stavbu Šalomounova paláce, či jeruzalémského chrámu, na němž se podíleli féničtí řemeslníci, ale také vybudování přístavu v Ecijon Gever u Ejlatu a obchodního námořnictva, které izraelský zahraniční obchod rozšířil i na africké pobřeží. Příběh o setkání africké královny a izraelského krále se tak považuje za důkaz významných obchodních vztahů Izraelského království a afrických zemí.

Nový zákon.

V Novém zákoně je zmíněna v Matoušovi a Lukášovi. Podle evangelií Ježíš naznačoval, že ona a Ninivané budou soudit generace Ježíšových současníků, kteří ho odmítnou. Křesťanská interpretace královny ze Sáby, mající své kořeny ve Starém zákoně, typicky zdůrazňuje historickou a přenesenou hodnotu z příběhu; ten je tak křesťany interpretován jako metafora i analogie: královnina návštěva Šalomouna je přirovnávána k symbolickému manželství církve s Kristem, kde Šalomoun představuje mesiáše a královna ze Sáby pohanský lid, který jej přijímá.  Královnina neposkvrněnost, neboť aby mohla držet královskou hodnost, musela být panna, je také považována za předzvěst Panny Marie; královna ze Sáby byla předmětem stejné úcty, jako později Marie a obě tyto postavy hrály ve svých kulturách přesně stejnou úlohu. Tři dary, které královna Šalomounovi přinesla, tedy zlato, koření a drahé kameny, jsou obdobou k darům Tří králů novorozenému Ježíšovi.

Korán.

Korán se o královně ze Sáby nikdy nezmiňuje jménem, ačkoliv arabští komentátoři Koránu ji jmenují "Bilqís", či "královna Jihu". Příběh je téměř stejný jako v Bibli, vychází z židovské tradice. Svatá kniha muslimů vypráví, že král Šalomoun se doslechl o zemi, jíž vládla královna a jejíž lid uctíval Slunce. Poslal proto královně zprávu, kde ji zval, aby k němu přišla v pokoře:  Královna se radila se svými šlechtici, kteří konečné rozhodnutí nechali na ní. Královna se rozhodla poslat Šalomounovi posla s darem jako smířlivé gesto a vyčkat, jak král zareaguje. Šalomoun však posly odmítl a odpověděl královně výhrůžkou invaze. Šalomoun se poté obrátil na své sluhy – džiny –, aby mu donesli trůn královny ze Sáby dříve, než měla dorazit sama královna a jako mrknutím oka se před Šalomounem objevil královnin trůn. Královna přicestovala k Šalomounově dvoru do Jeruzaléma a když vstoupila do králova křišťálového paláce a byl jí ukázán její vlastní trůn, stala se věřící.

Příběhy proroků.

V Ibn Kahhirových „Příbězích proroků“ je příběh téměř stejný jako v Koránu. Šalomoun se rozhodl vykonat pouť do svaté mešity v Mekce, kterou vybudoval prorok Ibrahim. Když král vykonal hadždž, pokračoval v cestě na jih, do města San'á, dnešního hlavního města Jemenu, kde byl ohromen zdejším zavlažovacím systémem. San'á se nachází poblíž města Marib, které je považováno za hlavní město Sábského království. Šalomoun poslal dudka, aby prozkoumal zemi a našel zdroje podzemní vody. Protože pták dlouho nevracel, Šalomoun se rozzuřil. Dudek se nakonec vrátil k Šalomounovi se zprávami o Sábě, zemi jež žila v blahobytu a její královně s nádherným trůnem, avšak královnu i její lid ovládal Satan a Sábané místo Všemohoucího Boha uctívali slunce. Šalomoun poslal po dudkovi královně dopis, aby se poddala Bohu. Královna rozzuřeně svolala své dvořany, kteří konečné rozhodnutí přenechali královně. Ta se rozhodla poslat Šalomounovi dar a přitom po poslu zjistit, jakou silou Šalomoun disponuje. Když královnini emisaři dorazili k Šalomounovi, král nechal nastoupit celou svou armádu, aby poslové viděli dobře vyzbrojené vojsko, které disponovalo i lvy, tygry a ptáky. Poslové byli ohromeni Šalomounovou armádou i bohatstvím, ale když předávali dary na znamení přátelství, král je odmítl a s tím, že jestli se královna a její lid neodvrátí od svého modlářství, Sábu vyvrátí. Královna se nato rozhodla Šalomouna vidět osobně. V Jeruzalémě ji Šalomoun uvítal se všemi poctami a ona byla tak ohromena jeho mocí a nádherou, že se vzdala uctívání slunce a přijala monoteismus.  Korán přesně nepopisuje, kde se mělo království rozkládat, ale další islámské zdroje uvádějí, že hlavním městem Sáby byl Marib, který leží v dnešním Jemenu, nedaleko San'y. Korán se zmiňuje, jak bylo království Sába zničeno staletí po smrti Bilqís, protože lidé opustili pravou víru a navrátili k polyteismu:

Starověcí historikové.

Židovský historik Flavius Iosephus v jednom spisu popisuje židovský tradiční výklad cesty královny ze Sáby, které dává jméno Nicaula, za Šalomounem do Jeruzaléma. Órigenés o královně tituluje jako královně Egypta a Etiopie, přičemž zřejmě zaměňuje etiopské město Sába, později perským velkokrálem Kambýsem přejmenované na Meroe, a postavu královny ze Sáby. Oba raně církevní otcové, Órigenés i svatý Jeroným Makedu považují za královnu černošské africké národnosti.

Archeologické nálezy.

V roce 1951 byl v jižní Arábii, v dnešním Jemenu, americkým týmem vedeným doktorem Wendellem Phillipsem objeven Mahram Bilqís – Chrám měsíčního božstva. Archeologické nálezy chrámu, jenž byl hlavní svatyní sábské civilizace, podporují myšlenku, že královna ze Sáby vládla v oblasti jižní Arábie a že v oblasti kolem chrámu se nacházelo i hlavní město říše. Samotný chrám pak podle Dr. Billa Glanzmana, vedoucího vykopávek, sloužil v letech 1200 př. n. l.–550 jako poutní místo; jeho náboženský význam by tak přežil i pád sábské civilizace v 6. století př. n. l.  Výzkumný tým organizovaný a financovaný nadací American Foundation for the Study of Man (AFSM) a vedený profesorem z University of Calgary Dr. Billem Glanzmanem pracoval v chrámu ve spolupráci s jemenskými archeology i místními beduíny. Mnohé nalezené artefakty, jako keramika, nápisy a umělecké předměty znamenají důležité objevy pro odhalování starověkých dějin jižní Arábie; podle Billa Glanzmana představovalo království královny ze Sáby „kolébku arabské civilizace“ a samotný chrám „byl srdcem její země“.

Umělecké zpracování.

Středověk.

Středověké umění zobrazovalo především návštěvu královny ze Sáby u krále Šalomouna, např. vyobrazení na portálu Cathédrale Notre-Dame d'Amiens v francouzském městě Amiens, který zahrnuje jako obdobu části většího vyobrazení darů od mágů. Katedrály ze 12. století, například Notre-Dame de Strasbourg, Notre-Dame de Chartres, katedrála v Rochesteru či Canterbury mají umělecké vyobrazení královny ve zdobení oken a dveřních zárubní.

Renesance.

Giovanni Boccaccio postavu královny ze Sáby zpracoval ve svém díle "De mulieribus claris" (1362). Christine de Pisan v knize "Le Livre de la Cité des Dames", kterou reaguje na Boccacciovu "De mulieribus claris" jej následuje. Na freskách v Arezzu (pocházejí přibližně z roku 1466) od Piera della Francescy na „Legendě o Pravém kříži“ je ztvárněna audience královny ze Sáby u Šalomouna. Legenda spojuje paprsky Šalomounova paláce, které uctívala královna ze Sáby, s dřevem ukřižování. Renesanční kontinuita s metaforickými pohledy na královnu ze Sáby se shoduje s gotikou v tématu darů od mágů a je zřetelnější v klanění se. Například Hieronymus Bosch si v roce 1510 vybral scénu Šalomouna a královny ze Sáby na ozdobném límci jednoho z mágů.

Královna ze Sáby (hebrejsky מלכת שבא, arabsky ملكة سبأ, ge'ez ንግሥተ ሳባ) byla vládkyně starověkého království zmiňovaného ve Starém zákoně. Zmiňována je v hebrejském Starém zákoně, konkrétně v první knize královské a druhé Paralipomenon, ale také v Novém zákoně, Koránu a etiopských legendách, zvláště etiopské národní sáze "Kebra Nagast" – Právo králů, sepsané v jazyce ge'ez ve 12. století, kde ji Etiopané nazývají jménem Makeda (ge'ez ማክዳ), ale její jméno bylo v různých zemích a různých dobách jiné. V islámské tradici je známa jako Bilqís (arabsky بلقيس). Král Šalomoun ji znal jako královnu ze Sáby. Žila pravděpodobně v 10. století př. n. l. Přibližná poloha její říše je historickým sporem mezi Etiopií a Jemenem.  Zůstává otevřeno, zda královna ze Sáby skutečně žila či nikoliv, protože nebyly nalezeny žádné soudobé nápisy svědčící o její existenci. Jako biblický příběh může mít svůj původ zpětně v některé starší sumerské či chaldejské mytologii. Podobný příběh existoval i v Persii, kde královna vystupovala jako dcera čínského vládce. Hebrejský biblický text vznikl pravděpodobně mezi 7. a 6. století př. n. l. Je však možné, že král Šalomoun udržoval spojení s některou africkou královnou. Jiná teorie se opírá o vyprávění o královně ze Sáby z kanaánského zvyku hieros gamos (posvátný sňatek), což by vysvětlovalo, proč křesťanský etiopský císařský rod odvozuje svůj původ od nemanželského syna krále Šalomouna a královny ze Sáby, císaře Menelika I. Poslední habešský císař Haile Selassie I. tak měl pocházet z 225. generace potomků Šalomouna a královny ze Sáby.

The Queen of Sheba (; ) is a figure first mentioned in the Hebrew Bible. In the original story, she brings a caravan of valuable gifts for the Israelite King Solomon. This tale has undergone extensive Jewish, Islamic, and Ethiopian elaborations, and has become the subject of one of the most widespread and fertile cycles of legends in the Orient.  Modern historians identify Sheba with the South Arabian kingdom of Saba in present-day Yemen. Yemen was one of the colonies of ancient Ethiopia, before the fall of the Axum Empire. The queen's existence is disputed among historians.


Život.

Narodila se jako "Feiga Chaimovna Roitmanová - Roitblat" ("Феига Хаимовна Роитман") v  židovské rodině, jako jedno ze sedmi dětí.

Sociální revolucionářka.

Již v raném mládí se stala politickou revolucionářkou.  Zprvu byla přívrženkyní anarchistů. Až později vstoupila do Strany socialistů-revolucionářů (Eseři). V roce 1906 byla zatčena v Kyjevě za spoluúčast na anarchistickém atentátu. Při výbuchu bomby byl zabit carský úředník. Kaplanová byla poslána do pracovního tábora na Sibiř. Propuštěna byla po Únorové revoluci v roce 1917, kdy padla carská vláda. Následky výbuchu bomby v Kyjevě a pobyt ve vězení jí podlomily zdraví, trpěla bolestmi hlavy a občasnou slepotou.

Atentát na Lenina a smrt.

Po Říjnové revoluci došlo mezi socialistickými revolucionáři a bolševickou stranou k vážným politickým rozepřím. V důsledku toho bolševici zakázali všechny ostatní politické strany. Obětí následujícího teroru se stali i car Mikuláš II. a jeho rodina (Jekaterinburg 17. července 1918). V té době se Kaplanová rozhodla zavraždit bolševického vůdce Vladimira Iljiče Lenina.  Atentát na Lenina byl proveden dne 30. srpna 1918. Lenin hovořil v bývalém Michelsonově závodě v Moskvě, jak je nutné bojovat proti československým legionářům. Po shromáždění vycházel ven a zamířil ke svému automobilu, zde byl zasažen dvěma nebo třemi výstřely do ramene, klíční kosti a krku. Ačkoli byl vážně zraněn, brzy se alespoň částečně uzdravil. Ale následky zranění trpěl téměř pět let, až do konce svého života. Ona sama byla na místě zatčena, vyšetřována vrahem cara Mikuláše Jurovským, údajně mučena a při výslechu se přiznala. V poslední době, po stu letech, někteří historici zpochybňují oficiální verzi. Podle těchto nedoložených spekulací nebyla Kaplanová skutečnou pachatelkou atentátu, resp. Lenin neměl být vážně zraněn. Argumentuje se také částečnou slepotou Kaplanové (z čehož plynou pochybnosti o třech zásazích z poměrně velké vzdálenosti) a rozdíly mezi oficiální verzí a úředními dokumenty.  V pondělí 2. září 1918 byla Kaplanová odsouzena k trestu smrti a následující den, v úterý 3. září 1918, byla zastřelena. Jediným svědkem její popravy byl proletářský básník Děmjan Bědnyj.  Pro sovětskou propagandu představovala Kaplanová zrůdu a netvora. Ani po pádu socialismu nebyla plně rehabilitována. 1. dubna 2002 však byl v Moskvě odhalen její bronzový památník (ulice 1. Šipkovskij pereulok), jehož autorem je ruský sochař Alexander Frolov.

Fanny Jefimovna Kaplanová, (rusky "Феига Ефимовна Каплан") známá také jako Fanny Kaplanová nebo Dora Kaplanová (10. února 1890, Volyňská gubernie, Ruské impérium – 3. září 1918 Moskva) byla ruská politická revolucionářka.

Fanny Efimovna Kaplan (; real name Feiga Haimovna Roytblat, ; February 10, 1890 – September 3, 1918) was a member of the Socialist Revolutionary Party. Kaplan allegedly shot Vladimir Lenin.  As a member of the Socialist Revolutionaries (SRs), Kaplan viewed Lenin as a "traitor to the revolution" when the Bolsheviks banned her party. On 30 August 1918, she approached Lenin as he was leaving a Moscow factory, and fired three shots, badly injuring him. Interrogated by the Cheka, she refused to name any accomplices, and was shot on 3 September. The Kaplan attempt and the Moisei Uritsky assassination provoked the Soviet government to reinstitute the death penalty after its abolition on October 28th, 1917.


Život.

Vico se narodil v rodině knihkupce, ve škole vynikal, takže mohl přeskakovat ročníky, ale z jezuitské gramatické školy pro špatné zdraví i nespokojenost se školou odešel a vzdělával se sám jako autodidakt. Od roku 1686 byl vychovatelem, 1699 se oženil a stal profesorem rétoriky na univerzitě v Neapoli. Roku 1734 se stal historiografem neapolského krále Karla III. a 1741 se pro špatné zdraví stáhl do soukromí.

Myšlení.

Vico byl originální myslitel, který velmi mnoho četl, ale všechny inspirace přijímal po svém a kriticky. Tak byl silně ovlivněn Descartem, nicméně odmítl jeho představu, že by kritériem pravdy mělo být jasné a zřetelné poznání. Pravdivé je podle něho to, co jsme sami udělali; občanský život – podobně jako matematika – je založen na konstrukcích. Descartova racionální metoda je důležitá, nelze ji však uplatnit v politice nebo v občanském životě; to by bylo jako „zbláznit se podle pravidel rozumu“, chtít ve spletité skutečnosti postupovat jako podle pravítka.  Ani poznání nemůže postupovat jen racionální „geometrickou“ metodou, neboť v něm hraje podstatnou roli intuice a představivost. Vico tak rozlišoval raná čili „poetická“ – to znamená především tvořivá – období jednotlivých kultur, jimž odpovídá i poetické náboženství, poetické právo a podobně, a období racionální, kdy se lidé naučili používat rozumových nástrojů, což vedlo ke zdokonalování společnosti a růstu blahobytu. Nicméně časem se tím tyto kultury vyčerpají a upadají do „druhého barbarství“, „barbarství reflexe“.  Civilizace se vyvíjejí cyklicky ve třech fázích: božské, hrdinské a lidské. Každé z nich odpovídají specifické politické a společenské rysy a také literární prostředky. V božské fázi lidé chápou prostřednictvím porovnání, trop a metafor, v heroické prostřednictvím metonymií a synekdoch, jimž odpovídají feudální a monarchické instituce. Lidskou fázi charakterizuje demokracie a ironická reflexe. Tyto tři fáze se mohou opakovat a tvoří „věčné schéma dějin“.  Filosofie a věda stojí proti sobě, neboť v oblasti lidských zájmů je jen málo toho, co lze racionálně ověřit a odvodit z axiomů. Věda je založena na ověřování, kdežto společnost potřebuje „společný smysl“, "sensus communis", podle něhož se lidé ve světě orientují a mohou také jednat. Vico zdůrazňuje aristotelskou „praktickou moudrost“ čili fronésis, která dokáže obě oblasti překlenout a spojit. V lidském a společenském životě hrají hlavní roli pravděpodobnost a okolnosti a pravdivé není to, co jasně poznáváme, nýbrž co dokážeme udělat (lat. "verum et factum convertuntur").

Význam a vliv.

Vicovo hlavní dílo, „Základy nové vědy“ ("Scienza nuova"), vyšlo roku 1725 a podruhé 1730, nevyvolalo však valný zájem. Teprve později začalo působit a významně ovlivnilo další myšlení o společnosti. Vica četl Montesquieu, Rousseau a pravděpodobně i Diderot, schéma tří fází převzal Auguste Comte, navázal na něj Herder, Goethe, Coleridge, Hegel a Marx, v moderní době zejména Benedetto Croce, Bertrand Russell, Samuel Beckett, Isaiah Berlin, Karl Löwith a Marshall McLuhan. James Joyce napsal: „Když čtu Vica, moje představivost roste, což se neděje při četbě Freuda nebo Junga.“ Z českých badatelů se mu věnoval především Jaroslav Kudrna.  Vico představuje jakýsi most mezi humanismem a osvícenstvím. Jeho dílo je živé v literární vědě a Vico se pokládá za jednoho z objevitelů historické dimenze společnosti a její evoluce, ze zakladatelů filosofie dějin, kulturologie, sociologie a konstruktivismu.

Giambattista Vico nebo Giovanni Battista Vico (vysl. "džambatista víko", 23. června 1668, Neapol – 23. ledna 1744, Neapol) byl italský filosof, historik a právník, zakladatel filosofie dějin a jeden z prvních myslitelů kulturního vývoje národů a společnosti.

Giambattista Vico (born Giovan Battista Vico ; ; 23 June 1668 – 23 January 1744) was an Italian political philosopher and rhetorician, historian and jurist, of the Age of Enlightenment. He criticized the expansion and development of modern rationalism, was an apologist for Classical Antiquity, a precursor of systematic and complex thought, in opposition to Cartesian analysis and other types of reductionism, and was the first expositor of the fundamentals of social science and of semiotics.  The Latin aphorism "Verum esse ipsum factum" ("What is true is precisely what is made") coined by Vico is an early instance of constructivist epistemology. He inaugurated the modern field of the philosophy of history, and, although the term "philosophy of history" is not in his writings, Vico spoke of a "history of philosophy narrated philosophically." Although he was not an historicist, contemporary interest in Vico usually has been motivated by historicists, such as Isaiah Berlin, a philosopher and historian of ideas, Edward Said, a literary critic, and Hayden White, a metahistorian.  Vico's intellectual "magnum opus" is the book "Scienza Nuova" (1725, "New Science"), which attempts a systematic organization of the humanities as a single science that recorded and explained the historical cycles by which societies rise and fall.


Vývoj a výroba.

Výroba verzí Condor I a II byla zahájena v roce 1920 (resp. 1921). Konstrukce zprvu úzce navazovala na zkušenosti s typy Eagle a Falcon, ale poměrně rychle firma uplatnila řadu změn v konstrukci a po postavení 106 kusů motorů Condor I a II výroba přechází na nové varianty. Mezi lety 1923–1930 se pak vyrábí výkonnější a výrazně zdokonalené motory Condor III, IIIA a IIIB. Ty se od starších verzí liší mj. zvýšeným kompresním poměrem, vyššími otáčkami, překonstruovaným klikovým mechanismem (s jednoduchou a rozvidlenou ojnicí, namísto předchozího řešení s hlavní a zavěšenou vedlejší ojnicí) a překonstruovanou, zesílenou konstrukcí (zejména se jednalo o změny v konstrukci klikové skříně, rovněž byla použita jiná ložiska a kvalitnější materiály). Navíc zcela nové řešení reduktoru s jednostupňovým převodem čelními ozubenými koly se podařilo motor oproti předchozím verzím zkrátit o 485 mm (nový reduktor byl zároveň i lehčí a výrobně jednodušší, tedy i levnější). Sériovou výrobu uzavíraly motory Condor IV a IVA se vzletovým výkonem 750 hp (559,3 kW) při 2000 ot/min, ale těch vzniklo již jen 22.  Ačkoliv celková výroba dosáhla jen 327 kusů, lze i tak konstrukci hodnotit jako úspěšnou — po skončení války, po seškrtání obrovských zbrojních zakázek, kdy vojenská letectva dlouho vystačila buď s letouny zkonstruovanými a vyrobenými ještě za války, nebo alespoň na válečné konstrukce mnohdy úzce navazujícími, byla poptávka na trhu jen omezená — kupříkladu konkurenční motor Siddeley-Deasy Tiger, jehož vývoj se zdržel, byl nakonec ještě před dokončením vývoje zrušen protože většinu možných zakázek na motory v této výkonové kategorii na sebe strhla právě firma Rolls-Royce Ltd. s typem Condor.

Použití.

Tyto motory mj. poháněly i letouny Avro 549, Avro 557, Avro 561, Beardmore Inflexible, Blackburn Iris, Hawker Hornbill, Hawker Horsley, Saunders Valkyrie, Short Singapore, Vickers Virginia, Vickers Vanguard, Vickers Vixen, Westland Yelovil či vzducholoď R 100.

Rolls-Royce Condor byl letecký motor vyvíjený od roku 1918, původně pod označením "Rolls-Royce G". Zpočátku se s ním počítalo, mimo jiné, jako s pohonnou jednotkou tehdy vyvíjeného bombardéru "Handley Page V" (později H.P.15, typ byl zařazen do služby jako Handley Page V/1500, zprvu projektovaného jako dvoumotorový; kvůli zpoždění vývoje motorů s očekávaným výkonem 600 hp ale projekt byl přepracován pro pohon čtyřmi motory Rolls-Royce Eagle VIII).

The Rolls-Royce Condor aircraft piston engine was a larger version of the Rolls-Royce Eagle developing up to 675 horsepower (500 kW). The engine first ran in 1918 and a total of 327 engines were recorded as being built.


Popis.

Listy jsou velké, zpeřené a často tak tvrdé, že si je nezkušené oko může splést s plastem. Lístky jsou nečleněné a často ostnaté. U skupiny tzv. „modrých cykasů“ mají listy atraktivní namodralou barvu ("Encephalartos lehmannii" a "Encephalartos princeps"). Mezi modré cykasy patří i ostnaté "Encephalartos trispinosus" či "Encephalartos horridus", jediné cykasy se silně ostnatými listy.  Efektním prvkem jsou středové pohlavní orgány - šišky, kde především samčí šišky patří k největším v rostlinné říši. Např. "Encephalartos ferox" je známý jasně červenooranžovými šiškami.  Kmeny často vytvářejí přírůstky a rostliny se tedy mohou větvit, na rozdíl např. od cykasů rodu "Lepidozamia".

Etymologie a české názvy.

Několika druhům se v zemích původu běžně říká "chlebová palma", protože z kmene se získává škrobovitá hmota, ze které lze upéct chlebové placky. Jméno rodu bylo proto německým botanikem Johannem Georgem Christianem Lehmannem v roce 1834 odvozeno z řeckých slov "en" (uvnitř, v), "kephali" (hlava) a "artos" (chleba).  Podobně jako řecký název „chlebová hlava“, pochází český název píchoš z 19. století (1846) od J. S. Presla. Ten je autorem i známějších jmen jako např. bledule, kukuřice či kopretina. Tyto názvy uvádí i Ottova encyklopedie ve vydání z roku 1908. Vlastní názvy pro rod "Encephalartos" má vedle češtiny například i litevština.

Ochrana.

Přežití starobylých cykasů rodu "Encephalartos" je silně ohroženo. Jejich počet prudce poklesl především v posledních letech a několik druhů již ve volné přírodě zcela vyhynulo. Prudký pokles počtu cykasů je způsoben jak změnami v jejich přirozeném prostředí, tak i krádežemi rostlin z přírody.  Z vyhynulého druhu "Encephalartos woodii" přežívá ve sklenících pouze několik samčích rostlin, všechny odebrané jako přírůstky jediného jihoafrického samčího stromu. Neexistují tedy semena.  "Encephalartos relictus" již neexistuje ve volné přírodě. Mnoho lidí se domnívá, že je tato rostlina vymřelá, ale jde o záměnu s termínem vymřelý v přírodě.  "Encephalartos latifrons" je odkázán na umělé opylování, protože poslední existující rostliny jsou od sebe příliš vzdálené. Poslední semena byla v přírodě nalezena v roce 1925.  Takřka 6000 vzrostlých rostlin "Encephalartos senticosus" bylo po roce 1963 vyvezeno jihoafrickou vládou do zahraničí nebo odprodáno v rámci projektu jejich záchrany při stavbě přehrady. Tyto rostliny jsou proto často zastoupeny ve světových sbírkách. K podobnému kroku se v minulosti odhodlala i australská vláda s cílem zachránit některé makrozamie. Díky této snaze dnes najdete v každé větší světové zahradě několik mohutných starých stromů, které by byly ze semen nedostupné. Žádná česká botanická zahrada se k odkupu těchto nádherných rostlin neodhodlala.  Všechny druhy píchošů jsou zapsány na hlavním seznamu CITES I, který kontroluje obchod s ohroženými druhy - jak s rostlinami, tak i jejich semeny.

Píchoše v Česku.

Rod píchoš je u nás zastoupen především v soukromých sbírkách. Mimo ně lze nalézt velké exempláře v Botanické zahradě Liberec (samec "Encephalartos villosus"), Brně ("Encephalartos hildebrandtii" a "Encephalartos villosus") a mladé rostliny i v pražské Fata Morgana ("Encephalartos horridus").

Píchoš ("Encephalartos") je rod cykasů z čeledi zamiovité. Rod zahrnuje 65 druhů a je rozšířen v Africe. Píchoše patří mezi nejatraktivnější a také nejohroženější z cykasů. Rod byl česky pojmenován již v roce 1846 Janem Svatoplukem Preslem.

Encephalartos is a genus of cycad native to Africa. Several species of "Encephalartos" are commonly referred to as bread trees, bread palms or kaffir bread, since a bread-like starchy food can be prepared from the centre of the stem. The genus name is derived from the Greek words "en" (within), "kephalē" (head), and "artos" (bread), referring to the use of the pith to make food. They are, in evolutionary terms, some of the most primitive living gymnosperms.  All the species are endangered, some critically, due to their exploitation by collectors and traditional medicine gatherers. The whole genus is listed under CITES Appendix I / EU Annex A. CITES prohibits international trade in specimens of these species except for certain non-commercial motives, such as scientific research.


Charakteristika.

Thugové praktikovali širokou škálu vražd a loupeží cestujících. Většinou se připojili k nic netušícím pocestným a získali jejich důvěru. Na příhodném místě je pak zabili a okradli. Způsobem vraždy bylo většinou zardoušení. Těla obětí byla zpravidla zahrabána nebo hozena do studny.  Oběti byly většinou zabíjeny na určitých speciálních místech, takovému místu se říkalo "bele". Oběti byly zabíjeny většinou v noci, zatímco thugové hráli hudbu nebo způsobili hluk, aby znemožnili objevení. Každý člen skupiny měl přesnou funkci, například přivábit cestující nebo držet hlídky, aby se předešlo útěkům. Vůdci skupiny se říkalo "jamaadaar".  Thugové sami odvozovali svůj původ od sedmi muslimských kmenů, ovšem později přešli k hinduismu a stali se věrnými uctívači bohyně smrti Kálí. Vraždy byly obětí. Příslušnost u thugů se dědila z otce na syna, někdy také unášeli malé děti svých obětí a vychovávali je jako thugy. Další cestou bylo naučit se víře od specializovaného instruktora. Takovíto thugové byli rekrutováni většinou z chudiny.  Thugové se pohybovali po Indii ve skupinkách od 10 do 200. Všechno, co dělali, mělo přesný starobylý rituál. Pokud to bylo možné, vraždili žlutým šátkem "Rumaal", symbolem bohyně Kálí, a po oloupení své oběti pohřbili s přesnými rituály (posvěcení krumpáčů, obětování cukru). Všechny rituály byly prováděny k poctě bohyně. Každou vraždu prováděli pro to, aby se bohyně nemusela vrátit na tisíc let na zem. Používali vlastní žargon, nazývaný "Ramasi". Když thugové dosáhli určitého věku, nepodíleli se už na vraždách, ale pomáhali skupině jinak, například jako špioni. Protože jejich organizace byla přísně utajená a protože pro své vraždy měli náboženskou záminku, byli chápáni jako regulérní, daně platící řemeslo a chráněni před pronásledováním.

Počet obětí a potlačení.

O celkovém počtu obětí nejsou přesné údaje. Guinnessova kniha rekordů uvádí, že organizace je zodpovědná za 2 000 000 vražd, britský historik Mike Dash odhaduje pouze 50 000. Organizace existovala asi 150 let, byla vykořeněna ve 30. letech 19. století. O thugu Behramovi se předpokládá, že šlo o nejhoršího sériového vraha na světě - uvádí se, že je zodpovědný za smrt 931 lidí. Údaj je ale poměrně sporný.  Kult thugů byl Brity potlačen v roce 1828, velký podíl na tom měl i generální guvernér lord William Bentinck, který zahájil kampaň zahrnující popravy a špionáže, nicméně hlavním architektem a organizátorem britského tažení proti kultu byl Bentinckův asistent, kapitán William Henry Sleeman (1788-1856), který stanovil strategii a rozbil organizační struktury kultu. Poslední zbytky kultu přetrvávaly až do sedmdesátých letech 19. století, nicméně navazující sekta vrahů dakoitů, přežila až do 20. století. v Indii ale stále existuje policejní odbor pro potlačování sekt tohoto druhu. V Anglii je v současné době výraz ""Thug"" používán pro sportovního fanouška, mávajícího šálou

Thugové (z hindského slova "thag" - zloděj nebo ze sanskrtského "sthaga" - lotr či "sthagati" - skrývat se) byla indická síť tajných společností, okrádajících a vraždících cestující z náboženských důvodů, působící od 17. století (možná i od 13. století) do 19. století.

Thuggee (, ) refers to the acts of Thugs, an organised gang of professional robbers and murderers. The English language word "thug" traces its roots to the Hindi ठग (), which means 'swindler' or 'deceiver'. Related words are the verb "thugna" ('to deceive'), from the Sanskrit स्थग ( 'cunning, sly, fraudulent') and स्थगति (, 'he conceals'). This term, describing the murder and robbery of travellers, was popular in the northern parts of the Indian subcontinent and particularly India.  Thugs are said to have travelled in groups across the Indian subcontinent. There were numerous traditions about their origin. One recorded by D. F. McLeod traced it to some Muslim tribes formed from those who fled Delhi after murdering a physician. Another traced it to some great Muslim families who fled after murdering a favoured slave of Akbar. These original Muslim Thugs spread Thuggee amongst Rajputs, Hindus, Lodhis and Ahirs. According to other traditions by Thugs, they were Kanjars or descended from those who worked in the Mughal camps. Others have blamed the rise of Thugs on the disbanding of armies in employment of Indian rulers after the British conquest. Thugs are said to have operated as gangs of highway robbers, tricking and later strangling their victims.  To take advantage of their victims, the thugs would join travellers and gain their confidence; this would allow them to surprise and strangle the travellers with a handkerchief or noose. They would then rob and bury their victims. This led to the thugs being called "Phansigar" (), a term more commonly used in southern India. During the 1830s, the thugs were targeted for eradication by the Governor-General of India, Lord William Bentinck, and his chief captain, William Henry Sleeman.  Contemporary scholarship is increasingly skeptical of the "thuggee" concept, and has questioned the existence of such a phenomenon, which has led historians to describe "thuggee" as the invention of the British colonial regime.


Mládí a počátky politické dráhy.

Árif pocházel ze střední vrstvy a měl čtyři sourozence. Ve 30. letech vystudoval vojenskou školu a věnoval se dráze důstojníka. Jako důstojník irácké armády podpororoval vojenský převrat, který svrhl v roce 1958 monarchii. Posléze byl aktivním účastníkem dalšího vojenského puče, který přivedl roku 1963 k moci Árifova bratra Abdula Saláma. Ten svého bratra jmenoval velitelem irácké armády. Když Abdul Salám Árif zahynul 13. dubna 1966 při pádu helikoptéry, který zřejmě byl sabotáží, stal se úřadujícím prezidentem Abd ar-Rahmán al-Bazzáz. Již o tři dny později, 16. dubna 1966 však Revoluční vojenská rada jmenovala do čela státu Abdula Rahmána Árifa, který Bazzáze potvrdil ve funkci premiéra.

Árif ve funkci prezidenta.

A. R. Árif se stal vojenským diktátorem. Pokračoval v bratrově politice, jeho zaměření však bylo výrazně nacionálnější. Doba Árifovy vlády byla neklidná, on sám nebyl schopen pevně držet moc ve svých rukou, v zemi se často konaly demonstrace požadující svobodné volby. 10. května 1967 se Aríf postavil do čela nově jmenované vlády, aby se pokusil vyvést ze slepé uličky jednání s Kurdy, ale jeho snaha nebyla úspěšná.  V noci na 17. července 1968 ho v době, kdy spal, jeho vlastní spolupracovníci společně se členy strany Baas (tzv. "Arabské revoluční hnutí") pod vedením Ahmeda Hassana al-Bakra svrhli. Jako hotovou věc mu to telefonicky oznámil ministr obrany Hardan al-Tikrítí. Árif odletěl do Londýna, aby nakonec získal na jedenáct let azyl v Turecku.

Poslední léta života.

Do země se Árif vrátil v roce 1979, když se dostal k moci Saddám Husajn, ale zůstal již mimo veřejný život a politiku. Husajn mu pak jedenkrát povolil opustit zemi, aby Árif mohl vykonat svatou pouť do Mekky (hadždž). Poté, co byl po americké invazi odstraněn roku 2003 Saddám Husajn, opustil Árif zemi natrvalo a od r. 2004 žil v jordánském Ammanu, kde také ve vojenské nemocnici ("King Hussein Medical Center") zemřel. Zanechal po sobě manželku, dva syny a tři dcery.  Árifova sestra Sabiha zahynula v roce 2004 poblíž svého domu v Bagdádu, když byla zasažena při explozi bomby letící střepinou skla.

Abdul Rahmán Árif (, též Abd ar-Rahmán Árif, 14. dubna 1916 Bagdád – 24. srpna 2007 Ammán, Jordánsko) byl irácký politik, prezident Iráku v letech 1966 až 1968, r. 1967 současně irácký premiér, mladší bratr iráckého prezidenta Abdula Saláma Árifa.

Hajj ʿAbd al-Rahman Mohammed ʿArif al-Jumayli (, "ʿAbd al-Raḥmān ʿĀrif"); April 14, 1916August 24, 2007) was the third President of Iraq, from April 16, 1966, to July 17, 1968.


Popis.

Ceratozamie jsou dvoudomé rostliny s málokdy se větvícím kmenem, který je buď podzemní, nebo nadzemní. U některých druhů se vytvářejí přízemní nebo kmenové přírůstky. Základy listů jsou obvykle opadavé, nicméně někdy zůstávají na rostlině. Řapíky listů mají často ostny, byť jen malý počet až žádné. Lístky jsou jednoduché, celistvé s rovnoběžnými žilkami a žádnou středovou žilou (tu mají u cykasů jen rody cykas, stangerie a "Chigua"). Samčí šišky jsou vztyčené a chlupaté. Samičí šišky mají krátké chlupy. Semena jsou bělavá a eliptická nebo oválná.  Všechny ceratozamie jsou velmi podobné rodu zamie ("Zamia"), jsou však od nich dobře odlišitelné díky dvěma špičatým hrotům na šupinách šišek (sporofylech), díky nimž se šišky jeví bodlinaté.

Rozšíření.

Většina druhů roste ve výškách kolem 800-1000 m n. m., na stinných svazích ve vlhkých lesích. Tyto lesy sahají od tropického deštného pralesa až k borovicovo-dubovým lesům se střídavými obdobími sucha a dešťů. Rozdíly v místě růstu přispívají k rozdílům ve vzhledu rostlin. Druhy se širokými a jemnými lístky žijí ve vlhkém prostředí a druhy s úzkými a tlustšími lístky v prostředí se střídáním sucha a vlhka.

Ochrana.

Mnoho z druhů ceratozamií roste ve velmi malých počtech a takřka všechny jsou popsány jako zranitelné, ohrožené nebo kriticky ohrožené na Červeném seznamu IUCN. Velkým problémem pro tyto rostliny je nelegální obchod. Všechny ceratozamie proto spadají na hlavní seznam CITES I pro obchod s kriticky ohroženými rostlinami. Je proto kontrolován obchod s ceratozamiemi i jejich semeny.

Druhy.

Neexistuje žádná oficiální klasifikace rodu, nicméně studie naznačují, že existují dvě rozdílné skupiny v tomto rodu. V poslední době byl popsána a i řada nových druhů, např. "Ceratozamia huastecorum" , "Ceratozamia becerrae" a další.

Skupina 1.

První skupina obsahuje sedm druhů s menšími šiškami, širokými lístky, na tloušťku jemnými, které se zmenšují postupně směrem k základně listu. Jedná se o:

Skupina 2.

Druhy v této skupině mají šišky malé i velké. Lístky na listu jsou úzké nicméně na tloušťku silnější až silné, symetrické a nezmenšují se směrem k základně listu. Tato skupina zahrnuje devět rodů:  Dva druhy jsou fosilní:

Ceratozamie v Česku.

Stálicí českých sbírek je druh ceratozamie mexická ("Ceratozamia mexicana"), jehož vzrostlé exempláře lze nalézt v zahradách v Praze, Brně, Liberci i Olomouci. Sbírkové skleníky v Olomouci vlastní obří pravidelně plodící stromy samic této ceratozamie. Případy umělého opylení v českých zahradách nicméně nejsou publikovány. Zahrada v Brně představuje i v ČR ojedinělou rostlinu "Ceratozamia miqueliana" .

Ceratozamie ("Ceratozamia") je rod rostlin z čeledi ("Zamiaceae") třídy cykasů. Rod zahrnuje 21 žijících druhů a další fosilní. Všechny ceratozamie až na jednu žijí v horách Mexika, pouze druh "Ceratozamia robusta" se vyskytuje i v horách Guatemaly a Belize. Rodový název je odvozen z řečtiny, kde "ceras", znamená roh. Toto označení se odkazuje na párové špičaté výrůstky na šupinách (sporofylech) samčích i samičích šišek všech druhů ceratozamií.

Ceratozamia is a genus of New World cycads in the family Zamiaceae. The genus contains 27 known currently living species and one or two fossil species. Most species are endemic to mountainous areas of Mexico, while few species extend into the mountains of Guatemala, Honduras and Belize. The genus name comes from the Greek "ceras", meaning horn, which refers to the paired, spreading horny projections on the male and female sporophylls of all species.  Many species have extremely limited ranges, and almost all described species are listed as vulnerable, endangered, or critically endangered by the IUCN Red List. The whole genus is listed under CITES Appendix I / EU Annex A, and CITES prohibits international trade in specimens of these species except when the purpose of the import is not commercial, for instance for scientific research. Illegal plant poaching has posed a major threat to "Ceratozamia" species.


Význam stúp.

Stúpy jsou mnohoznačnými symboly. Symbolizují jednotlivé prvky vesmíru a základní živly, svým tvarem připomínají tělo Buddhy sedícího v meditaci a různé druhy stúp odkazují k důležitým událostem v životě historického Buddhy Šákjamuniho.  Jednotlivé úrovně stúpy ztělesňují také cestu k rozvinutí plného lidského potenciálu. Diamant korunující stúpu symbolizuje cíl této cesty - dokonalou podstatu mysli. Bytostem připomíná, že mohou dosáhnout transformace nevědomosti a problémů v moudrost a radost.  Důležitou součástí stavby stúpy je její plnění - je naplněna symboly těla, řeči a mysli všech buddhů, tzn. soškami, texty a relikviemi. Každá stavba stúpy je dokončena až inaugurací - slavnostní ceremonií, kdy je naplněna přáními pro dobro všech bytostí.  Stúpy slouží jako veřejná místa, kam přicházejí návštěvníci, aby dělali přání pro dobro ostatních a meditovali. Stúpu je možné obcházet po směru hodinových ručiček, což má pozitivní vliv na mysl.

Vznik stúp.

Původ stúpy sahá do předbuddhistické Indie do doby, kdy se nad schránkami, do kterých se ukládal popel mrtvých, vršily hromady kamení nebo cihel. Avšak až s příchodem buddhismu zažilo stavitelství stúp rozmach a postupně začaly dostávat složitější tvary. Po Buddhově smrti a následné kremaci měl nastat mezi několika panovníky spor o jeho ostatky. Rozepře byla vyřešena rozdělením ostatků na osm dílů, nad nimiž jejich majitelé navršili stúpy. Za doby vlády krále Ašóky měly být tyto stúpy otevřeny a rozděleny na 84 000 částí, jež byly rozneseny do všech koutů Indie, kde nad nimi bylo postaveno 84 000 stúp.  Nejpozději za krále Ašóky se však začaly stavět stúpy, které měly pouze symbolizovat posvátnost místa, většinou spjatá s Buddhovým působením. Uchovávaly sošky, posvátné texty nebo také ostatky významných buddhistických lamů.

Vývoj stúp.

Nejstarší známý typ stúpy, jakožto i nejstarší známá dochovaná stúpa, se nachází v Sáňčí. Od tohoto typu stúpy, jenž byl rozšířený mezi 3. stoletím př. n. l. a 1. stoletím n. l., se odvozují všechny formy stúpy, pagody a její východoasijské podoby. Stúpa v Sáňčí má kruhovitou základnu, na níž je postavena zploštělá polokoule.  V Gandháře se vývoj stúp posunul dále. Stúpy byly stavěny tak, aby na nich vznikl prostor pro vytváření reliéfů a vyobrazení z Buddhova života. Základna stúpy se přitom zvýšila a byla rozčleněna do několika částí. Mezi lety 150 a 400 n.l. se kruhová základna přeměnila v čtvercový podstavec, který je rozčleněný na více stupňů, přes nějž vedou schodiště k obchodné terase.  V oblasti Srí Lanky a Thajska se dodnes udržel tvar stúpy s nízkou základnou. Kopule se však protáhla do výše, často do zvonovitého tvaru. V Tibetu se stúpy nazývají čhörteny (dosl. "schránka na obětiny"). Pro Tibeťany je čhörten hlavně symbolem „probuzené mysli“, tj. mysli, která je charakterizovaná dvěma základními duchovními kvalitami – moudrostí a soucítěním. Čhörteny se rozdělují na osm základních typů, které mají připomínat osm velkých činů Buddhy Gautamy:  Devátým, velice vzácným typem tibetské stúpy je Stúpa Kálačakry - Kola času. Každý typ se od sebe mírně liší.

Stúpy na Západě.

Buddhismus se dostal na Západ v 60. letech 20. století a prakticky již v té době se začalo se stavbou stúp také v Evropě a Americe. Více než dvacet stúp postavil na Západě významný lama linie Karma Kagju - Lobpön Cečhu rinpočhe. Jeho posledním projektem byla vůbec největší Stúpa osvícení ve španělské Benalmádeně (výška 33 m). Byla dostavěna po jeho smrti a inauguroval ji v roce 2003 Šamar rinpočhe. Již několik stúp poté v Evropě postavil také lama Šerab Gjalcchen rinpočhe z Nepálu a jeho žák, lama Čogdrub Dordže.

Stúpy v Česku.

První buddhistická stúpa v Česku, Stúpa osvícení, byla postavena a inaugurována v neděli 14. září 2014 v Těnovicích u Plzně pod vedením Šeraba Gjalcchena rinpočheho a lamy Oleho Nydahla. Inaugurace se zúčastnily tisíce buddhistů z Česka i ze zahraničí.  Jde o první stúpu v Evropě, která je sestavena z kamenných bloků bez betonové konstrukce. Stúpa je postavena z typicky českého a navíc velmi starého kamene - žuly  Stúpa stojí v areálu meditačního centra buddhismu Diamantové cesty, návštěvníci mohou dělat dobrá přání, zatímco ji obcházejí po směru hodinových ručiček.  V pořadí druhá stúpa v České republice je Vítězná stúpa (skrt. Vidžaja stúpa) v Liberci. Výstavba 6,4 metrů vysoké Vítězné stúpy započala v zahradě Centra Rabten Čhödarling úvodními rituály na podzim 2009 a vysvěcena byla 27.9.2014. Stavba samotná byla realizována členy Centra a na její výzdobě se podíleli nepálští umělci. V liberecké Vidžaja stúpě jsou uloženy relikvie dvou významných osvícených Mistrů a to samotného Buddhy Šákjamuniho a Ctihodného Geše Rabten Rinpočheho.

Stúpa (ze sanskrtského स्तूप; v páli "thúpa", tibetsky མཆོད་རྟེན་, čhörten, čínsky 窣堵坡, 舍利塔, pinyin "sūdǔpō, shèlìtǎ", thajsky สถูป, เจดีย์, sinhalsky දාගැබ්, "dagoba") je buddhistická stavba, která je symbolem klidu a míru. Je naplněna buddhistickými relikviemi, například ostatky Buddhy. Nejstarší stúpy se nacházejí zejména v tradičně buddhistických zemích, v Indii, Nepálu, Tibetu a dalších asijských zemích. Stále častěji se však začínají stavět i v západním světě – k nejznámějším příkladům patří Stúpa osvícení v jižním Španělsku. Stúpy se obcházejí po směru hodinových ručiček, což má pozitivní vliv na mysl.

A stūpa (Sanskrit: स्तूप, "heap") is a mound-like or hemispherical structure containing relics (such as "śarīra" – typically the remains of Buddhist monks or nuns) that is used as a place of meditation. A related architectural term is a chaitya, which is a prayer hall or temple containing a stupa.  In Buddhism, circumambulation or "pradakhshina" has been an important ritual and devotional practice since the earliest times, and stupas always have a pradakhshina path around them.


Historie.

Hrabství Artois bylo založeno hrabětem Odalricem z Artois a později bylo kolem roku 898 připojeno k Flanderskému hrabství hrabětem Balduinem II. a poté Arnulfem I. Flanderským. Nové teritoriální knížectví bylo zřízeno rozdělením Flanderského hrabství, když Filip I. Flanderský daroval Artois jako věno své neteři Isabele Henegavské, když se vdávala za francouzského krále Filipa II.  Smlouva z Guînes pocházející z roku 1212 předala město Aire-sur-la-Lys, Saint-Omer a Guînes Filipu II. Zbytek panství byl získán pro francouzskou korunu po porážce Vlámů v bitvě u Bouvines roku 1214 a uzavření smlouvy z Melunu roku 1226. Hrabství se poté stalo lénem Roberta I. z Artois, syna krále Ludvíka VII.  Po smrti hraběte Roberta II. v bitvě o zlaté ostruhy roku 1302 se rozhořel spor o nástupnictví mezi dcerou Roberta II. Mahaut z Artois a jejím synovcem Robertem, který si nárokoval hrabství po svém otci Filipovi (zemřel na následky zranění v bitvě u Furnes roku 1298). Rozsudek sporu byl nakonec vynesen ve prospěch Mahaut z Artois.  Po smrti Mahaut roku 1329 hrabství přešlo na její dceru Johanu a jejího manžela Otu IV. Francouzská královna (vdova po Filipu V.) Johana po své smrti roku 1330 zanechala hrabství své nejstarší dceři Johaně III., manželce Oda IV. Burgundského.  Po smrti Johany III. a Odova vnuka Filipa I. roku 1361 se Artois navrátilo druhé dceři Johany, Markétě Burgundské a po smrti Markéty jejímu synovi, Ludvíku II. Flanderskému. Ludvíkova dcera, Markéta III. Flanderská se roku 1369 provdala za Filipa Smělého.  Se smrtí Ludvíka II. se Artois stalo částí rozsáhlého komplexního panství burgundského. Když se vlády zmocnil král Ludvík XI., tak v Artois dosadil svého majordoma a roku 1482 bylo oficiálně smlouvou z Arrasu hrabství postoupeno králi. Roku 1493 díky smlouvě ze Senlis Artois přešlo na Habsburky. Francii se Artois vrátilo až roku 1659 v rámci Pyrenejské dohody a stalo se titulárním hrabství francouzských "peerů". Později nejvýznačnějším z nich byl budoucí král Karel X.

Hrabství Artois (, ) bylo karolinské hrabství (comitatus) v severní Francii. Za časů Starověkého Říma náleželo území Artois k římským provinciím Gallia Belgica a Dolní Germánie a bylo obýváno keltskými kmeny až do doby, kdy je vytlačili Germáni a zbavili zemi římské vlády.  Hrabství leží v dnešní severní Francii na hranicích s Belgií. Území zabírá kolem 4 000 km a má přibližně jeden milion obyvatel. Hlavními centry hrabství jsou města "Arras" (), "Calais" ("Kales"), "Boulogne-sur-Mer" ("Bonen"), "Saint-Omer" ("Sint-Omaars"), Lens a Béthune. Dnešní Artois tvoří součást departementu Pas-de-Calais.

The County of Artois (, ) was a historic province of the Kingdom of France, held by the Dukes of Burgundy from 1384 until 1477/82, and a state of the Holy Roman Empire from 1493 until 1659.  Present Artois lies in northern France, on the border with Belgium. Its territory has an area of around 4000 km² and a population of about one million. Its principal cities are Arras (Atrecht), Calais (Kales), Boulogne-sur-Mer (Bonen), Saint-Omer (Sint-Omaars), Lens and Béthune. It forms the interior of the French département Pas-de-Calais.  Originally a feudal county itself, Artois was annexed by the county of Flanders. It came to France in 1180 as a dowry of a Flemish princess, Isabelle of Hainaut, and was again made a separate county in 1237 for Robert, a grandson of Isabelle. Through inheritance, Artois came under the rule of the dukes of Burgundy in 1384. At the death of the fourth duke, Charles the Bold, Artois was inherited by the Habsburgs and passed to the dynasty's Spanish line. After the religious revolts of 1566 in the Netherlands, Artois briefly entered the Dutch Revolt in 1576, participating in the Pacification of Ghent until it formed the Union of Arras in 1579.  After the Union, Artois and Hainaut (Dutch: "Henegouwen") reached a separate agreement with Philip II of Spain. Artois remained with the Spanish Netherlands until it was conquered by the French during the Thirty Years War. The annexation was acknowledged during the Treaty of the Pyrenees in 1659, and it became a French province. Artois had already been largely French-speaking, but it was part of the Southern Netherlands until the French annexation.


Havarované vlaky.

Osobní vlak 608 jel z Liberce přes Hradec Králové do Pardubic. Byl tažen parní lokomotivou depa Hradec Králové 354.7128, kterou obsluhovali strojvedoucí a jeho pomocník z téhož depa. Za lokomotivou byl řazen poštovní vůz řady F 9-2236, nákladní vůz řady Ztr 1-36700, osobní vůz řady Bi 3-3323, služební vůz Dd 7-2286 a dalších osm osobních vozů. Vlakovou četu tvořili vlakvedoucí, starší průvodčí, mladší průvodčí a vlakový manipulant.  Osobní vlak 653 jel z Pardubic do Hradce Králové. Byl tažen motorovým vozem M 131.1272, za nímž byly řazeny čtyři osobní vozy (Blm 5-2338, Blm 5-2333, BDlm 6-6890, BDlm 6-6899) a na konci motorový vůz M 131.1327. Strojní četu každého z motorových vozů tvořil jeden strojvedoucí, vlak doprovázeli vlakvedoucí a průvodčí.  Oba vlaky se měly na jednokolejné trati podle grafikonu křižovat ve stanici Stéblová, která má tři dopravní koleje a tehdy byla zabezpečena mechanickým zabezpečovacím zařízením s ústředním stavědlem a mechanickým vjezdovými a odjezdovými návěstidly i předvěstmi.

Průběh nehody.

Události před nehodou.

V 17:22 vyjel z Pardubic se zpožděním 1 minuta vlak 653. V 17:25 vyjel z Hradce Králové vlak 608, který měl zpoždění 7 minut kvůli čekání na zpožděný protijedoucí vlak 609. V 17:35 postavil výpravčí stanice Stéblová vlaku 608 vlakovou cestu na 1. staniční kolej, vlaku 653 určil cestu do odbočky na 2. staniční kolej, ačkoli obvykle tomu bylo obráceně. V 17:40 zastavil ve Stéblové vlak 608. Výpravčí vyšel z dopravní kanceláře, po chvilce se však vrátil, aby postavil vlakovou cestu pro vlak 653. Výhybkář odešel přestavit výhybku číslo 4 pro odjezd vlaku 653 a zvednout závory po průjezdu vlaku 608. Výpravčí zatím dal telefonickou odhlášku za vlakem 608 na hlásku Čeperka a postavil vjezdovou cestu pro vlak 653. Přesný průběh následujících událostí ve stanici Stéblová nebyl nikdy objasněn, přestože je klíčový pro zjištění příčiny neštěstí. Ze zadního vozu vystoupil starší průvodčí, z jednoho z prostředních vozů mladší průvodčí. Starší průvodčí pak údajně zahlédl u dopravní kanceláře zelené světlo, které mělo signalizovat „povolení k odjezdu“ a pak „odjezd“ (později změnil výpověď s tím, že viděl jen mihnutí zeleného světla). Tuto návěst předal mladšímu průvodčímu a zavolal: „Nastupte, dává odjezd!“ Protože byla tma a navíc hustá mlha s viditelností jen asi 50 metrů, nebyl schopen identifikovat, zda světlo opravdu pochází od výpravčího – ten se však zrovna nacházel v dopravní kanceláři.  Pro přiblížení situace je třeba vzít v úvahu následující fakta: Mladší průvodčí, přestože světlo neviděl, předal návěst lokomotivě. Návěst k odjezdu převzal také vlakvedoucí ve služebním voze, přestože on sám pravděpodobně žádné zelené světlo neviděl. Někteří cestující rovněž později uvedli, že zahlédli zelené světlo, ale nebyli si zcela jisti. Původ zeleného světla (pokud opravdu nějaké bylo) nebyl nikdy zjištěn, mohlo pocházet ze svítilny mladšího průvodčího, která měla barevné filtry včetně zelené, méně pravděpodobná je možnost cestujícího se svítilnou, cyklisty nebo svítilny některého výhybkáře (ti však u sebe svítilny neměli).  Strojvedoucí (přestože ani on zelené světlo neviděl) po opakovaném zavolání „odjezd“ rozjel vlak. Topič právě přikládal do kotle a hlásil nedostatek vody, takže si nevšiml odjezdového návěstidla v poloze „Stůj“, přestože to bylo jeho povinností. Rovněž vlakvedoucí nesledoval odjezdové návěstidlo, ani polohu výhybky č. 1 (postavené pro vlak 653 do odbočky na 2. kolej), kterou vlak při odjezdu „rozřízl“. Vlakvedoucí si vzpomněl, že ve Stéblové se má vlak 608 křižovat s protijedoucím vlakem 653, ale domníval se, že křižování bylo přeloženo do stanice Rosice nad Labem. Když výpravčí uviděl, že se vlak 608 rozjíždí, vyběhl z kanceláře a začal mu svítilnou i pískáním na dvě píšťalky dávat návěst „stůj, zastavte všemi prostředky“. Návěsti dávané vlaku ze stanice měl sledovat starší průvodčí, ten však místo toho kontroloval jízdenky. Jeden z výhybkářů se snažil dohnat vlak na kole, ale neúspěšně. Výpravčí se ještě pokusil telefonicky spojit se stanovištěm č. 10, které mělo na starosti obsluhu závor na přejezdu mezi Stéblovou a Semtínem, a požádat ho o zastavení vlaku 653, ale strážník tratě zvedl telefon až po průjezdu tohoto vlaku. Pak výhybkář ve Stéblové informoval výpravčího ze stanoviště č. 1 (na pardubickém zhlaví), že vlak 608 projel.

Srážka.

Ke srážce vlaků 608 a 653 došlo na 8,055. kilometru tratě v 17:42 (některé zdroje uvádějí 17:44). Parní vlak 608 jel rychlostí asi 55 km/h, motorový vlak 653 rychlostí 60 km/h. Oba strojvedoucí se na poslední chvíli snažili zpomalit, ale bylo už pozdě.  Strojní četa vlaku 608 vyvázla bez zranění, protože ji ochránil dlouhý kotel parní lokomotivy. První vůz tohoto vlaku (poštovní) byl vážně poškozen, ale nevykolejil. Druhý vůz (nákladní) se vzpříčil a zdemoloval poštovní vůz před sebou. Třetí vůz (první osobní) byl téměř zcela zdemolován čtvrtým (služebním) vozem a bylo v něm nejvíce obětí mezi cestujícími vlaku 608. Do čtvrtého vozu najel zezadu pátý (osobní) vůz. Zbylých sedm osobních vozů bylo již méně poškozeno nebo zcela bez poškození.  Vlak 653 byl poškozen mnohem více. První motorový vůz byl vyzdvižen na čelo parní lokomotivy vlaku 608. První přípojný vůz najel setrvačností na bok parní lokomotivy, další tři vozy byly natlačeny na přední motorový vůz a zcela rozdrceny. Zadní motorový vůz se odtrhl a zůstal stát na trati.  Aby nedošlo k výbuchu parní lokomotivy, strojová četa vysypala z kotle žhavé uhlí, které však zapálilo naftu unikající z motorového vozu a došlo k požáru motorového vlaku, při němž dosahovaly plameny výšky až čtyř metrů.

Záchranná akce.

Záchranná akce začala kolem 18. hodiny. Na místě zasahovali zdravotníci z Pardubic a Hradce Králové, příslušníci Veřejné bezpečnosti, vojáci z okolních vojenských útvarů, pomáhali i obyvatelé Stéblové. Na místě bylo zřízeno polní obvaziště, kde se poskytovala první pomoc. Sanitky rozvážely raněné do zdravotnických zařízení v Pardubicích a Hradci Králové, kde se operovalo i v porodnici. Na místo byly vyslány také nehodové vlaky s jeřáby na odklízení trosek.  Většina živých byla vyproštěna do 20. hodiny, poslední živý člověk byl pod troskami nalezen až kolem 23 hodin, ten však zemřel po převozu do nemocnice. 15. listopadu kolem 11:30 byly následky nehody odklizeny, ve 12:30 projel po trati první pravidelný osobní vlak. Celkem muselo být zrušeno 5 rychlíkových, 21 osobních a 7 nákladních spojů.  Celkem si neštěstí vyžádalo 118 mrtvých a 110 těžce zraněných (některé zdroje uvádějí 110 mrtvých a 106 těžce zraněných). Některé oběti se nepodařilo identifikovat, těla tří obětí nebyla nalezena. Škoda na vlacích byla vyčíslena na 477 000 tehdejších Kčs.

Důsledky nehody.

Soudní přelíčení.

Již v noci po nehodě začalo vyšetřování nehody. Byla ustavena vládní vyšetřovací komise, která 30. listopadu vydala zprávu, v níž konstatovala hrubé porušení základních pravidel železniční dopravy. Soudní přelíčení s viníky probíhalo u krajského soudu v Hradci Králové od 8. února do 11. února 1961. Členové osádky vlaku 608 byli odsouzeni k následujícím trestům odnětí svobody: Všichni odsouzení navíc dostali zákaz výkonu povolání na několik let.  Manipulant byl zproštěn obvinění.

Zpráva v tehdejších médiích.

15. listopadu byla vydána úřední zpráva ČTK, kterou o den později otiskl tehdejší ústřední tiskový orgán KSČ, deník Rudé právo, formou oficiální zprávy vlády ČSSR. Zpráva stručně shrnovala počet obětí, uváděla vysoce postavené politiky, kteří se dostavili k místu neštěstí a informovala o ustavení vládní vyšetřovací komise. Její zpráva z 30. listopadu 1960, která shrnovala výsledky šetření, byla zveřejněna v Rudém právu o den později. Po ukončení soudního přelíčení zveřejnilo Rudé právo 14. února 1961 stručnou zprávu ČTK z předchozího dne o vynesení rozsudků.

Památník.

Na místě nehody byl vztyčen kříž, který byl v březnu 1967 přemístěn asi 80 metrů od místa neštěstí a obehnán mřížkovým plotem.  U příležitosti 40. výročí neštěstí v roce 2000 proběhl pietní akt, v jehož rámci nechal obecní úřad ve Stéblové nahradit kříž (v té době již značně zchátralý a zrezivělý) černou žulovou deskou s nápisem „Pro vzpomínku na železniční neštěstí 14. 11. 1960. Obec Stéblová, 14. 11. 2000“, vsazenou do upraveného okolí.

Nehoda v umění.

Zmínky v literatuře.

Nehoda ve Stéblové se dostala i do fantastické literatury. A to v povídce Tomáše Bandžucha "Andělíčkářka", která vyšla v povídkové sbírce "Legendy: Prokleté knihovny".  Zuzana (Andělíčkářka) vlastní knihu Bestiář. Každoročně musí provést rituál, který zahání zlé živly. Během jednoho takového rituálu je (v době druhé světové války) však zatčena a následně umírá v koncentračním táboře Dachau.  Po její zatčení zmizí i kniha Bestiář. A je nalezena v Liberci až dlouho po válce. Při pokusu o převezení rychlíkem do Pardubic však u Stéblové dojde k nehodě. Dalším vyšetřováním je zjištěno, že za nehodou stojí zlé živly, které se pokusily Bestiář získat pro sebe. Zelené světlo, které viděl strojvedoucí, bylo dílem vodníka.

Železniční nehoda u Stéblové je dosud nejtragičtější nehoda v dějinách české železniční dopravy. Došlo k ní v pondělí 14. listopadu 1960 v podvečerních hodinách na trati Pardubice – Hradec Králové (dnes označena jako Trať 031) přibližně 1 500 metrů od stanice Stéblová směrem na Pardubice, když se čelně srazil osobní vlak 608 Liberec – Pardubice s osobním vlakem 653 Pardubice – Hradec Králové. Následky srážky ještě zhoršil požár, který vypukl poté, co žhavé uhlí vysypané z topeniště parní lokomotivy vlaku 608 zapálilo naftu unikající z motorového vozu, který vedl vlak 653. Celkem si neštěstí vyžádalo 118 mrtvých a 110 zraněných, některé zdroje uvádějí 110 mrtvých a 106 zraněných. Viníky nehody byli shledáni členové posádky vlaku 608, který odjel ze stanice Stéblová bez svolení výpravčího, projel okolo návěsti „Stůj!“ na odjezdovém návěstidle, řízl výhybku č.1 na pardubickém zhlaví a pokračoval v jízdě na trať. Byli odsouzeni k několikaletým trestům odnětí svobody. Tehdejší média, podléhající komunistické straně, nesměla o této nehodě (stejně jako o jiných podobných událostech v socialistických zemích) podrobněji informovat, aby nebyla poškozena pověst socialistického zřízení.

The Stéblová train disaster was a railway accident that occurred on 14 November 1960 at 17:42 CET at single-track railway in Stéblová in Eastern Bohemia, Czechoslovakia (now the Czech Republic). A passenger steam train 608 at speed 55 km/h abreast collided with a diesel railcar 653 at speed 60 km/h. 118 people died as a result of the accident and 110 were injured badly.


Život.

Anton Webern se narodil 3. prosince v roce 1883 ve Vídni jako Anton Friedrich Wilhelm von Webern. Jak von v jeho jméně ukazuje (ačkoliv ho později nepoužíval), pocházel tento skladatel z aristokratické rodiny. Jeho otec, Karl von Webern, pracoval jako důlní inženýr a rodina měla majetek v Korutanech. V roce 1894 se rodina Webernových odstěhovala do Klagenfurtu, kde Anton mimo jiné začal navštěvovat gymnázium a dobrou střední školu. Naučil se zde hrát na housle a violoncello a projevil se u něj silný celoživotní zájem o Mahlerovu hudbu, kterou studoval z klavírních přepisů.První jeho písně začaly vznikat v jeho sedmnácti letech a o rok později, u příležitosti svého ukončení školy dostal od svého otce darem cestu do Bayreuthu, kde právě probíhal Wagnerův festival. Přibližně v této době byl Karl von Webern jmenován do vládní funkce ve Vídni a s určitým váháním nakonec dovolil, aby jeho syn Anton začal studovat hudbu na vídeňské univerzitě a získal doktorát. Zde od roku 1902 až do té doby, než získal titul doktor filozofie, což bylo v roce 1906, budoucí skladatel zpíval v univerzitním sboru, studoval běžné akademické obory hudebních věd, konkrétně harmonii a kontrapunkt a napsal doktorskou práci o hudbě vlámského renesančního skladatele Heinricha Isaaca (* asi 1450 - † 1517).  Ve věku dvaceti let, v roce 1904 se v Berlíně seznámil se skladatelem Hansem Pfitznerem (* 1869 - † 1949), ale Webernovi se nelíbila jeho prozíravost vůči Mahlerově hudbě, a tak se vrátil do Vídně. Zde se na podzim téhož roku vydal s několika pracemi za skladatelem Arnoldem Schoenbergem, který si ho později vybral mezi své žáky. Tento vlivný a charismatický skladatel byl jen o devět let starší než Webern, ale byl již brilantním, ač dominantním učitelem a mladšího Antona naprosto ohromil. Později vzdal svému učiteli, který mu pomohl nalézt vlastní hudební osobnost a získat kompoziční techniky k jejímu vyjádření, hold.  Od tohoto okamžiku po nějaké čtyři roky vznikalo několik skladeb včetně sonátové věty pro klavír, smyčcového kvartetu a pěti písní na verše Richarda Dehmela. Skladba, kterou sám považoval za svou závěrečnou práci, završující v roce 1908 jeho učednická léta, byla "pascaglia pro orchestr", kterou označil jako svůj Op. 1.  Ačkoliv postrádal Anton serióznější vzdělání jako dirigent, strávil následujících přibližně dvanáct let jako nositel nelehkého postavení dirigenta provinciálních městeček německy hovořícího světa, uváděje především operety a další lehčí hudební žánry, které k jeho talentu jaksi nepříslušely. V roce 1910 si vzal za ženu svou sestřenici Wilhelminu Mörtlovou a následující rok se jim narodilo první dítě, dcera Amálie, později měli ještě syna a další dvě dcery, takže musel Webern usilovně pracovat, aby uživil svou početnou rodinu. Pořádné štětí ho postihlo až po návratu do Vídně, kdy se usadil poblíž Schönberga v Mödlingu na předměstí Vídně, poblíž známého Vídeňského lesa.  V roce 1921 začal "Universal Edition" uveřejňovat jeho skladby a dirigování vídeňských symfonických koncertů a to mu později umožnilo uveřejňovat svá vlastní díla. V roce 1927 přijal místo dirigenta orchestru rakouského rozhlasu, které si udržel až do roku 1938, kdy došlo k anektování Rakouska Německem. Během války zůstal s rodinou v Mödlingu, až na cestu do Švýcarska v roce 1943 na premiéru svých "Variací pro orchestr op. 30", která se konala ve Winterthuru.  V posledních týdnech války jel spolu se svou ženou navštívit své dcery poblíž Salzburgu, kde byl zajat a americkým vojákem omylem zastřelen. Anton Webern se dožil 61 let.

Dílo.

Stejně jako Schoenberg byl i Webern často svědkem toho, jak je jeho hudba zesměšňována, jako například když kritik časopisu "New York Times", píše, že Webernova v té době právě dokončená symfonie op. 21 je „jednou z těch sípavých maličkostí, které Webern složil, když odřezával drobné a nicotné myšlenky, dokud nedosáhl dokonalé nicotnosti a nenapsal zhola nic… Výbuch smíchu, který se ozval celým sálem, téměř přerušil zvuky Webernova ukňouraného orchestru.“ Pravého úspěchu dosáhl Webern až deset let po své smrti, kdy ho začali mladí skladatelé oslavovat jako významného rakouského skladatele. Skutečností však zůstává, že se Webernova hudba ani po více než půl století, ač velice vážená, nestala populární způsobem tvorby, jako se to podařilo ostatní podnětné hudbě jeho doby - jako například dílům Stravinského nebo Bartóka. Zamilovat si Weberna a především ocenit jeho umění, pomáhá chápat celý typ hudby, který se pokoušel vytvářet. Ačkoli byl celoživotním propagátorem Schönbergových metod seriální hudby a zřejmě jim byl i věrnější než sám Schönberg, byl dalek tomu, být pouhým intelektuálním teoretikem nebo spekulantem.  Webern nebyl plodný skladatel; za jeho život se vydalo jen jedenatřicet jeho děl, ale zato jsou to díla jedinečná a mezi milovníky vážné hudby většinou oblíbená.

Anton Webern (3. prosince 1883, Vídeň, Rakousko - 15. září 1945 Mittersill poblíž Salzburgu, Rakousko) byl rakouský skladatel a dirigent období expresionismu, stoupenec a žák Arnolda Schönberga a obdivovatel Mahlerovy hudby.

Anton Friedrich Wilhelm von Webern (; 3 December 188315 September 1945) was an Austrian composer and conductor. Along with his mentor Arnold Schoenberg and his colleague Alban Berg, Webern was in the core of those in the circle of the Second Viennese School, including Ernst Krenek and Theodor W. Adorno. As an exponent of atonality and twelve-tone technique, Webern exerted influence on contemporaries Luigi Dallapiccola, Křenek, and even Schoenberg himself. As a tutor, Webern guided and variously influenced Arnold Elston, Frederick Dorian (Friederich Deutsch), , , Karl Amadeus Hartmann, Philipp Herschkowitz, René Leibowitz, Humphrey Searle, Leopold Spinner, and Stefan Wolpe.  Webern's music was among the most radical of its milieu, both in its concision and in its rigorous and resolute apprehension of twelve-tone technique. His innovations in schematic organization of pitch, rhythm, register, timbre, dynamics, articulation, and melodic contour; his eagerness to redefine imitative contrapuntal techniques such as canon and fugue; and his inclination toward athematicism, abstraction, and lyricism all greatly informed and oriented intra- and post-war European, typically serial or avant-garde composers such as Olivier Messiaen, Pierre Boulez, Karlheinz Stockhausen, Luigi Nono, Bruno Maderna, Henri Pousseur, and György Ligeti. In the United States, meanwhile, his music attracted the interest of Elliott Carter, whose critical ambivalence was marked by a certain enthusiasm nonetheless; Milton Babbitt, who ultimately derived more inspiration from Schoenberg's twelve-tone practice than that of Webern; and Igor Stravinsky, to whom it was very fruitfully reintroduced by Robert Craft.  During and shortly after the post-war period, then, Webern was posthumously received with attention first diverted from his sociocultural upbringing and surroundings and, moreover, focused in a direction apparently antithetical to his participation in German Romanticism and Expressionism. A richer understanding of Webern began to emerge in the later half of the 20th century, notably in the work of scholars Kathryn Bailey, Julian Johnson, Felix Meyer, Anne Shreffler, as archivists and biographers (most importantly Hans and Rosaleen Moldenhauer) gained access to sketches, letters, lectures, audio recordings, and other articles of or associated with Webern's estate.


Původ.

Tárá byla původně hinduistické božstvo a do buddhismu vstoupila až dlouho poté, co se objevila v hinduistické mytologii. Zde vystupuje jako manželka Brhaspatiho, učitele bohů. Když ji unesl sluneční bůh Sóma, aby z ní učinil svou milenku, samotný Brahmá se ho snažil přesvědčit, aby Táru navrátil jejímu manželi. Teprve před hrozbou ničivého boje se Sóma uvolil Táru vydat zpět. Přesné datum, kdy se Tárá započala objevovat v buddhistické mytologii a kdy se započal rozrůstat její kult, není známo. Čínský poutník Süan-cang, který v první polovině 7. století putoval severní Indií, se zmiňuje o ženské soše Táry, která stála hned vedle Avalókitéšvary v jednom z buddhistických klášterů, které navštívil. Z toho vyplývá, že Tářin kult jakožto buddhistického božstva zapustil v Indii své kořeny nejpozději v 7. století. Buddhistických legend o tom, jak se Tárá zrodila, je více. V základě se však neliší – Tárá je emanací Avalókitéšvary a zrodila se z jeho slzy. Jedna z verzí praví, že když Avalókitéšvara sledoval kolo samsáry, uronil slzu, ze které se Tárá zrodila. Jiná legenda vypráví o tom, že když Avalókitéšvara sledoval kolo samsáry, rozplakal se a z jeho slz se stalo jezero. Když rozkvetl první lotos, který na jezeře vyrostl, z jeho květu vyšla Tárá.  Kult Táry byl v Tibetu rozšířen v 11. století především zásluhou Atíši. V náboženském životě Tibetu dodnes Tárá zastává významnou roli. Reprezentuje podstatu láskyplné zbožnosti, která je základem každé náboženské praxe, od nejjednoduššího aktu uctívání (púdžá) až po hluboké meditace. Je proto nejpopulárnější, nejpřístupnější a nejpřitažlivější postavou tibetského pantheonu buddhů a bódhisattvů. „Sjednocuje v sobě všechny lidské i božské vlastnosti madοnny, její mateřská láska objímá vše živé. Rozšiřuje svou laskavou péčí na dobré i zlé, moudré i pošetilé, jako slunce září na hříšníky stejně jako na světce.“  V tibetštině se proto označuje jako "dam-cchig-sgrol-ma" ("Věrná Dölma"). Je ztělesněním víry a oddanosti (tib. dam-cchig, skt. bhakti), která se rodí z lásky a je posilována slibem bódhisattvy osvobodit všechny živé bytosti. "Dam-cchig" znamená doslovně „tajný či svatý slib“. V mystickém jazyce tanter je to síla, která se rodí takovým slibem víry a úplným sebevzdáním. Je to věrnost, „která hory přenáší“, je to moudrost srdce.

Ikonografie.

Různých druhů ikonografických zobrazení Táry je až 21. Vzájemně se odlišují především barvou, dále atributy a držením těla, hněvivou či přívětivou podobou. Nejčastěji se Tára zpodobňuje v zelené ("Zelená Tárá") či bílé barvě ("Bílá Tára"), avšak výjimkou nejsou ani modrá, červená či dokonce černá zobrazení. Díky těmto skutečnostem vzniklo poměrně velké množství nejrůznějších kombinací, jak je možno Táru vyobrazit. Většina vyobrazení, bez ohledu na to, jaké jsou barvy či jaké třímají atributy, jsou v podobě mladé dívky.  V levé ruce Tárá obvykle třímá stonek lotosu, jehož zpravidla modrý květ utpala jí vyrůstá u levého ramene. Pravou ruku má většinou položenou na pravém koleně s dlaní a okem směřujícím směrem ven. Toto gesto je tzv. "gesto nejvyšší štědrosti" (v sanskrtu "varada mudra"; tibetsky "čhogčhingji čhaggja") a je velmi častým gestem ("mudrou") pokojných buddhistických božstev. Levá ruka třímající lotos v drtivé většině případů bývá nastavena v "gestu poskytování buddhistické útočiště" (v sanskrtu "šaranagamana mudra"; tibetsky "kjabčhingji čhaggja"). Toto gesto symbolizuje jak nauku, tak Tři klenoty.  Častým jevem bývá vyobrazení Zelené a Bílé Táry po stranách Avalókitéšvary. K nejznámějším a nejdůležitějším vyobrazením Táry patří dvě bronzové sochy nalezené Srí Lance, které jsou v současné době uloženy v Britském muzeu. Větší ze soch, jejíž počátky sahají do 7. – 8. století, pravděpodobně uchovávala ve svém vysokém účesu sošku buddhy. Jelikož Tárá není uctívána v théravádě, která je na Srí Lance rozšířena již od 3. století př. n. l., jsou tyto sochy dokladem skutečnosti, že ve 7. století sem pronikla také mahájána. Mahájánový buddhismus na Srí Lance zanikl v době vlády krále Parákrama Báhu (1153 – 1186).

Zelená Tárá.

Zelená Tárá (v sanskrtu "Śjámatárá"; "śjáma" označuje zelenou, modrou či tmavou barvu) je většinou zobrazována v sedě. Levou nohu mívá v lotosové pozici,což označuje dokonalý stav bódhi, avšak druhou má většinou pokrčenou do polohy, jakoby chtěla vstát, což symbolizuje její aktivnost v samsáře a díky tomu připravenost kdykoliv pomoci všem cítícím bytostem. Její častá vyobrazení jsou v hněvivé podobě, avšak to nic nemění na tom, že vystupuje jako „zachránkyně“ a „vysvoboditelka“.

Bílá Tárá.

Bílá Tárá (v sanskrtu "Sitatárá", přičemž "site" značí bílou barvu) je hlavním bódhisattvou z tzv. „lotosové rodiny“, tedy z okruhů buddhů a bódhisattvů, kteří jsou úzce spjati s lotosem. Obvykle mívá dvě nebo sedm očí. Pokud jich má sedm, tak podobně jako jiní bódhisattvové má další oko uprostřed čela a po jednom oku na každé dlani a chodidlu. Toto množství očí má představovat skutečnost, že Tárá vše vidí a je kdykoliv připravena pomoci všem cítícím bytostem v koloběhu samsáry. Jako mnoho ostatních bódhisattvů, i Bílá Tárá je většinou zobrazována v sedě v lotosové pozici.

Ostatní.

Následující výčet ukazuje další, známější formy zobrazování Táry:

Legendy o Táře.

V 7. století, za dob tibetského krále Söngcana Gampa, který je pokládán za inkarnaci Čänraziga (tibetská podoba Avalókitéšvary), na sebe vzala Tárá podobu princezny. Provdala se za Gämpä a začala šířit Buddhovu nauku. V 8. století se zjevila jako Ješe Cchogjal, manželka Thisong Decäna a důvěrnice Padmasambhavy. Stala se i ochranným božstvem Atíši a poradila mu, aby se vydal do Tibetu.  Jakmile na zem sestoupí Maitréja, buddha příštího věku, v jeho průvodu bude i Tárá.

Tárá, též Tára (v dévanágarí तारा; tibetsky "Dölma" ["sGrol-ma"]), je ženským bódhisattvou, který ztělesňuje ženský aspekt (mateřského) soucítění. Je jedním z nejoblíbenějších bódhisattvů v tibetském buddhismu a vadžrajáně. Podle legendy povstala ze slzy bódhisattvy Avalókitéšvary, kterou uronil, když viděl všechno utrpení světa. Doslova její jméno znamená „Vysvoboditelka“.  Na Táru je často pohlíženo jako na bytost, která lidem může pomoci před hrozícím nebezpečím. Podobně jako Avalókitéšvara je Tárá v tibetském buddhismu známá jako zachránkyně, která se objeví v okamžiku, kdy oddaný vyznavač vysloví její matnru "óm táre tuttáré turé sváhá". Také pomáhá odstraňovat překážky na cestě k probuzení. Nejrůznější písemné záznamy se zmiňují o dalších schopnostech jako zejména přemáhání duchů a démonů, léčení nemocí a zdolávání všech možných druhů překážek. Podle okolností se může projevit v pokojné nebo hněvivé podobě a její moc překračuje ovládnutí těchto světských obav a sahá až do nebí a pekel.  Tárá má mnoho podob, nejčastěji se vyskytuje jako Bílá Tárá a Zelená Tárá. "Zelená Tárá" představuje aktivní, energetickou stránku soucítění a je národní ochránkyní Tibetu. "Bílá Tárá" naopak ztělesňuje plodný, mateřský aspekt soucítění.

Tara (, ; Tib. སྒྲོལ་མ, Dölma), Ārya Tārā, or Shayama Tara, also known as Jetsun Dölma (Tibetan language: "rje btsun sgrol ma") in Tibetan Buddhism, is an important figure in Buddhism. She appears as a female bodhisattva in Mahayana Buddhism, and as a female Buddha in Vajrayana Buddhism. She is known as the "mother of liberation", and represents the virtues of success in work and achievements. She is known as "Tara Bosatsu" (多羅菩薩) in Japan, and occasionally as "Duōluó Púsà" (多羅菩薩) in Chinese Buddhism.  Tārā is a meditation deity worshiped by practitioners of the Tibetan branch of Vajrayana Buddhism to develop certain inner qualities and to understand outer, inner and secret teachings such as karuṇā (compassion), mettā (loving-kindness), and shunyata (emptiness). Tārā may more properly be understood as different aspects of the same quality, as bodhisattvas are often considered personifications of Buddhist methods.  There is also recognition in some schools of Buddhism of "twenty-one Tārās". A practice text entitled "Praises to the Twenty-One Taras", is the most important text on Tara in Tibetan Buddhism. Another key text is the "Tantra Which is the Source for All the Functions of Tara, Mother of All the Tathagatas".  The main Tārā mantra is the same for Buddhists and Hindus alike: . It is pronounced by Tibetans and Buddhists who follow the Tibetan traditions as . The literal translation would be “Oṃ O Tārā, I pray O Tārā, O Swift One, So Be It!”


Co je to zubní můstek?

Můstky jsou protetickými výrobky, kterými stomatolog řeší náhradu jednoho až čtyř chybějících zubů. V případě jejich ztráty je důležité vyplnit mezeru po chybějícím zubu co nejdříve. Argumentem pro takové počínání není pouze estetické hledisko, ale je třeba vzít v úvahu také skutečnost, že po ztrátě zubu dochází k putování sousedních zubů do vzniklé mezery a také zuby v protější čelisti hledají oporu, vychylují se a povylézají. Následkem všech těchto změn dochází k poruchám skusu a k nevratnému porušení poměrů v ústech. K zubnímu můstku přistupuje zubař v případě, že jste přišli o celý zub nebo jej máte poškozený do té míry, že už by nebyl schopen unést korunku. Tehdy zubař ubrousí dva sousední zuby, na ty pak nasadí korunky, které nesou kompletní umělý zub.

Nedostatky zubního můstku.

Standardní můstek má hned dva nedostatky:

Zhotovení můstku.

Nový fixní můstek představuje pro pacienta 2 – 3 návštěvy stomatologické ordinace. Před vlastním zhotovením můstku je nejprve nutné určit, které zuby jsou schopné nést konstrukci můstku a přenášet žvýkací tlak (nazývají se pilíře). Nekvalitní zuby je někdy nutné vytrhnout, pilíře v případě potřeby endodonticky ošetřit nebo opatřit výplněmi .

Typy zubních můstků.

Typy můstků z hlediska použitého materiálu jsou shodné s typy korunkovými náhradami – fasetované kompozitem, fasetované keramikou, celokeramické a provizorní pryskyřičné můstky. Dnes velmi upřednostňovaným materiálem je celokeramika, která na rozdíl od svého kovokeramického předchůdce splňuje vyšší estetické a hygienické nároky.

Inlay můstek.

Řešením mezery po vypadlém zubu může být ve vhodných případech tzv. inlay můstek. Jedná se o celokeramickou práci, která se podobně jako klasický můstek, zhotovuje v laboratoři na sádrovém modelu. Nosná část konstrukce je vybroušena za pomoci počítače z vysoce pevné zirkonoxidové keramiky, který oproti běžnému kovovému jádru můstku zcela přirozeně propouští světlo, ale její pevnost je přitom stejná. Konstrukce sestává ze základu nahrazovaného zubu a ze dvou malých výplní, které zapadnou do připravených jamek na sousedních zubech. Sousední zuby není tedy potřeba drasticky obrušovat – do každého se vybrousí jen drobná jamky, do které přesně zapadne „křidélko“ prostředního zubu. Povrch konstrukce zubní technik pokryje estetickou fasetovací keramikou. Lékař finální práci nejprve vyzkouší a poté jí do korunek sousedních zubů vlepí.

Péče o můstky.

Čím lépe se o můstky budete starat, tím déle vám budou dobře sloužit. Zuby nesoucí můstek jsou i nadále náchylné ke vzniku zubního kazu v oblasti krčku, kde je umístěn okraj korunky. Zároveň se v případě zanedbávání ústní hygieny může rozvinout zánět dásní. Rizikovým místem můstku je zejména oblast dásně pod mezičlenem. Zde je dokonalá mezizubní hygiena naprosto nezbytná.

Zubní můstek je částečnou náhradou chrupu. Zubní můstek je upevněn pomocí kovových korunek, nebo jiným zařízením na okolních zdravých zubech. Zubní můstky se zhotovují v těch případech, kdy je nutné nahradit jeden nebo více chybějících zubů a nelze to udělat pomocí implantátu.

A bridge is a fixed dental restoration (a fixed dental prosthesis) used to replace one or more missing teeth by joining an artificial tooth definitively to adjacent teeth or dental implants.