Geografický popis.

Etna dosahuje výšky přibližně 3329 metrů nad mořem (2009); tento údaj se vzhledem k aktivitě sopky stále mění. Obvod základny měří 210 km a sopka se rozkládá na přibližně 1750 km. Etna je stratovulkán, ale nejedná se o jednotné sopečné těleso, které vzniklo jako jedno kompaktní. Vznik Etny je spojen s erupcemi více kuželovitých útvarů, které se vzájemně do sebe zakomponovaly erupcemi a gravitačními kolapsy. Až do roku 1911 byl vrcholek Etny tvořen jen jedním sopečným kráterem, který vyrůstal nad původním Centrálním kráterem, kde později vznikly krátery "Voragine" a "Bocca Nuova". Vrchol Etny v současnosti tvoří čtyři hlavní sopečné krátery – 250 metrů vysoký "Bocca Nuova" vzniklý v roce 1968, "Voragine" vzniklý v roce 1964, "Severovýchodní" vzniklý v roce 1911 a "Jihovýchodní kráter" vzniklý v roce 1971. Předpokládá se, že tyto sopečné krátery jsou vzájemně propojeny systémem pravých žil, ale často v dobách jednotlivých erupcí se ukazuje, že se každý kráter umí chovat zcela samostatně. Vrcholek Etny je celoročně pokryt sněhovou pokrývkou. Na vrcholku sopky se nachází několik kalder, mezi nejvýznamnější patří "Ellittico Caldera", která vznikla před 14 000 až 15 000 roky.  Celé těleso sopky protíná v severovýchodním směru zlomová oblast, která způsobuje vznik různých prasklin přivádějících často magma na povrch. Nad těmito puklinami často vznikají menší parazitické kužele či kužele z nasypané strusky nebo tufů, celkový počet takovýchto těles je přes tři sta. Některé jsou ve skutečnosti nové malé sopky vysoké pouze několik desítek metrů, jiné mohou být vysoké až několik stovek metrů. Odhaduje se, že celkem se na svazích Etny nachází 250 až 300 samostatných menších těles, ze kterých příležitostně proudí láva. Mezi nejvýznamnější patří Monte Barca, Monte Moio, Monti Rossi či Monti Silvestri. Vznikají jako výsledek svahových erupcí, které jsou pro obyvatele žijící okolo Etny pravděpodobně nejvíce nebezpečnou sopečnou událostí. Tyto kužele nejsou okolo sopky rozmístěny kruhově, ale mají orientaci ve směru zlomů S30°V, čímž vzniká severovýchodní riftovový systém. Menší část kuželů vzniká ve směru S15°Z a S60°V.  Pod Etnou se pravděpodobně stýkají tři výrazné zlomové systémy procházející větší částí Sicílie. První hlavní zlomový systém prochází ve směru SSV-JJZ, druhý pak ve směru VSV-ZJZ a třetí menší VJV-ZSZ. Jedná se o zlomy Monte Kumeta – Alcantara, Messina – Giardini a Tindari – Letojanni. Tato skutečnost může mít důležitý dopad na přívod magmatu do sopky. Samotné těleso sopky je taktéž rozpraskané menšími mělkými zlomy, které mohou mít ale spojitost s gravitačním kolapsem kužele namísto s většími zlomovými systémy procházející Sicílií.

Vrcholy.

V roce 2009 měla Etna čtyři hlavní vrcholy. Jsou jimi "Bocca Nuova", "Voragine", "Severovýchodní" a "Jihovýchodní kráter".

Centrální kráter.

Až do roku 1911 měla Etna jediný vrchol s Centrálním kráterem v jeho nejvyšší části. Jednalo se o kuželovité těleso 250 metrů vysoké na jehož vrcholu byl 500 metrů široký kráter. Z historických záznamů vyplývá, že se jednalo o kužel vzniklý během 18. století na místě katastrofického sesuvu z roku 1669. Kráter byl výrazně aktivní až do roku 1869. V červenci 1787 se v tomto kráteru odehrála i nejsilnější zdokumentovaná erupce, kdy došlo ke vzniku lávové fontány tryskající až do výšky přes 3000 metrů a lávového proudu 5 km dlouhého. Během druhé poloviny 19. a začátku 20. století se Centrální kráter stal jediným útvarem s téměř kolmými stěnami zdvihajícími se do výšky 150 až 200 metrů. Mezi roky 1916 až 1922 se v severní části kráteru vytvořil nový menší kužel, který zaplňoval centrální část původního kráteru eruptivním materiálem až vznikla rovná terasa, kterou zničil pozdější kolaps.  Ve 40. letech 20. století docházelo k podobným událostem, kdy vzniklo několik menších kuželů a kolapsů. V této době se začal také pomalu formovat kužel, ze kterého později vznikl dnešní kužel "Voragine". V roce 1964 vznikly dva nové kužele kolem prasklin, které dovršily zasypání Centrálního kráteru a jeho kompletní pohřbení pod nový materiál.

Voragine.

Vrchol Voragine se zformoval do dnešní podoby v 60. letech 20. století, ale vznikat začal již ve 40. letech. V roce 1964 došlo k jeho hlavnímu rozvoji, když z praskliny, nad kterou stál, začalo proudit množství materiálu. Během jeho vzniku došlo k zániku Centrálního kráteru.

Bocca Nuova.

Tento vrchol vznikl v roce 1968 v okolí vrcholu "Voragine", západně od kužele vzniklého při erupci v roce 1964. Původní velikost kráteru byla 8 metrů v průměru, ale následkem kolapsů jeho okrajů během 30 let existence došlo ke zvětšení až na 350 metrů, kterých dosáhl v roce 1997. Většina menších kuželů v oblasti byla zničena během kolapsů Bocca Nuova, čímž došlo ke snížení nadmořské výšky Etny na 3310 metrů. V 90. letech 20. století docházelo pak postupně k zaplňování tohoto kráteru materiálem, až v roce 1999 byl tento kráter téměř kompletně vyplněn.

Severovýchodní a jihovýchodní kráter.

Oba dva krátery začaly vznikat podobně jako výsledek kolapsu kužele na svahu sopky. Jihovýchodní kráter začal vznikat v roce 1971, ale pak se až do roku 1978 odmlčel. Od téhož roku se ozval šesti silnými erupcemi. V roce 1989 se projevoval převážně lávovými fontánami a 5. ledna 1990 hlasitou erupcí. Jihovýchodní kráter byl aktivní následně v roce 2001, kdy dosáhl výšky 3300 metrů nad mořem.  Oproti tomu Severovýchodní kráter byl v růstu poznamenán opakovanými kolapsy, které se odehrály v 50. letech 20. století, takže jeho základy se zformovaly na strukturách vzniklých těmito událostmi. Hlavní část kráteru se pak vyvinula až v 70. letech. Na konci tohoto desetiletí došlo k erupcím na dolním okraji kužele Severovýchodní kráteru, které začaly tvořit další menší kužel. Mezi lety 1991 až 1993 došlo k sérii kolapsů, které kráter zmenšily. V roce 1998 došlo vlivem silné erupce v oblasti "Voragine" k sesuvu jižního svahu Severovýchodního kráteru a překrytí vrcholu několika metry pyroklastického materiálu.

Historie vzniku.

Strukturní a seismické údaje naznačují, že vznik Etny je spojen s regionální deformací projevující se kompresním zlomem v severojižním směru jako výsledek subdukce africké litosférické desky pod euroasijskou desku. Celý proces započal přibližně před 80 milióny lety, kdy se začala Sicílie natáčet vlivem tlaku africké desky. Samotná africká deska popraskala a vytvořila chaotickou strukturu protkanou zlomy, kterými mohlo na povrch začít stoupat magma. Na druhou stranu vznik Etny a dlouhotrvající vulkanismus v oblasti nebyl zcela vysvětlen a existuje několik proti sobě stojících teorií. Stratovulkán Etna vznikl v průběhu pleistocénu a holocénu na starší štítové sopce. Sopečná aktivita začala v oblasti Etny přibližně před půl milionem let podmořskou erupcí v tehdejší příbřežní oblasti Sicílie, čímž došlo ke vzniku submarinních lávových těles s typickou polštářovou strukturou lávy tholeiitického složení. Pozůstatky této fáze formování Etny je možné pozorovat na odkryvech okolo města Acicestello, kde se vedle sebe nachází polštářová láva a hyaloklastika. O 300 000 let později se sopečná aktivita přesunula do nové oblasti, která leží jihozápadně od současného místa erupcí, kam se přesunula aktivita přibližně před 170 000 let, kdy začala vznikat přímá předchůdkyně dnešní Etny. Tehdejší erupce vybudovaly první větší těleso sopky, které odpovídalo stratovulkánu vlivem efuzivních a explozivních erupcí tholeiitického a alkalického složení hornin. Následovalo období tzv. „Trifoglietto II“, kdy v oblasti existovalo několik stratovulkánů, které se vzájemně prorůstaly a překrývaly sopečnou aktivitou. Mezi tehdejší aktivní stratovulkány v oblasti patřily "Triforglietto II", "Vavalaci" a "Cuvigghiuni", které byly charakteristické alkalickými magmaty odpovídající trachyandezitům. V této době vlivem chemického složení narůstala síla explozivního vulkanismu, což vedlo ke zmenšování sopky explozemi a vznikem výrazných kalder. Na základě datování se odhaduje, že tato epizoda ve vývoji Etny probíhala před 80 či 63 000 lety. Těleso sopky postupně narůstalo, i když bylo příležitostně zmenšeno explozí či gravitačním sesuvem způsobeným silnou sopečnou erupcí.  Přibližně před 35 000 až 15 000 lety Etna se začala projevovat silnými explozivními erupcemi, během kterých vzniká obrovský pyroklastický proud, který uložil do okolí silné vrstvy ignimbritových usazenin, jež je možné pozorovat v okolí města Biancavilla severozápadně od Etny. Sopečný popel vyvržený do atmosféry Země byl následně unášen na velké vzdálenosti a byl pozorován až v jezerních sedimentech v Colli Albani nedaleko Říma, který je vzdálený přes 800 km severně od sopky. Tato událost byla pravděpodobně spojena se vznikem 3 kilometry široké kaldery "Ellittico", jež byla později téměř zcela vyplněná mladším eruptivním materiálem a pohlcena dalším mladším kolapsem a vznikem další kaldery.  Před několika tisíci lety došlo na východním svahu hory ke katastrofickému kolapsu, který se podobal události při erupci Mount St. Helens v roce 1980. Sesuv zanechal za sebou obrovskou depresi na straně sopky známou jako Valle del Bove (údolí Býků). Takto vzniklá kaldera má v současnosti rozměry 5 × 7 km a je otevřena směrem k východu. Výzkum publikovaný v roce 2006 naznačuje, že k této události došlo přibližně kolem roku 6000 př. n. l. a vedl ke vzniku tsunami, která zdevastovala část východní oblasti Středomoří, kde se do dnešních dnů po ní zachovaly geologické důkazy. Mohlo by se jednat i o důvod, proč došlo k náhlému opuštění osídlení v oblasti Atlit Jam v Izraeli v této době, které leží v oblasti nižší, než je mořská hladina.  Strmé svahy oblasti "Valley" se zřítily v historii několikrát, čímž se obnažily jednotlivé vrstvy sopky dávající možnost snadno studovat historii erupcí Etny a došlo ke změně tvaru původní kaldery do současného. Nejmladší kolaps stěny kráteru Etny se odehrál přibližně před 2000 lety, kdy došlo k vytvoření současně se vyvíjející kaldery známé jako "Piano Caldera". Předpokládá se, že vznik této dva a půl kilometru široké kaldery se odehrál v roce 122 př. n. l. ve spojitosti s explozivní erupcí, která se toho roku odehrála. Tato deprese byla později téměř celá vyplněna mladší lávou vzniklou mladšími erupcemi, ale i tak je její okraj stále dobře patrný jako příkře vystupující svah poblíž základny dnešního nového kužele vznikajícího v oblasti kráteru. V současnosti stále probíhají pochody měnící vzhled kalder a tvaru sopky. Jedna menší událost se odehrála například v roce 1669 a dá se předpokládat, že i do budoucna podobné pochody budou nastávat.  Výzkum podloží Etny ukázal, že Mohorovičićova diskontinuita se nachází v hloubce 27 km pod Etnou. Celá oblast Etny se pozvolna vyzvedává rychlostí 1 mm/rok, jak dokládají pleistocéní mořské sedimenty na jihovýchodních svazích Etny ve výšce 400 m n. m.

Erupce.

Nejstarší záznamy o erupcích Etny jsou již ze starověku (135 n. l.). K jedné z nejmohutnějších erupcí došlo v roce 1669, kdy láva dosáhla města Catanie, jež částečně poničila. Další výjimečné erupce byly v roce 1910, kdy se vytvořilo 23 nových kráterů, v roce 1917 (láva tryskala do výšky až 800 m) a v roce 1923 – po této erupci láva vydržela horká 18 měsíců.  Poslední erupce jsou z let 1928, 1954, 1964, 1971, 1974, 1978, 1979, 1981, 1983, 1985, 1986, 1992, 2000, 2001, 2002, 2004, 2006, 2007, 2008, 2011, 2015 a 2019. V současné době je sopka činná v podstatě nepřetržitě.

Historické erupce.

Erupce v oblasti Etny mívají různý charakter, který se v průběhu času měnil a stále mění. Některé erupce se odehrávají přímo v místě jícnu (např. erupce z roku 2008) tvořeného čtyřmi krátery – "Severovýchodním kráterem", "Jihovýchodním kráterem" a krátery "Voragine" a "Bocca Nuova". Další erupce se odehrávají na svazích sopky, kde se nachází více než 300 depresí od malých děr až po velké krátery široké stovky metrů, ze kterých se nepravidelně valí magma na povrch. Erupce, které se odehrávají na vrcholu sopky, jsou často explozivního charakteru s charakteristickým sopečným oblakem, ale jen málokdy jsou nebezpečné pro obyvatele žijící poblíž sopky. Naproti tomu erupce na svazích sopky se občas odehrávají o stovky metrů níže, než je vrchol sopky, a také blíže k obydleným oblastem, kde mohou způsobit materiální škody i oběti na životech. Mnoho vesnic a malých městeček leží okolo kužele sopky či přímo na ní, a tak mohou být těmito výlevy snadno zasaženy. Od roku 1600 se na Etně odehrálo minimálně 60 sopečných erupcí, skoro polovina z nich se odehrála od začátku 20. století. Od začátku třetího tisíciletí došlo na Etně již k 5 erupcím, a to v letech 2001, 2002–2003, 2004–2005, 2007 a 2008.  První záznam o erupci Etny pochází od řeckého historika Diodóra Sicilského, který žil v prvním století před naším letopočtem. Následně nejspíše první popis erupce pochází od římského básníka Publia Vergilia Marona v jeho eposu Aeneis:  V roce 396 př. n. l. erupce Etny údajně zmařila snahu Kartáginců proniknout do Syrakus v době první sicilské války.  Silná explozivní erupce pliniovského typu, která vytvořila pyroklastický sloup tvořený plyny, popelem a dalšími pevnými částečkami, se odehrála kolem roku 122 př. n. l., což se projevilo silným spadem tefry jihovýchodně od sopky. Zasaženo bylo například město Catania, kde silná vrstva tefry způsobila kolaps mnoha střech. Jako pomoc postižené oblasti rozhodla tehdejší římská vláda, že postižená oblast nebude muset platit daně po dobu deseti let.  V roce 1669 došlo k nejsilnější erupci jejímž vlivem bylo poničeno město Catania. Před samotnou erupcí oblast zasáhlo silné zemětřesení a následně 11. března se otevřela trhlina z Nicolosi až k centrálnímu kráteru. Po celé délce trhliny byly aktivní malé sopky, které chrlily magma na povrch.

Současné erupce.

Další velký lávový proud způsobený erupcí v roce 1928 byl první a od roku 1669 i jediný lávový proud, který svojí silou zasáhl hustě obydlenou oblast v okolí Mascali. Erupce začala 2. listopadu 1928 vysoko na severovýchodní straně sopky, ale později se otevřela nová trhlina níže, ze které na povrch začala proudit další láva. 4. listopadu se následně otevřela další trhlina, čímž měl lávový proud již tři zdroje roztaveného materiálu. Tato trhlina se otevřela ve výšce 1200 metrů nad mořem, zcela netypicky nízko, v oblasti známé jako "Ripe della Naca". Pod touto oblastí se nacházela vesnice Mascali, která byla během dvou dnů téměř zcela zničena. Pouze kostel a několik málo okolo stojících budov v severní části obce zvané "Sant'Antonino" tuto událost přežilo. Během několika dní, kdy erupce pokračovaly, došlo k přerušení vlakového spojení mezi Messinou a Catanií a zničení vlakové zastávky v obci Mascali. Událost byla následně využita italským fašistickým režimem Benita Musolinniho k propagandistickým účelům, kdy byla oslavována rychlá první pomoc, evakuace a znovuobnova poničených oblastí. Obec Mascali byla později vybudována na jiném místě a nad sochou Ježíše Krista před přeživším kostelem byla umístěna pochodeň – symbol fašistů v Itálii. V listopadu 2008 proběhla v obci připomínková akce zničení obce za účasti řady pamětníků a očitých svědků, kteří popisovali jejich zážitky z tehdejší erupce.  Další významné erupce ve 20. století se odehrály v letech 1949, 1971, 1981, 1983 a 1991–1993. V roce 1971 láva pohřbila astronomickou observatoř Etna vybudovanou v 19. století, zničila první generaci lanovky vedoucí k vrcholu a vážně ohrožovala existenci obcí Sant Alfio a Fornazzo na východním úbočí sopky. Touto erupcí došlo ke vzniku nového sopečného vrcholu pojmenovaného "Jihovýchodní kráter". V březnu 1981 město Randazzo na severozápadním svahu jen těsně uniklo zničení atypicky rychlými lávovými proudy, které se kolem města prohnaly. Byly velice podobné proudu z roku 1928, který zničil obec Mascali. Mezi roky 1992 až 1993 došlo k ohrožení města Zafferana, ale vlivem značného úsilí se podařilo město zachránit jen se ztrátou jedné budovy a několika stovek metrů městské zeleně. K záchraně přispělo vybudování kamenných valů do cesty postupujícího proudu. Předpokládalo se, že valy vytvoří lávě hráz a že přísun nového materiálu ustane dříve, než za nimi vznikne lávové jezero natolik silné, aby valy silou prorazilo a láva by mohla pokračovat přímo na město Zafferana. Nicméně erupce pokračovala a hráze láva časem překonala a v tečení směrem k městu pokračovala. Následně bylo rozhodnuto, že blízko místa erupce budou použity výbušniny k přerušení lávových kanálů a tunelů, které velice efektivně transportovaly lávu na vzdálenost 7 kilometrů, aniž by se láva výrazně chladila a zpomalovala. Hlavní exploze se odehrála 23. května 1992 a vedla ke zničení lávového tunelu, načež láva začala téct novým uměle připraveným korytem, které jí odvedlo daleko od Zafferana. Předpokládalo se, že vytvoření nového koryta směrem k městu by lávě trvalo měsíce. Krátce po explozi klesla rychlost lávové erupce a během jejího doznívání až do 30. března 1993 se již nikdy nepřiblížila do blízkosti města.  Mezi lety 1995 až 2001 nastalo období netradičně vysoké aktivity čtyř kráterů na vrcholu Etny, ale až během června až srpna 2001 došlo k prvnímu lávovému výlevu na svazích Etny. Tato erupce, která byla živena vystupujícím magmatem ze sedmi prasklin převážně situovaných na jižním svahu, byla silně sledována masmédii, jelikož se odehrála v období vrcholící turistické sezóny a současně se v Itálii nacházelo velké množství reportérů a televizních štábů kvůli zasedání G8 v Janově. Erupce probíhala taktéž nedaleko jedné ze snadno dosažitelné turistické oblasti, takže mohla být hojně pozorována turisty. Erupce měla na svědomí poničení horní stanice lanovky poblíž "Etna Sud" a dalšího turistického zázemí.  Mezi roky 2002 a 2003 se odehrála další silná erupce, jedna z nejsilnějších za posledních 150 let, která vyvrhla do atmosféry obrovské mračno materiálu, které bylo lehce viditelné z vesmíru. Důvodem vzniku takto výrazného mračna byl kontakt vystupujícího magmatu s podzemní vodou, nárůstu tlaku a explozi. Část materiálu z tohoto mračna spadla na území Libye a řeckého ostrova Kefalonia, poté, co překonalo 600 km jižním směrem přes Středomoří. Seismická aktivita během erupce otevřela mezi 26. a 27. říjnem 4 kilometry dlouhou trhlinu, která se projevovala havajským typem erupcí i strombolským. Otřesy současně způsobily sesuv východního svahu o dva metry, což způsobilo množství poškození budov. Erupce současně zcela zničila turistickou stanici Piano Provenzana na severovýchodním svahu a část stanice „Etna Sud“ okolo Rifugio Sapienza na jižním svahu. Část erupce byla nafilmována společností Lucasfilm a následně použita v roce 2005 ve filmu jako krajina planety Mustafar. Rifugio Sapienza je poblíž stanice lanovky, která byla zničena předchozí erupcí v roce 1983 a která byla následně znovuvybudována.  V září 2004 a v březnu 2005 se Etna částečně uklidnila a probíhaly jen pozvolné lávové výlevy v oblasti jihovýchodního svahu ve vyšších polohách. Silnější erupce se opět projevily až mezi červencem až prosincem v roce 2006 v oblasti Jihovýchodního kráteru, načež následovaly čtyři epizody výtrysku magmatu pod tlakem, čímž vznikly lávové fontány v téže oblasti Jihozápadního kráteru ve dnech 29. března, 11. dubna, 29. dubna a 7. května 2007. V polovině srpna 2007 se částečně změnil chemismus magmatu a tím i druh erupce, Etna se začala projevovat produkcí popela a strombolským typem erupcí v oblasti východně od Jihovýchodního kráteru.  4. října 2007 Etna hlasitě explodovala okolo 20:00 místního času za vyhození lávy přibližně do výšky 400 metrů, čímž se dostalo do atmosféry opět značné množství materiálu, který byl následně transportován nad okolní vesnice a města, kde spadl. Erupce se opět odehrála v oblasti Jihovýchodního kráteru a byla vidět z velké části Sicílie. Příštího rána mezi 5 až 7 hodinou došlo k postupnému uklidnění erupce. Kvůli erupci ale muselo být z bezpečnostních důvodu v průběhu noci uzavřeno letiště Catania-Fontanarossa pro veškeré lety. Podobná událost se odehrála později v noci ze 23. na 24. listopadu 2007, trvala 6 hodin a způsobila spad popela a lapill na severní straně sopky. Zdrojem erupce byl podobně jako v předchozích případech Jihovýchodní kráter. Následujících několik měsíců probíhala jen minimální eruptivní i seismická aktivita v oblasti Jihovýchodního kráteru. Další silná erupce proběhla pozdě odpoledne 10. května 2008, která ale vlivem špatného počasí nebyla z větší části pozorovatelná v oblasti kráteru. Po erupci se do níže položené "Valle del Bove" oblasti dostalo několik lávových proudů. Erupce trvala přibližně 4 hodiny.  Dne 13. května 2008 ráno začala nová sopečná erupce, která byla doprovázená rojem 200 menších zemětřeseních a deformací povrchu v oblasti vrcholku sopky. Odpoledne téhož dne se otevřely dvě nové praskliny v nadmořské výšce 2650 respektive 3050 metrů s množstvím depresí, které se začaly projevovat strombolským typem erupcí a produkcí lávových proudů, jež začaly klesat do "Valle del Bove". Během následujících 24 hodin urazil lávový proud přibližně 6 km východním směrem, kde náhle zpomalila až se zastavila ve vzdálenosti 3 km od nejbližší vesnice Milo. Mezi 16. až 18. květnem narostla produkce popela, což vedlo ke vzniku malého mračna nad sopkou. Ke konci května a v prvním týdnu června pokračovala aktivita na nízké úrovni, kdy láva vytékala do vzdálenosti jen několika set metrů od místa úniku. 8. června došlo k náhlému zvýšení aktivity. Během následujícího týdne byla tekoucí láva již 5 kilometrů od svého původního zdroje a po celý červen a červenec pokračovaly pozvolné erupce strombolského typu ze dvou prasklin ve výšce 2800 m nad mořem, což vedlo ke vzniku 4 km dlouhému proudu. Aktivita v polovině července se projevovala hlasitými detonacemi, které byly zaznamenány v několika okolních městech. Na konci července tyto detonace ustaly, ale výlevy lávy stále pokračovaly pozvolnou rychlostí tvořící jen krátké lávové proudy do maximální délky 1 km.  Dne 13. listopadu 2008, šest měsíců po utlumení aktivity, došlo k opětovným erupcím na svazích Etny, které se projevovaly nízkou rychlostí a stabilitou. Staly se nejdelší ze čtyř erupcí, které zatím ve třetím tisíciletí proběhly. Předchozí erupce z roku 2001, 2002–2003 a 2004–2005 trvaly pouze 3 týdny, 3 měsíce, respektive 6 měsíců.  Dne 7. listopadu 2009 došlo k erupci strombolského typu na východním svahu Jihozápadního kráteru, o den později se v hloubce 10 km odehrálo zemětřesení o síle 4,4.

Neobvyklé úkazy.

V 70. letech 20. století bylo údajně v okolí Etny pozorováno několik kouřových kroužků, jež jsou u sopek velice řídké. V roce 2000 došlo k opětovnému pozorování tohoto atypického útvaru v okolí sopky. Během erupce došlo k tomu, že vypuštěný oblak kouře měl kruhový tvar podobně, jako když kuřáci vytvoří ústy kouřový kroužek. Takto vzniklý útvar stoupal z jícnu sopky vzhůru po dobu až 10 minut, než se vlivem proudění vzduchu rozpadl. Kroužky byly pozorovány v oblasti kráteru Bocca Nuova, ze kterého unikly, následně dorostly průměru 100 až 200 metrů ve výšce okolo 1000 metrů nad povrchem.

Význam.

Přínosy.

Etna je pro svoji snadnou dosažitelnost hlavní turistickou atrakcí, která přitahuje každoročně až milión (údaj pravděpodobně k roku 2004) turistů do oblasti Sicílie. Každoroční příliv turistů, kteří chtějí spatřit aktivní sopku, dává práci většině lidí v oblasti v terciárním sektoru služeb, ať už se jedná o pohostinství, ubytovací kapacity či prodej suvenýrů. Etna je společně se Stromboli po Havajských sopkách pravděpodobně nejnavštěvovanější sopečná oblast na světě.  Etna společně se Stromboli sehrála důležitou roli ve vývoji zařízení a sopečné turistiky v průběhu historie, když se stala centrem turistického ruchu již od druhé poloviny 19. století. Důvodem zájmu se stala neobvyklá krajina, okolní scenérie, která přitáhla zájem malířů a umělců 18. a 19. století, kteří oblast zprofanovali mezi širokou veřejnost. Nepravidelné turistické návštěvy trvaly až do první poloviny 20. století. Od 60. let 20. století do oblasti začala směřovat masová turistika organizovaná cestovními kanceláři. Od 50. let 20. století je v oblasti Etny zaznamenán soustavný nárůst turistů. V listopadu roku 2002 bylo otevřené nové muzeum věnované Etně ve městě Nicolosi. Nejstarší informační centrum o Etně "Refugio Sapiensa" se nachází v ležící 1900 m n. m., odkud se řada turistů vydává na vlastní nebezpečí zdolávat vrcholky Etny. V současnosti přístup na Etnu zajišťuje čtveřice silnic, které vedou do dvou hlavních turistických center. Samotný vrchol s krátery je od úmrtí devíti turistů v roce 1979 pro návštěvníky uzavřen, ale za dobrého počasí a klidné Etny je možné se na vrchol ke kráterům vydat s turistickým průvodcem.  V oblasti okolo Etny včetně jejího masívu se nachází národní park vyhlášený v roce 1987 jako reakce na narůstající turismus.  Sopečné erupce vyvrhují do okolí sopky materiál, který je velice úrodný a zúrodňuje okolí sopky, což v jejím okolí umožňuje masivní pěstování vinné révy, různých druhů ovoce, farmaření atd. Každá sopečná erupce tak přináší nové živiny, které se v následujících letech po jejich vyvržení na povrch budou uvolňovat.

Nebezpečí.

Etna se projevuje několika druhy nebezpečí, ať už se jedná o erupce, úniky sopečných plynů, gravitačními kolapsy či spadem tefry do okolí. Různé formy nebezpečí mají rozdílný rozsah, množství materiálních škod a možností jejich předpovídání a případné obraně. Mezi ty, se kterými lidé mohou bojovat, patří lávové proudy. V případě, že směřují na obydlené oblasti, snaží se je odpovědné složky odklonit či případně zastavit a to za pomoci nového koryta, kterým by láva odtékala mimo ohroženou oblast či například explozemi, které by měly přehradit lávový tunel či koryto a donutit lávu změnit směr.  V oblasti Etny existuje systém včasné výstrahy, který má varovat obyvatelstvo v případě náhlého nebezpečí způsobeného erupcí. Mezi vážná nebezpečí zasahující velké oblasti patří spad tefry vznikající během erupce. Menší částice jsou schopné cestovat desítky kilometrů, kde pak padají a zasypávají oblasti částicemi v podobě prachu a lapil. Tento oblak představuje nebezpečí jak pro leteckou dopravu tak v případě silného spadu i pro spádové oblasti, kde narušuje automobilovou dopravu a může způsobit i zřícení střech budov. V současnosti v oblasti existuje systém, který poloautomaticky vyhodnocuje potenciální nebezpečí spadu tefry a směru větru a v případě potřeby informuje příslušné orgány civilní správy.

Etna v kultuře.

Dle římské mytologie je sopka Etna spojována se soubojem Dia s největším z titánu Týfónem, synem Tartara a matky země Gai. Po souboji mezi nimi byl Týfón poražen a Zeus utíkajícího titána dostihl v oblasti Sicílie, kde na něj svrhl horu Etna. Když byl Týfón uvězněn pod Etnou, všech 100 jeho hlav se okamžitě pokusilo dostat na povrch, což se projevilo v množství erupcí a sloupů kouře. Pokaždé když Etna začne soptit, dle pověstí se Týfón pokouší uniknout pod tíhy Etny na povrch.

Turistika.

Etna je v současné době oblíbeným turistickým cílem. Výstup až k hlavnímu kráteru je možný pouze s turistickým průvodcem. Bez průvodce je možné vystoupat pouze na Torre del Filosofo. Pro méně zdatné turisty je možné využít dopravu lanovkou a následně autobusy 4x4 na tuto plošinu.

Etna ("Aítnē" v řečtině, v latině "Aetna", také známá jako "Mungibeddu" ("krásná hora") v sicilštině a "Mongibello" v italštině (z latinského "mons" a arabského "gibel", oboje znamená hora)) je nejvyšší činná sopka a druhá nejmohutnější sopka v Evropě. Nachází se v Itálii – na východním pobřeží ostrova Sicílie, nedaleko měst Messina a Catania. Sopka byla v roce 2013 zapsána mezi přírodní památky Světového dědictví UNESCO. Její výška k roku 2009 dosahuje 3329 metrů nad mořem, ale ještě do erupce v roce 1981 měřila o 21 metrů více, a to 3350 metrů. Následkem sopečné erupce a uvolnění magmatu došlo k poklesu sopky. Jedná se o nejvyšší horu v Itálii jižně od Alp. Etna se rozkládá na 1190 km² s obvodem báze okolo 140 km. Samotná základna sopky je eliptického tvaru o rozměrech 38×47 km. Jedná se tak o největší aktivní sopku v Itálii, která je přibližně dva a půl krát větší než druhá největší sopka Vesuv. V Evropě předčí Etnu pouze Pico de Teide na ostrově Tenerife. Platí to ovšem jen z geopolitického hlediska, podle geografického členění Kanárské ostrovy náležejí již k africkému kontinentu.  Etna je jedna z nejvíce aktivních sopek na světě, která je v podstatě neustále aktivní a u které existuje nejdelší doložený záznam erupcí. Projevuje se celou škálou typů sopečných erupcí od strombolského po pliniovský, jedná se o stratovulkán. Úrodná sopečná půda podporuje extenzivní zemědělství na jejích svazích, pěstování vinné révy a provozování ovocných sadů, které jsou rozmístěny v nižších oblastech svahů sopky a na jižní straně v rovině Catania. Etna se nachází v hustě obydlené oblasti, což zvyšuje její potenciální nebezpečí, jelikož v případě silné erupce by mohla způsobit značné materiální škody a oběti na životech. Z toho důvodu byla zapsána do tzv. Decade Volcanoes – seznamu 16 nejnebezpečnějších sopek světa. To přináší větší pozornost vědecké obce a umožní podrobný průzkum její sopečné historie.

Mount Etna, or Etna ( or ; or ; ; ), is an active stratovolcano on the east coast of Sicily, Italy, in the Metropolitan City of Catania, between the cities of Messina and Catania. It lies above the convergent plate margin between the African Plate and the Eurasian Plate. It is the highest active volcano in Europe outside the Caucasus and the highest peak in Italy south of the Alps with a current height of , though this varies with summit eruptions. Etna covers an area of with a basal circumference of . This makes it by far the largest of the three active volcanoes in Italy, being about two and a half times the height of the next largest, Mount Vesuvius. Only Mount Teide on Tenerife in the Canary Islands surpasses it in the whole of the European–North-African region west of the Black Sea. In Greek mythology, the deadly monster Typhon was trapped under this mountain by Zeus, the god of the sky and thunder and king of gods, and the forges of Hephaestus were said also to be underneath it.  Mount Etna is one of the world's most active volcanoes and is in an almost constant state of activity. The fertile volcanic soils support extensive agriculture, with vineyards and orchards spread across the lower slopes of the mountain and the broad Plain of Catania to the south. Due to its history of recent activity and nearby population, Mount Etna has been designated a Decade Volcano by the United Nations. In June 2013, it was added to the list of UNESCO World Heritage Sites.


Historie.

Kolem roku 1970 se objevuje označení FORTH (název je od slova FOURTH-čtvrtý, jazyk pro příští, čtvrtou generaci malých počítačů). Forth tedy nevznikl akademickým rozhodnutím, vytvářel ho jeden člověk, jedno desetiletí, jako pomůcku pro práci. První kompletní samostatnou aplikací Forthu je v roce 1971 řízení radioteleskopu pro NRAO. Další aplikace jsou v řízení antén, teleskopů, databáze, zpracování obrazu.  Tento člověk se jmenuje Charles „Chuck“ Moore a dodnes patří mezi zajímavé a současně velmi rozporuplné osobnosti, které se podílely na rozvoji výpočetní techniky, zejména vestavěných (embedded) řídících systémů a systémů běžících v reálném čase. Moore byl prý překvapen, když zjistil, že systém, který vyvinul pro své potřeby, používají i další lidé, kterým v jejich práci vyhovuje více než v té době komerčně prosazovaný Fortran.  Do značně heterogenního prostředí počítačů a operačních systémů sedmdesátých let přišel Moore se svým jazykem (či lépe řečeno celou vývojovou platformou) Forth. Vývojové prostředí Forthu obsahovalo interaktivní editor, interpret jazyka Forth a univerzální vazbu na assembler upravený na právě provozovaný systém. Toto prostředí umožňovalo spouštět souběžně více procesů a současně mohlo v systému nezávisle pracovat až 64 uživatelů, a to i na platformách, jejichž operační systém nebyl multiuživatelský a dokonce ani multitaskový.

Vlastnosti.

Forth je založen na použití dvojice zásobníků. První zásobník se nazývá zásobník operandů, druhý zásobník návratových adres. Prakticky všechny forthovské příkazy ovlivňují položky v jednom nebo obou zásobnících. Pro zápis příkazů i matematických operací je použita postfixová notace, někdy také nazývaná obrácená polská notace (anglicky "Reverse Polish Notation"). Při tomto způsobu zápisu se nejdříve uvádějí operandy a teprve za nimi následují operátory. Ve Forthu se místo označení operátor nebo funkce používá "slovo".

Příklady.

Jednoduchá aritmetika.

10 20 + ( toto je komentář ) 10 20 * \ toto je jednořádkový komentář 10 20 - ( 10 způsobí vložení čísla 10 na vrchol zásobníku operandů a 10 20 + 30 * ( zpětné lomítko a závorky jsou také slova, takže musí být 5 4 3 2 1 * / + -

Vytvoření nového slova.

. \ slovo . vypíše hodnotu na vrcholu zásobníku

Použití nově definovaného slova.

10 print 1 2 + print 1 2 3 * - print

Základní slova pro práci se zásobníkem.

1 2 swap \ zásobník: 2 1 drop \ zásobník: 2 dup \ zásobník: 2 2 drop drop \ zásobník: 1 2 3 rot \ zásobník: 2 3 1 over \ zásobník: 2 3 3 1

Řídící struktury.

Podmínka.

10 20 > if else \ větev else je nepovinná then

Počítaná smyčka.

\ tento cyklus vypíše čísla od 1 do 10 10 1 do ( první argument slova do udává, kolikrát se bude cyklus opakovat loop

Cyklus while-do.

\ tento cyklus vypíše čísla od 1 do 10 0 begin while repeat drop

Cyklus s podmínkou na konci.

\ vypočítá pomocí Euklidova algoritmu největší společný dělitel ze dvou čísel

Nekonečný cyklus.

\ tento cyklus vypíše čísla od 1 do 10 0 begin again

Forth je programovací jazyk, který se v dnešní době používá zejména ve vestavěných (embedded) systémech a real-time prostředích. Jazyk Forth vyvinul roku 1969 Charles H. Moore, který je jednou z významných osobností, jež se podílely na rozvoji výpočetní techniky.

Forth is an imperative stack-based computer programming language and environment originally designed by Chuck Moore. Language features include structured programming, reflection (the ability to examine and modify program structure during execution), concatenative programming (functions are composed with juxtaposition) and extensibility (the programmer can create new commands). Although not an acronym, the language's name is sometimes spelled with all capital letters as FORTH, following the customary usage during its earlier years.  A procedural programming language without type checking, Forth features both interactive execution of commands (making it suitable as a shell for systems that lack a more formal operating system) and the ability to compile sequences of commands for later execution. For much of Forth's existence, the standard technique was to compile to threaded code, but there are modern implementations that generate optimized machine code like other language compilers.  Forth is used in the Open Firmware boot loader, in space applications such as the Philae spacecraft, and in other embedded systems which involve interaction with hardware. The bestselling 1986 computer game "Starflight", from Electronic Arts, was written with a custom Forth.  The free software Gforth implementation is actively maintained, as are several commercially supported systems.


Účel modelu.

Úlohou referenčního modelu je poskytnout základnu pro vypracování norem pro účely propojování systémů. Otevřený systém podle tohoto modelu je abstraktním modelem reálného otevřeného systému. Norma tedy nespecifikuje implementaci (realizaci) systémů, ale uvádí všeobecné principy sedmivrstvé síťové architektury. Popisuje vrstvy, jejich funkce a služby. Nejsou zde zařazeny žádné protokoly, které by vyžadovaly zbytečně mnoho detailů.  V praxi je model využit pro programování jednotlivých součástí síťového subsystému v modulech, které reprezentují jednotlivé vrstvy a komunikují mezi sebou pomocí rozhraní (API). Díky tomu je možné jednotlivé části snadněji naprogramovat a nezávisle nahrazovat (například vyměnit síťovou kartu, ovladač, aplikaci a zároveň ponechat ostatní součásti beze změny). Reálně je vrstvený model použit například u rodiny protokolů TCP/IP, kde jsou však použity jen čtyři vrstvy.

Vrstvový model.

Každá ze sedmi vrstev vykonává skupinu jasně definovaných funkcí potřebných pro komunikaci. Pro svou činnost využívá služeb své sousední nižší vrstvy. Své služby pak poskytuje sousední vyšší vrstvě.  Podle referenčního modelu není dovoleno vynechávat vrstvy, ale některá vrstva nemusí být aktivní. Takové vrstvě se říká "nulová", nebo "transparentní".  Komunikaci mezi systémy tvoří:  Na počátku vznikne požadavek některého procesu v aplikační vrstvě. Příslušný podsystém požádá o vytvoření spojení prezentační vrstvu. V rámci aplikační vrstvy je komunikace s protějším systémem řízena aplikačním protokolem. Podsystémy v prezentační vrstvě se dorozumívají prezentačním protokolem. Takto se postupuje stále níže až k fyzické vrstvě, kde se použije pro spojení přenosové prostředí. Současně se při přechodu z vyšší vrstvy k nižší přidávají k uživatelským (aplikačním) datům záhlaví jednotlivých vrstev. Tak dochází k postupnému "zapouzdřování" původní informace. U příjemce se postupně zpracovávají řídící informace jednotlivých vrstev a vykonávají jejich funkce.  Mnemotechnická pomůcka pro zapamatování: "Aplikace" potkala "prezentaci", "zrealizovaly" "transport" "sítí", "spojily" se "fyzicky".

Fyzická vrstva.

Vrstva č. 1, . Specifikuje fyzickou komunikaci. Aktivuje, udržuje a deaktivuje fyzické spoje (např. komutovaný spoj) mezi koncovými systémy. Fyzické spojení může být dvoubodové (sériová linka) nebo mnohobodové (Ethernet).  Fyzická vrstva definuje všechny elektrické a fyzikální vlastnosti zařízení. Obsahuje rozložení pinů, napěťové úrovně a specifikuje vlastnosti kabelů; stanovuje způsob přenosu "jedniček a nul". Huby, opakovače, síťové adaptéry a hostitelské adaptéry (Host Bus Adapters používané v síťových úložištích SAN) jsou právě zařízení pracující na této vrstvě.  Hlavní funkce poskytované fyzickou vrstvou jsou:

Linková vrstva.

Vrstva č. 2, . Poskytuje spojení mezi dvěma sousedními systémy. Uspořádává data z fyzické vrstvy do logických celků známých jako rámce (frames). Seřazuje přenášené rámce, stará se o nastavení parametrů přenosu linky, oznamuje neopravitelné chyby. Formátuje fyzické rámce, opatřuje je fyzickou adresou a poskytuje synchronizaci pro fyzickou vrstvu.  Datová vrstva poskytuje funkce k přenosu dat mezi jednotlivými síťovými jednotkami a detekuje případně opravuje chyby vzniklé na fyzické vrstvě. Nejlepším příkladem je Ethernet. Na lokálních sítích založených na IEEE 802 a některých na IEEE 802 sítích jako je FDDI, by tato vrstva měla být rozdělena na vrstvu řízení přístupu k médiu (Medium Access Control, MAC) a vrstvu IEEE 802.2 logické řízení linek (Logical Link Control, LLC).  Na této vrstvě pracují veškeré mosty a přepínače. Poskytuje propojení pouze mezi místně připojenými zařízeními, a tak vytváří doménu na druhé vrstvě pro směrové a všesměrové vysílání.

Síťová vrstva.

Vrstva č. 3, . Tato vrstva se stará o směrování v síti a síťové adresování. Poskytuje spojení mezi systémy, které spolu přímo nesousedí. Obsahuje funkce, které umožňují překlenout rozdílné vlastnosti technologií v přenosových sítích.  Síťová vrstva poskytuje funkce k zajištění přenosu dat různé délky od zdroje k příjemci skrze jednu případně několik vzájemně propojených sítí při zachování kvality služby, kterou požaduje přenosová vrstva. Síťová vrstva poskytuje směrovací funkce a také reportuje o problémech při doručování dat. Veškeré směrovače pracují na této vrstvě a posílají data do jiných sítí. Zde se již pracuje s hierarchickou strukturou adres. Nejznámější protokol pracující na 3. vrstvě je Internetový Protokol (IP). Jednotkou informace je paket.

Transportní vrstva.

Vrstva č. 4, . Tato vrstva zajišťuje přenos dat mezi koncovými uzly. Jejím účelem je poskytnout takovou kvalitu přenosu, jakou požadují vyšší vrstvy. Vrstva nabízí spojově (TCP) a nespojově orientované (UDP) protokoly.

Relační vrstva.

Vrstva č. 5, . Smyslem vrstvy je organizovat a synchronizovat dialog mezi spolupracujícími relačními vrstvami obou systémů a řídit výměnu dat mezi nimi. Umožňuje vytvoření a ukončení relačního spojení, synchronizaci a obnovení spojení, oznamování výjimečných stavů. Do této vrstvy se řadí: NetBIOS, RPC. K paketům přiřazuje synchronizační značky, které využije v případě vrácení paket (např. z důvodu, že se během přenosu dat poškodí síť) k poskládání původního pořadí.

Prezentační vrstva.

Vrstva č. 6, . Funkcí vrstvy je transformovat data do tvaru, který používají aplikace (šifrování, konvertování, komprimace). Formát dat (datové struktury) se může lišit na obou komunikujících systémech, navíc dochází k transformaci pro účel přenosu dat nižšími vrstvami. Mezi funkce patří např. převod kódů a abeced, modifikace grafického uspořádání, přizpůsobení pořadí bajtů apod. Vrstva se zabývá jen strukturou dat, ale ne jejich významem, který je znám jen vrstvě aplikační. Příklady protokolů: SMB (Samba).

Aplikační vrstva.

Vrstva č. 7, . Účelem vrstvy je poskytnout aplikacím přístup ke komunikačnímu systému a umožnit tak jejich spolupráci. Do této vrstvy se řadí například tyto služby a protokoly: HTTP, FTP, DNS, DHCP, POP3, SMTP, SSH, Telnet, TFTP.

Paralela.

Příkladem připomínajícím vrstvový model ISO/OSI může být dopisová komunikace mezi manažery dvou firem (řekněme české a čínské). Jednotlivé vrstvy obou stran spolu zdánlivě komunikují přímo (stejné vrstvy na obou stranách používají stejný protokol, řeč, způsob prezentace dat), ale ve skutečnosti probíhá komunikace od vyšší vrstvy směrem k nejnižší, která jediná disponuje možností přenosu. Na cílové straně dochází naopak k předávání zprávy od nejnižší vrstvy směrem k vyšším.  Jednotlivé vrstvy mají kontakt (pomocí určitého "rozhraní") pouze s prvky v sousedních vrstvách. Rozhraním se myslí např. poštovní schránka mezi 4. a 3. vrstvou nebo přihrádka mezi 3. a 2. vrstvou. Každý prvek na straně odesílatele zpracuje zprávu do takového tvaru (dle daného "protokolu"), aby jí rozuměl jeho ekvivalent na straně příjemce. Protokol např. udává, jak má být správně nadepsaná adresa 5. vrstvou, nebo jak správně ve 2. vrstvě seskupit více dopisů jdoucích stejným směrem.

Reference.

ITU-T X.200: Open Systems Interconnection - Basic Reference Model: The basic model

Referenční model ISO/OSI vypracovala organizace ISO jako hlavní část snahy o standardizaci počítačových sítí nazvané OSI a v roce 1984 ho přijala jako mezinárodní normu ISO 7498. Kompletní text normy přijala také CCITT jako doporučení X.200. Referenční model ISO/OSI se používá jako názorný příklad řešení komunikace v počítačových a telekomunikačních sítích pomocí vrstevnatého modelu, kde jsou jednotlivé vrstvy nezávislé a snadno nahraditelné.

The Open Systems Interconnection model (OSI model) is a conceptual model that characterises and standardises the communication functions of a telecommunication or computing system without regard to its underlying internal structure and technology. Its goal is the interoperability of diverse communication systems with standard communication protocols. The model partitions a communication system into abstraction layers.  A layer serves the layer above it and is served by the layer below it. For example, a layer that provides error-free communications across a network provides the path needed by applications above it, while it calls the next lower layer to send and receive packets that constitute the contents of that path.  The model is a product of the Open Systems Interconnection project at the International Organization for Standardization (ISO).


Historie a charakteristika čtvrti.

Téměř všichni Pražané znají Zličín jako nákupní zónu a stanici a depo metra. Ty se ale paradoxně nacházejí převážně v katastrálním území Třebonice a jen zčásti v městské části Praha-Zličín, ovšem (s výjimkou části kolejiště depa) mimo katastrální území Zličín.  Samotný Zličín vznikal jako vesnice; ještě roku 1910 se objevoval jako „Zlejčín“. Roku 1960 byla k obci připojena i nedaleká vesnice Sobín. V roce 1968 získala obec hranici s Prahou, když byly přičleněny sousední Řepy. Díky blízkosti ku Praze a silnici z metropole do Plzně, která východní částí Zličína procházela, se začala rozvíjet nová zástavba, hlavně tedy východně od původní obce; postavily se rodinné domy a později i sídliště. Obě obce se staly součástí Prahy v roce 1974, v souvislosti s jejím zatím posledním a zatím největším rozšířením.  Převažujícím typem zástavby jsou zde rodinné domky, ale také i jedno malé sídliště, ve své době vybudované pro potřeby armády. Tato celá zastavěná oblast je ohraničená průmyslovými závody, při připojení ku Praze bylo totiž rozhodnuto, že Zličín se stane podobně jako v té době Malešice průmyslovou oblastí. Využity byly volné plochy jižně a severovýchodně od zastavěné oblasti. V roce 1990 se Zličín stal součástí městské části Praha-Zličín. V 90. letech došlo k rozvoji na rozhraní Zličína a Třebonic spolu s výstavbou metra. Původně se zde mělo nacházet pouze depo a linka B měla vést právě do Třebonic; tyto plány však byly nakonec přepracovány a nejmladší linka pražské podzemní dráhy byla ukončena právě zde. Kromě stanice vznikl i přestupní terminál pro příměstské autobusy; později se začala rozvíjet i nákupní zóna. Ke konci prvního desetiletí 21. století se začala opět rozvíjet také i bytová zástavba, a to v místech nedaleko od nejstarších částí Zličína. Nové projekty znamenaly výstavbu několikapatrových městských domů přímo na zelené louce.  V létech 2005 až 2008 proběhl archeologický výzkum v Praze-Zličíně, v poloze Za novou silnicí. Během výzkumu byly postupně prozkoumány a zdokumentovány tři hlavní komponenty, které se v této lokalitě podařilo objevit: palisádou ohrazené neolitické sídliště, pravěká cesta a především kompletní pohřebiště vinařické skupiny z doby stěhování národů. Dosud bylo odkryto 177 kosterních hrobů. Jde o největší prozkoumané kosterní pohřebiště v Čechách a jedno z největších pohřebišť ve střední Evropě datované do období druhé a třetí třetiny pátého století.

Průmysl.

Na Zličíně se nachází průmyslové podniky. Jedná se o tyto:

Sport.

Místní fotbalový klub FC Zličín byl založen roku 1929. V jeho sportovním areálu se nachází víceúčelová sportovní hala sloužící současně jako školní tělocvična. Dále je zde fotbalové hřiště s přírodní trávou a fotbalové hřiště s umělou trávou třetí generace. Mini hřiště s umělou trávou slouží k přípravě mužstev klubu a je přístupné také pro veřejnost.

Doprava.

Veřejná.

Díky metru (od listopadu roku 1994, úsek V.B), které se sice přímo ve Zličíně nenachází, ale leží na jeho okraji, má celá čtvrť dobré dopravní spojení. Na metro navazují i autobusy. Na nedalekém sídlišti Řepy (na sever od Zličína) se nachází tramvajová trať. Od stanice metra jezdí i meziměstské linky do Plzně, Berouna, Kladna a Rakovníka.  Na hranici mezi Řepy a Zličínem se také nachází železniční nádraží, které umožňuje spojení do Kladna.

Automobilová.

Územím Zličína prochází Pražský okruh (zprovozněn v tomto úseku v roce 2002), dálnice D5 směřující do Plzně a její přivaděč z Jihozápadního Města. U stanice metra Zličín je také záchytné parkoviště P+R. Starým Zličínem prochází původní Plzeňská, hlavní tah do Plzně až do roku 1980, kdy se začala dálnice D5 stavět.

Obchodní zóna Zličín.

Podle Zličína se pojmenovávají obchodní centra na území Třebonic:  Všechna tři obchodní centra jsou vybavena rozsáhlými plochami parkovišť pro automobily. Do areálů Avion a Globus jezdí od stanice metra Zličín zvláštní autobusové linky s bezplatným tarifem. V oblasti byly postaveny i další obchodní nebo administrativní objekty. V sousedství obchodní zóny vzniká na území Stodůlek Západní Město.

Zličín () je městská čtvrť a katastrální území na západě Prahy, na severozápadním okraji městského obvodu Praha 5, o rozloze 317,61 ha. Tvoří severovýchodní část městské části Praha-Zličín.  Praha-Zličín je od roku 1990 městská část tvořená celými katastrálními územími Zličín a Sobín a severní částí katastrálního území Třebonice. Vybrané přenesené působnosti státní správy pro městskou část Praha-Zličín vykonává městská část Praha 17 (Řepy) (jejíž vlastní území spadá do městského obvodu Praha 6) v rámci takzvaného městského správního obvodu Praha 17, který je tvořen těmito dvěma městskými částmi.

Zličín is a district and cadastral area in the west of Prague, located in an administrative district of the same name, which is part of Prague 5 in the old system and governs the cadastral areas Zličín, Sobín and the northern part of Třebonice. The name is best known among Praguers as the site for a large bus station, Metro terminus and depot and a number of shopping centres and hypermarkets, all of which are named after Zličín, despite belonging to the neighbouring district Třebonice.


Charakteristika díla.

Román je rozdělen do sedmi kapitol. Na rozdíl od většiny jeho mladších próz je však určen spíše pro francouzské čtenáře. Je psán francouzsky, nevystupují v něm žádní Češi a neobjevuje se ani motiv emigrace či české komunistické zkušenosti (obsahuje jen několik ne příliš důležitých českých reminiscencí). To jej spojuje s Kunderovým dalším dílem, románem "L'Identité" (česky "Totožnost").  Během vyprávění se v několika kapitolách mění vypravěč. V některých kapitolách je spíše heterodiegetický (tj. není součástí vyprávěného světa, vypráví příběh někoho jiného, není protagonistou), ale v některých kapitolách je naopak čistě autodiegetický (tj. používá ich-formu, je součástí děje). Tento způsob užívání vypravěče není v Kunderově díle novým jevem (objevuje se např. v "Knize smíchu a zapomnění"), zde však nabývá nebývalého významu. Román stojí na jakési hranici fikce a skutečnosti, kdy nám autor dokládá, že děj románu je pouhý jeho výmysl a postavy vznikly ze spisovatelových metafor, ale když do příběhu vplétá vlastní vzpomínky na setkání se svým přítelem Avenariem, můžeme mít pocit, že vypravěčem je sám autor. Vypravěč však nikdy není ztotožnitelný s autorem.  Pro román je typický, jako u řady jiných Kunderových knih, filozoficko-estetický přesah, tentokrát úvahy o umění a jejím vztahu pro současného člověka (pro Paula, jednu z románových postav, jsou Hemingwayovy biografie důležitější než jeho vlastní literární práce, atd.). Kundera otevírá téma tzv. „imagologie“, disciplíny, jež se zabývá vytvářením obrazů (v reklamě, v literatuře, v denním životě), jež nahradila dřívější ideologie, jež již na lidi přestala působit. "K srovnání ideologie a imagologie chci dodat ještě toto: Ideologie byly jako obrovská kola v zákulisí, která se točila a uváděla do pohybu války, revoluce, reformy. Imagologická kola se otáčejí a na historii to nemá žádný vliv. Ideologie válčily jedna s druhou a každá z nich byla s to naplnit svým myšlením celou epochu. Imagologie organizuje sama mírumilovné střídání svých systémů ve svižném rytmu sezón. Řečeno Paulovými slovy: Ideologie patřily historii, kdežto vláda imagologie začíná tam, kde historie končí. " (Milan Kundera: "Nesmrtelnost", s. 119). Imagologové jsou lidé, kteří nám radí, jak se chovat, co je právě „in“, vhodné v tomto období.  Dalším předmětem Kunderových úvah je otázka přítomnosti zemřivšího člověka v paměti živých, tedy jeho posmrtného života mezi živými (motiv Bettiny von Arnim, Johanna Wolfganga Goetha a Laury). Tato duchovní linie dala knize jméno. Nesmrtelností je tedy v tomto díle myšlen pozůstatek obrazu mrtvého v mysli živých. Nesmrtelnost může být malá (v mysli rodiny…) a velká (v mysli lidí, které neznáme).

Obsah díla.

Hlavní dějová linka představuje Agnes, Francouzku, žijící v harmonickém a přiměřeně šťastném manželství s advokátem Paulem. (Samotná postava Agnes vznikla z Kunderovy vzpomínky na starší ženu u bazénu). Agnes žije v tísnivém strachu ze světa prostoupeného imagologií, ve strachu z nevědomého otisku vlastní tváře v dějinách (jako jsou nevědomě fotografovány celebrity a otiskovány v časopisech), proto touží svůj obraz skrýt před svým okolím i před budoucností. Do jejího života však výrazně zasahuje její vášnivá a emocionální mladší sestra Laura, která ji dokazuje svou lásku stejně vehementně jako demonstruje nespravedlnost osudu, kdy je ona ta „nešťastná“ a Agnes ta „šťastná“. Laura naopak chce v dějinách, alespoň v mezích své rodiny zůstat navždy, stát se „nesmrtelnou“, pročež volí prostředky jako citové vydírání či výhrůžky sebevraždou. Konflikt se rozhoří, když Laura začne bojovat o Agnesina muže. Agnes, jež nemá sílu ani chuť bojovat, vítá náhodu, která ji připraví o život, a šťastna odchází ze světa, kde ji ohrožuje agresivní Laura se svou touhou po nesmrtelném uchování obrazu, s přáním nezůstat nesmrtelná.  Agnesino přání se splní. Poté, co ji její muž již nezastihne živou, aby ji naposledy políbil a uchoval si její tvář navždy v paměti, mizí Agnes z myšlenek všech svých blízkých (Paula, který se oženil s Laurou - ženou jeho života, jak jí nazývá, i Agnesiny dcery Brigity, která s Laurou vede vytrvalé boje) a do konce knihy se znovu vrací pouze v úvahách autora-vypravěče.  Paralelně sleduje čtenář Bettinu von Arnim, současnici Goetha a její sžíravou touhu po nesmrtelnosti v literatuře, stejně urputnou jako Lauřinu touhu po nesmrtelnosti v životě rodiny její sestry. Úděl slavného mrtvého glosuje samotný Goethe ve snovém setkání s mrtvým Hemingwayem.  Třetím příběhem je bohatý milostný život neúspěšného malíře, nazývaného Rubens, který byl náhodným milencem Agnes. Rubens, pro Agnes téměř neznámý člověk, o němž nic neví, je, jako hříčka osudu, jediný, kdo si uchovává její obraz ve své paměti a tato vzpomínka dále změní jeho život.  Celé vyprávění je protkáno opakujícími se motivy, které jednotlivé děje poutají k sobě a provazují je navzájem (několikeré užití brýlí, stejných gest, podobnost Laury a Bettiny atd.) stejně jako náhodami (vůz, jehož kolo profesor Avenarius propíchne, patří Paulovi. Stane se tak zrovna té noci, kdy má Agnes autonehodu, a proto se k ní Paul nedostane včas a nezastihne ji už živou). Zároveň nám autor-vypravěč poodhaluje zdroje svých inspirací (náhodně zaslechnutá rozhlasová zpráva o dívce, jež se úmyslně vystavovala kolům aut v touze zemřít se stane inspirací pro příčinu Agnesiny smrti) i postupů (metafora jako důležitý impuls pro vznik románové postavy v Kunderových knihách).

Význam díla.

Kundera se ve svém díle snaží propojit formy narace a esejistiky. Tématem "Nesmrtelnosti" je ovlivňování vlastního bytí za života a po smrti. Stejně jako se imagologové zabývají tvary aut a tub na zubní pasty, podléhá řada lidí imagologii vlastního posmrtného obrazu (Laura, Goethe a Bettina). Proti nim stojí ti, kteří se odmítají nátlaku imagologie podrobit (Agnes a Hemingway). "Nesmrtelnost" je krom románového vyprávění především hlubokou meditací nad různými formami lidské existence vzhledem k jejich neodvratnému zániku ve světě, kde se již dávno nevěří na posmrtný život ve smyslu křesťanské věrouky.

Souvislosti.

"Nesmrtelnost" je určitým pendantem k jinému Kunderovu románu, k Nesnesitelné lehkosti bytí. Postava Agnes, snažící se skrýt svou tvář před svým mužem i před dějinami, je jakousi duchovní spřízněnkyní postavy Sabiny, která v touze po „lehkosti bytí“ odmítá nést tíhu zodpovědnosti na druhých. Teorie imagologie navazuje na Kunderův výklad kýče.  Struktura i hloubka Kunderovy knihy je blízká dílům jeho předchůdce Hermanna Brocha, na jehož román Náměsíčníci Kundera často odkazuje.

Nesmrtelnost je román česko-francouzského spisovatele Milana Kundery.  Milan Kundera napsal svůj sedmý román v letech 1987 až 1988. Román byl napsán česky a následně byl překládán do francouzštiny a dalších jazyků, během překladů však autor zasahoval i do původního textu (sám Kundera uvádí, že román psal rok a půl v nejlepší pohodě, zatímco překladům věnoval dva roky v únavě). Poprvé vyšel francouzsky v roce 1990 pod francouzským titulem L'Immortalité. Česky byla kniha poprvé publikována v roce 1993.  Jedná se o poslední Kunderovu knihu napsanou v češtině. Následující román "La lenteur" z roku 1995 (česky Pomalost) a všechna další díla již byla psána francouzsky.

Immortality () is a novel in seven parts, written by Milan Kundera in 1988 in Czech. First published 1990 in French. English edition 345 p., translation by Peter Kussi. This novel springs from a casual gesture of a woman, seemingly to her swimming instructor. Immortality is the last of a trilogy that includes "The Book of Laughter and Forgetting", and "The Unbearable Lightness of Being."


Dětství.

Kurt Cobain se narodil 20. února 1967 v malém americkém městečku Aberdeen ležícím 140 km jihozápadně od Seattlu. Jeho matka Wendy pracovala jako servírka, otec Donald byl automechanik. Z počátku bydleli v Hoquiamu, ale když bylo Kurtovi 6 měsíců, přestěhovali se do Aberdeenu, kde později vznikla jeho skupina Nirvana. Kurtův otec si tam našel práci v místní drtičce odpadu, zatímco matka se starala o domácnost. Kurt byl už od dětství hodně hubený kvůli léku Ritalin, jejž bral proti hyperaktivitě. Kurt také trpěl BAP.  V Kurtových devíti letech se Cobainovi rozvedli, poněvadž jeho otec byl často mimo domov kvůli své profesi trenéra a rozhodčího v amatérském baseballu. Kurta to velmi poznamenalo, míval deprese a uzavřel se do sebe. Následkem toho začal kouřit marihuanu a začal rodiče, zejména otce, nenávidět. Oba rodiče uzavřeli nová manželství a Kurtovo dětství bylo poznamenáno neustálým stěhováním od matky k otci, jeden čas bydlel dokonce u prarodičů. Prostřednictvím strýce se seznámil s hudbou skupin jako Black Sabbath, Aerosmith či Led Zeppelin. Díky svým přátelům se seznámil s punkem (snad nejvíc na Kurta zapůsobily skupiny Melvins a Black Flag) a začal přemýšlet o založení vlastní kapely.

Dospělost.

Jeho první kapela měla název Fecal Matter, založena roku 1985, kde hrál Kurt Cobain se členy Melvins. Tato punková kapela neměla dlouhého trvání, nevydali jediné album. Zachovalo se pouze neoficiální demo "Illiteracy Will Prevail". Vzápětí však byla založena Nirvana, a to roku 1987. Kurt Cobain je autorem drtivé většiny skladeb Nirvany. V roce 1989 vydala své první album nesoucí název "Bleach", které se moc neprosadilo – proslavilo se až po "Nevermind". O dva roky později, 24. září 1991, skupina vydala průlomové album "Nevermind". Album obsahovalo hity jako „In Bloom“, „Come As You Are“, „Breed“, „Lithium“ a především „Smells Like Teen Spirit“ – jeden z největších hitů devadesátých let. V roce 1993 vydala poslední studiové album "In Utero", které bylo hudebně i textově mnohem propracovanější, ale neproslavilo se v takové míře jako "Nevermind" (pravděpodobně díky jeho ponurosti a agresivitě), ale vyšly z něj hity jako „Heart-shaped box“, „All Apologies", „Rape me“ nebo „Pennyroyal Tea“.  24. února 1992 v 25 letech se Kurt Cobain na Waikiki na Havaji oženil se zpěvačkou Courtney Love ze skupiny Hole, a 18. srpna 1992 se jim narodila dcera Frances Bean Cobain.

Smrt.

Kurt byl několikrát hospitalizován kvůli těžké závislosti na heroinu stejně jako Courtney Love. Kvůli Courtney, depresi, drogám a kvůli nemoci žaludku; nikdo ji nedokázal pojmenovat, natož léčit, ztrácel tak i tu poslední chuť žít. 8. dubna 1994 byl nalezen elektrikářem ve svém domě mrtev. Policie bez většího vyšetřování konstatovala smrt vlastním přičiněním. Seděl a měl brokovnicí prostřelenou hlavu, zároveň byla ale v jeho krvi nalezena smrtelná dávka heroinu. Vzhledem ke zvláštnímu způsobu (podle některých neproveditelnému), jakým měla být sebevražda vykonána, se brzy poté vynořila řada spekulací, že nespáchal sebevraždu, ale byl zavražděn svojí manželkou, důvodem měl být rozvod, o který Kurt žádal. O Kurtově sebevraždě se často pochybuje právě kvůli dávce heroinu, kterou měl v krvi. Při takovém množství heroinu údajně neměl být schopen uklidit drogové náčiní do krabičky, zvednout brokovnici a namířit ji proti sobě. U jeho těla byl nalezen dopis na rozloučenou pro manželku Courtney a jeho dceru Frances adresovaný imaginárnímu kamarádovi z dětství Boddahovi: „miluju vás, miluju vás“. V dopisu kromě jiného uvedl citát z písně Neila Younga: „It’s better to burn out, than to fade away.” – „Je lepší shořet, než vyhasnout.“ O Kurtově sebevraždě koluje nespočetně mnoho spekulací. Svou předčasnou smrtí se tak dostal do klubu 27. V rozhovoru s MTV, Cobainova manželka, Courtney Love tvrdila, že krátce před sebevraždou ji Kurt řekl, že už nechce být součástí kapely Nirvana.

Související písně jiných skupin.

O písni „Ricochet“ od skupiny Faith No More se povídá, že byla napsána v den Kurtovy smrti, tudíž se často na setlistech kapely uvádí jako „Nirvana“.  V okamžiku Kurtovy smrti hrálo v jeho přehrávači album "Automatic for the People" od R.E.M., s jejímž zpěvákem Michaelem Stipem se Kurt přátelil a který byl kmotrem Kurtovy dcery. Právě R.E.M. později vydala na albu "Monster" píseň „Let Me In“ jako čest Kurtově památce.  Skupina Red Hot Chili Peppers (s jejímž basistou Flea se Kurt také přátelil) vydala roku 1995 na albu "One Hot Minute" píseň „Tearjerker“, která pojednává o Kurtově životě a smrti.  Z českých autorů je to potom například Robert Kodym s písní Laura a Tomáš Klus a jeho píseň Čas.

Kurt Donald Cobain (20. února 1967 – 5. dubna 1994) byl americký zpěvák, kytarista, skladatel, hlavní zpěvák a zakladatel grungeové skupiny Nirvana. Hudební magazín Rolling Stone jej v osobním žebříčku hudebního redaktora Davida Frickeho označil v roce 2003 za 12. nejlepšího kytaristu všech dob a v roce 2011 se v obecném žebříčku času umístil na 73. příčce.

Kurt Donald Cobain (February 20, 1967 – April 5, 1994) was an American singer-songwriter and musician, best known as the guitarist, primary songwriter and frontman of the rock band Nirvana. Through his angst fueled songwriting and anti-establishment persona, Cobain's compositions widened the thematic conventions of mainstream rock music. He was often heralded as a spokesman of Generation X and has since been considered to be one of the most influential rock musicians in the history of alternative music.  Born in Aberdeen, Washington, Cobain formed the band Nirvana with Krist Novoselic and Aaron Burckhard in 1987 and established it as part of the Seattle music scene which later became known as grunge. After signing with major label DGC Records, Nirvana found global success with "Smells Like Teen Spirit" from their critically acclaimed second album "Nevermind" (1991). Although Cobain was hailed as the voice of Generation X following Nirvana's sudden success, he resented this, believing his message and artistic vision had been misinterpreted by the public. In addition to "Smells Like Teen Spirit", notable works that Cobain wrote for Nirvana include "About a Girl", "In Bloom", "Come as You Are", "Lithium", "Polly", "Something in the Way", "All Apologies" and "Heart-Shaped Box".  During the last years of his life, Cobain struggled with heroin addiction and chronic health problems such as depression. He also struggled with the personal and professional pressures of fame, including tabloid attention, and his marriage to musician Courtney Love in 1992. In March 1994, Cobain had overdosed on a combination of champagne and Rohypnol, and he subsequently entered an intervention and underwent a detox program. On April 8, 1994, Cobain was found dead at his home in Seattle at the age of 27; police concluded he had died on April 5 from a self-inflicted shotgun wound to his head.  Cobain was posthumously inducted into the Rock and Roll Hall of Fame, along with Nirvana bandmates Krist Novoselic and Dave Grohl, in their first year of eligibility in 2014. "Rolling Stone" included Cobain in its lists of the 100 Greatest Songwriters of All Time, 100 Greatest Guitarists, and 100 Greatest Singers of All Time. He was ranked 7th by MTV in the "22 Greatest Voices in Music". In 2006, he was placed 20th by "Hit Parader" on their list of the "100 Greatest Metal Singers of All Time".


Poloha.

Na východ od Velké Británie se nachází Severní moře. Na jihu ji dělí od evropské pevniny Lamanšský průliv, na jihozápad od ní se rozkládá Keltské moře. Na západní straně dělí Velkou Británii a Irsko Irské moře se Svatojiřským a Severním průlivem a na severozápadě lemuje Velkou Británii pás Hebridských ostrovů, za nimiž se prostírá Atlantský oceán. Klima ostrova je výrazně ovlivňováno teplým Golfským proudem.  Ostrov je politicky je rozdělen mezi tři země, Anglii, Skotsko a Wales, které jsou součástí Spojeného království Velké Británie a Severního Irska.

Historie názvu.

Samo slovo "Británie" má velmi starobylý původ. Ve druhé polovině 4. století př. n. l. navštívil řecký mořeplavec Pýtheás z Massalie "Pretanské", tj. Britské ostrovy. Za Julia Caesara v 1. století př. n. l. byl ostrov označován latinským názvem "Britannia". Kolem 5. století se mnoho pořímštěných keltských obyvatel Británie uchýlilo před příchodem Anglosasů za moře do Armoriky v Galii. Z této doby pochází rozlišení na "Velkou Británii" a "Malou Británii", dnešní Bretaň. Termín "Velká Británie" se začal šířeji užívat poté, co skotský král Jakub VI. nastoupil roku 1603 coby Jakub I. také na anglický trůn. Oba dosud samostatné státy – království Anglie (zahrnující také knížectví Wales) a království Skotsko – se tak ocitly v personální unii. K jejich neformálnímu spojení došlo roku 1707, kdy bylo Zákonem o unii ustaveno "Království Velké Británie". Další Zákon o unii z roku 1800 (s účinností od r. 1801) přičlenil k Velké Británii také Irsko, čímž vzniklo "Spojené království Velké Británie a Irska". Poté, co byl roku 1922 na většině území Irska zřízen Svobodný irský stát a součástí Spojeného království zůstalo pouze šest hrabství v severoirské provincii Ulster, došlo v roce 1927 k odpovídající změně názvu na současné Spojené království Velké Británie a Severního Irska.

Velká Británie (anglicky "Great Britain") je ostrov na severozápadě Evropy, největší ostrov ze souostroví Britských ostrovů na severozápadě Evropy. S rozlohou 216 325 km² je největším ostrovem celé Evropy a devátým na světě. Nejvzdálenější body ostrova (Land's End a John o' Groats) jsou 968 km od sebe. Ostrov je hlavní součástí Spojeného království Velké Británie a Severního Irska a rozkládají se na něm tři z jeho zemí – Anglie, Wales a Skotsko.

Great Britain is an island in the North Atlantic Ocean off the northwest coast of continental Europe. With an area of , it is the largest of the British Isles, the largest European island, and the ninth-largest island in the world. In 2011, Great Britain had a population of about people, making it the world's third-most populous island after Java in Indonesia and Honshu in Japan. The island of Ireland is situated to the west of Great Britain, and together these islands, along with over 1,000 smaller surrounding islands, form the British Isles archipelago.  The island is dominated by a maritime climate with narrow temperature differences between seasons. England, Scotland, and Wales are mostly on the island of Great Britain, and the term "Great Britain" is often used to include the whole of England, Scotland and Wales including their component adjoining islands. Politically, Great Britain and Northern Ireland together constitute the United Kingdom.  A single Kingdom of Great Britain resulted from the union of the Kingdom of England (which had already comprised the present-day countries of England and Wales) and the Kingdom of Scotland by the 1707 Acts of Union. In 1801, Great Britain united with the neighbouring Kingdom of Ireland, forming the United Kingdom of Great Britain and Ireland, which was renamed the "United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland" after the Irish Free State seceded in 1922.


Příklad.

Nejjednodušší heuristická metoda je pokus a omyl, kterou lze použít kdekoli, od připevnění šroubů na kolo až po řešení algebraických problémů.  Zde je několik běžně užívaných heuristických postupů z Pólyovy klasické knihy "Jak to vyřešit":

Psychologie.

V psychologii představuje heuristika soubor jednoduchých efektivních pravidel, pevně zakódovaných evolučním procesem nebo učením, které určují, jak se lidé rozhodují, jakým způsobem přichází ke svému úsudku a jak řeší problémy, zvláště pokud jsou to problémy komplexní nebo k rozhodování chybí dostatek informací. Ve většině situací pracují tato pravidla správně, ale v určitých případech vedou k systematickým chybám nebo k zaujatému rozhodnutí.  Nejvíce prací zabývajících se heuristikou v rámci lidského rozhodování bylo iniciováno Amosem Tverskym a Danielem Kahnemanem. Německý psycholog Gerd Gigerenzer se zaměřuje na to, jestli může být heuristika použita na vytváření soudů, které jsou v principu přesné, místo toho, aby produkovaly poznávací dovednosti - heuristiky, které jsou "rychlé a pohotové".

Filozofie.

Ve filozofii, zvláště ve filosofii evropského kontinentu, je adjektivum "heuristický" (nebo jako označení "heuristický nástroj") používáno i v případě, když skutečnost X umožňuje porozumění či znalost skutečnosti Y. Dobrým příkladem je model, který nikdy není identický s tím, co předvádí, je pouze nástrojem, který umožní pochopit to, co modeluje. Příběhy, metafory apod. mohou být v tomto smyslu také označeny jako heuristické. Klasickým případem je představa utopie tak, jak je popsána v nejznámější práci Platóna, v Republice. To znamená, že "ideální město", jak je popsáno v Republice, není představeno jako něco, co by mělo být následováno nebo presentováno, ale jako orientační bod pro rozvoj. Dokazuje, jak by věci měly být propojeny a jak by jedna věc měla vést k jiné (často s velmi problematickými následky), pokud si vybereme určité principy a rigorózně se jich budeme držet.  "Heuristika" je často používána jako podstatné jméno, k popisu odhadu, procedury, metody atd., nebo například v kontextu vzniku specifické teorie (podívejte se na logiku objevů a filosofy jako Lakatos, Lindley Darden a dalších)

Právo.

V právní teorii, zejména v teorii práva a ekonomie, je heuristika užívána v momentě, kdy by analýza jednotlivých případů byla nepraktická (do té míry, v jaké je nepraktický chápáno vládním tělesem).  Byly navrhovány změny, které obsahovaly návrhy k absolvování vzdělávacího kursu o alkoholu namísto dosažení hranice 21 roku. V rámci politiky konzumace alkoholu mladistvými by mohla nastat situace, kdy by se společnost řídila modelem rozhodování případ od případu místo heuristického modelu. Dokončení takového kursu by bylo nejspíše dobrovolné a nebylo by jednotné napříč populací.  Stejná argumentace se používá pro patentní právo. Patenty mají oprávnění v tom ohledu, že vynálezci potřebují být chráněni, aby mohli mít motivaci k vynalézání. Je tudíž v zájmu společnosti, aby měli vládou garantovaný, dočasný monopol na svůj produkt a tak mohli získat svoji investici zpět a vytvářet po určitou dobu ekonomický zisk. V USA je toto dočasné období vymezeno na 20 let od okamžiku, kdy byla uložena žádost přihlášení patentu. Ačkoliv, monopol začíná až od okamžiku, kdy žádost dospěje v patent. Nicméně, podobně jako v případě uvedeném výše by délka monopolu, který si každý patent vyžaduje, měla být různá pro každý produkt, aby byla efektivní. Hranice 20 let je používána proto, že je obtížné určit ji pro každý patent zvlášť.

Informatika.

V informatice je heuristika postup, který nedává vždycky přesné řešení daného problému, nezaručuje nalezení tohoto řešení v krátkém čase nebo není použitelný na všechny možné vstupy. Ve většině případů dává obyčejně dostatečně přesné řešení rychle, ale obecně takové tvrzení nelze dokázat. Použití heuristického algoritmu je často ospravedlněno neexistencí algoritmu lepšího. Použitelnost algoritmů závisí na velikosti dat a heuristický algoritmus použijeme, pokud data potřebné velikosti nelze zpracovat přesným algoritmem (anebo to není ekonomické).  Pro optimalizační problémy aproximační algoritmus poskytuje na rozdíl od heuristického záruku na odchylku vypočteného řešení od optimálního řešení. Pro rozhodovací problémy dovoluje pravděpodobnostní algoritmus na rozdíl od heuristického určit pravděpodobnost chyby. Pro prohledávací problémy, kde hledáme jedno řešení, může dobrá heuristika poradit pořadí prohledávání a tím zkrátit čas výpočtu, tj. nalezení prvního řešení.

Heuristický algoritmus.

Počítačová věda má dva hlavní cíle. Prvním je nalézt algoritmus výpočtu, který nalezne výsledek v čase, který je použitelný, druhým cílem je nalézt algoritmus, který poskytuje výsledek použitelné kvality. Heuristický algoritmus pomáhá ke splnění obou těchto cílů. Obvykle v relativně krátké době nalezne dostatečné přesné řešení, neexistují ale žádné záruky, že to tak musí být vždy.  U heuristického algoritmu lze obvykle připravit takovou množinu vstupních údajů, na kterých heuristika nefunguje. S takovými daty si algoritmus nedokáže buď vůbec poradit, nebo se čas nutný k výpočtu prudce zvýší, nebo jsou výsledky zcela nepoužitelné. V praktickém životě je ale výskyt takových vstupních údajů téměř vyloučen, proto se heuristické algoritmy používají pro řešení úloh velmi často. Pokud použití heuristiky nedá dobré výsledky, lze použít metaheuristiku, například restart nebo randomizaci. V rámci jednoho algoritmu lze kombinovat několik heuristik.  Typickým problémem řešeným heuristickým algoritmem je Problém obchodního cestujícího a jiné NP-úplné úlohy.  V některých případech může být konkrétní heuristika vhodná jen pro určitý typ vstupních dat, např. pouze pro rovinné grafy, i když vstupem můžou být libovolné grafy.

Heuristika (z řečtiny "heuriskó", "εύρίσκω" – nalézt, objevit) znamená zkusmé řešení problémů, pro něž neznáme algoritmus nebo přesnější metodu. Heuristické řešení je často jen přibližné, založené na poučeném odhadu, intuici, zkušenosti nebo prostě na zdravém rozumu. První odhad se může postupně zlepšovat, i když heuristika nikdy nezaručuje nejlepší řešení. Zato je univerzálně použitelná, jednoduchá a rychlá.  Podle J. Pearla označuje heuristika strategie, jak lidé i stroje mohou řešit problémy s použitím dostupných – i když jen volně aplikovatelných – informací.

A heuristic technique, or a heuristic (; , "heurískō", 'I find, discover')"," is any approach to problem solving or self-discovery that employs a practical method that is not guaranteed to be optimal, perfect, or rational, but is nevertheless sufficient for reaching an immediate, short-term goal. Where finding an optimal solution is impossible or impractical, heuristic methods can be used to speed up the process of finding a satisfactory solution. Heuristics can be mental shortcuts that ease the cognitive load of making a decision.  Examples that employ heuristics include using trial and error, a rule of thumb or an educated guess.


Přezdívka.

Přezdívku "Žlutá ponorka" klub získal podle skladby Yellow Submarine od liverpoolské kapely The Beatles v sezóně 1966/67, kdy postoupil do Tercera División (barva dresů Villarrealu je také žlutá).

Historie.

Klub byl založen v březnu 1923 pod názvem Villareal CD. Mužstvo tvořili lokální dělníci, kteří se fotbalu věnovali ve svém volném čase. Prvním prezidentem Villarealu se stal farmaceut José Calduch Almela, pod nímž si tým vybudoval stadion "Campo de Deportes". V srpnu 1923 sehrálo mužstvo první přátelský zápas s jiným místním celkem s názvem Castellón (vznikl roku 1922). Villareal se účastnil nižších soutěží a v sezóně 1934/35 opanoval regionální divizi ("Primera Regional"). Následoval dvojzápas s murcijským týmem Cartagena, který však Villareal nezvládl a prohrál celkovým skóre 1:8. Ačkoli se další sezónu podařilo titul z regionální divize obhájit, vypukla Španělská občanská válka a fotbalové věci šly stranou.  Během 70. let se hráči ve žlutém dresu na pár sezón ohřáli ve druhé lize, avšak brzy opět sestoupili. V ročníku 1987/88 se klub probil do v pořadí třetí ligy, Segundy División B.

Fernando Roig přichází.

Ačkoliv v roce 1990 "Žlutá ponorka" sestoupila, dva roky nato slavila postup do druhé ligy, Segundy División. Byl to podnikatel Fernando Roig, kdo sehrál hlavní roli při formování týmu během 90. let, zvlášť když zadlužený klub v roce 1997 odkoupil. Sezónu 1993/94 se podařilo zachránit až v posledním kole na úkor valencijského rivala, týmu CD Castellón. V ten ročník zde hostoval José Francisco Molina, později chytající za věhlasnější španělské kluby. Na jaře roku 1998 skončil tým čtvrtý ve druholigové tabulce, aby následně v play-off přemohl Compostelu.  Na prvoligové scéně "Žlutá ponorka" debutovala 31. srpna 1998 na hřišti Realu Madrid, v té době úřadujícího šampiona Ligy mistrů. Ačkoli se dostala do vedení, prohrála nakonec 1:4. Tuhá konkurence odsunula Villarreal až na 18. místo. Následovalo play-off o udržení se Sevillou, ve kterém mužstvo podlehlo 0:2 a venku 0:1 a vrátilo se nazpět mezi mužstva druholigová.

Kormidelník-inženýr Manuel Pellegrini.

Během letního přestupového období 2004 se kormidla chopil chilský trenér Manuel Pellegrini, který v té době neměl žádné zkušenosti s evropským fotbalem, pouze jihoamerickým. Mužstvo posílil uruguayský útočník Diego Forlán z Manchesteru United za 2 miliony liber. Ostrou zkouškou se stal Pohár Intertoto, který valencijský tým opanoval finálovou výhrou nad Atléticem Madrid. Pellegriniho premiéra v La Lize dopadla porážkou 1:2 na půdě rivala Valencie a ani další čtveřice zápasů ligy neskončila výhrou. První ligové vítězství přišlo 3. října doma proti Realu Zaragoza, na konečném výsledku 2:1 se po jednom gólu podíleli Forlán a i Riquelme. Dařilo se i během zimy, forma nabraná mezi prosincem a únorem smetla také pozdějšího šampiona Barcelonu, která na Madrigalu nestačila vysoko 0:3. Forlán si připsal dvě branky, Riquelme dvě brankové asistence. Defenzívu podržel středopolař Marcos Senna. Během následujícího kola, dne 16. ledna, zaznamenal Villarreal první ze dvou vítězství sezóny (4:2 a v květnu 4:1) nad rivalem z Levante. A v dalším kole mužstvo oplatilo úvodní porážku Valencii, když doma vyhrálo 3:1 i díky hattricku Riquelmeho. Chilský trenér dovedl ziskem 65 bodů "Žlutou ponorku" na historické třetí místo, čímž zajistil účast v Lize mistrů. Forlán se stal s 25 brankami nejlepším střelcem Španělska i Evropy. Cesta Pohárem UEFA skončila ve čtvrtfinále, kde Španělé nestačili na Alkmaar z Nizozemska.  Předkolo Ligy mistrů zahájil celek ve žlutém domácí výhrou 2:1 nad Evertonem. Pozdvižení vzbudila odveta odpískaná rozhodčím Pierluigim Collinou, který kvůli údajnému faulu Marcuse Benta za stavu 1:0 pro anglický tým sporně neuznal gól Duncana Fergusona. Branky Sorína a Forlána nakonec rozhodli o postupu Villarrealu po druhé výhře 2:1. V základní skupině měl tým změřit síly s Manchesterem United, Lille a Benficou. První dva zápasy s United a Lille sice skončily bezbrankovou remízou, po šestém utkání se však Villarreal tyčil na první příčce skupiny „D“ a zamířil do osmifinále. Přes líný ligový start, kdy se úvodní čtyři utkání nevyhrálo, se "Žlutá ponorka" nastartovala. Od konce září do konce roku prohrála jen doma s Barcelonou. Začátkem nového roku ale ztratila domácí formu, což vedlo k porážkám od Racingu Santander a Celty Vigo, celků ze středu tabulky. Vyřazovací utkání Ligy mistrů na stadionu Glasgow Rangers dopadlo remízou 2:2, branky vstřelili Forlán a Riquelme. Domácí odveta dopadla znovu nerozhodně, remíza 1:1 ale posunula dál španělský celek důsledkem pravidla venkovních branek. Autorem branky Španělů byl opět Diego Forlán. Na hřišti italského Interu Milán se ujali Španělé vedení v první minutě zásluhou Forlána, ale Adriano a Martins otočili na 2:1 pro domácí. Na Madrigalu zařídil jednogólovou výhru Arruabarrena a Villarreal znovu postoupil díky venkovnímu gólu. Historické semifinále bylo zahájeno na hřišti Arsenalu v čele s Henrym, kde španělský klub padl 0:1 gólem Tourého. Odvetný zápas na "El Madrigal" skončil bezbrankovou remízou, fanoušci však byli svědky neproměněné penalty Riquelmeho. Arsenal dokráčel do finále a tam padl s Barcelonou. Cesta Evropou si vyžádala svoji daň, Villarreal dosáhl jen na sedmou ligovou příčku.  Posily pro ročník La Ligy 2006/07 čítaly záložníka Caniho. Pohár Intertoto úspěšný nebyl, ve španělské lize obsadilo mužstvo páté místo, především díky šňůře výher v závěru sezony, kdy Villarreal zdolal osm soupeřů včetně Barcelony, Sevilly, Valencie a Athleticu.  Do sezóny 2007/08 naskočil Pellegrini s posilami do defenzívy: přišli Joan Capdevila a Diego Godín. Pro neshody s vedením odešel už na jaře Riquelme, do Atlética Madrid přestoupil Forlán. Mezeru po Forlánovi vyplnil italský forvard Giuseppe Rossi z Manchesteru United. Záložní řadu vyztužili zkušený Robert Pirés a mladý Santi Cazorla.

Nucený pobyt v Segundě División.

Kromě sestupu zasáhla klub další tragédie, když 6. června 2012 skonal nový trenér Manuel Preciado, několik hodin poté, co byl jmenován do funkce. Mužstvo poté převzal Julio Velázquez, ten se však musel popasovat s odchody opor. Odešla brankářská jednička Diego López, středopolař Borja Valero, potentní brazilský útočník Nilmar i obránci Carlos Marchena a Gonzalo Rodríguez. Během zimních měsíců se klub rozloučil s Rossim. Avšak vrátil se zkušený krajní obránce Javi Venta. Ani zkušení Bruno Soriano, Marcos Senna a Cani se nezmohli na více než sedmé místo v půlce ledna. Velázqueze nahradil 14. ledna 2013 Marcelino, pod jehož taktovkou se Villarreal vyšplhal na druhé místo zaručující postup o patro výš.

Návrat na prvoligovou scénu.

Po roce se Marcelinův Villarreal vrátil mezi španělskou smetánku a během léta náležitě posiloval – dorazili například Giovani dos Santos a Tomás Pina a brankář Sergio Asenjo. "Žlutá ponorka" vybojovala šesté místo i díky gólům útočníků dos Santose, Ucheho a Perbeta. Další rok z toho bylo znovu šesté místo opět zaručující „EL“. Tato sezóna také přinesla největší pokrok v rámci španělského poháru 2014/15, kde Villarreal dosáhl semifinále. Postupu do finále nakonec zabránila Barcelona.  Sezónu 2015/2016 zahájila "Žlutá ponorka" ve velkém stylu a první týdny shlížela na ostatní španělské prvoligové celky svrchu, navzdory letním odchodům mnoha hráčů (Giovani dos Santos, Moreno, Uche, Vietto). Právě proto bylo nutné investovat do kádru, což přimělo management utratit 43 milionů €. Kádr tak rozšířili útočníci Cédric Bakambu a Roberto Soldado, dále potom hráči jako Samu Castillejo, Samuel García, Denis Suárez a další. První místo se sice nepodařilo udržet, to konečné čtvrté ale znamenalo návrat do Ligy mistrů pro další rok. Tažení Evropskou ligou začalo v základní skupině, kde Španělé skončili druzí za Rapidem Wien, ale před Viktorií Plzeň a Dinamem Minsk. Ve vyřazovací části překonali Neapol, Leverkusen, Spartu, aby v semifinále narazili na Liverpool. Domácí utkání na konci dubna Villarreal vyhrál 1:0 zásluhou pozdní trefy Lópeze Álvareze v nastaveném čase. Na Anfield Road přišla porážka 0:3 a s nadějemi na první pohárové finále bylo konec. Porážce přispěl brzký vlastní gól Soriana v úvodní desetiminutovce.  Přestože měl Marcelinův kontrakt trvání do roku 2019, jeho názorové neshody s klubovým vedením vyústily v srpnu 2016 v jeho vyhazov. Nástupcem se mu stal Fran Escribá, jenž se musel popasovat se zraněním Roberta Soldada. Ligový ročník 2016/17 byl zakončen pátou pozicí, postoupilo se ze skupiny Evropské ligy, v šestnáctifinále však klub obdržel debakl 0:4 na vlastním trávníku od římského AS a po odvetě se s Evropou rozloučil. Během ledna roku 2017 se stadion dočkal přejmenování na "Estadio de la Cerámica" k poctě místnímu keramickému průmyslu. Rovněž ročník La Ligy 2017/18 skončila "Žlutá ponorka" na místě pátém. Od září ji už vedl jiný trenér, a to Javier Calleja. Ten skončil v Evropské lize ve stejné fázi jako jeho předchůdce, když v šestnáctifinále padl proti Lyonu.

Villarreal CF (celým názvem Villarreal Club de Fútbol S.A.D.) je španělský fotbalový klub z Villarrealu ve valencijské oblasti založený roku 1923. Má přezdívku "Žlutá ponorka" (španělsky "Submarino Amarillo", valencijsky "Submarí Groguet"). Klubové barvy jsou žlutá a modrá. Domácím hřištěm je Estadio de la Cerámica (rovněž "El Madrigal") s kapacitou necelých 23 500 míst k sezení.  Po jedné sezóně ve druhé lize se tým v roce 2013 vrátil zpět do nejvyšší španělské ligové soutěže. Ve třetí lize hraje rezervní tým Villarealu, Villareal „B“.  Villarreal je po Monaku druhým nejmenším městem (co se počtu obyvatel týče), které evropskému fotbalu dalo semifinalistu Ligy mistrů (v ročníku 2005/06). Rivaly Villarrealu jsou týmy Castellón, Levante a Valencia. Derby mezi Villarrealem a Valencií se nazývá "".

Villarreal Club de Fútbol, S.A.D. (), usually abbreviated to Villarreal CF or just Villarreal, is a Spanish football club in Villarreal, a city in the province of Castellón within the Valencian Community. Founded in 1923, it plays in La Liga, holding home games at Estadio de la Cerámica, with a capacity of 24,890.  The club is nicknamed "El Submarí Groguet" or "El Submarino Amarillo" (Yellow Submarine) due to its yellow home kit, and due to being a low-profile team compared to Real Madrid, Barcelona, Atlético Madrid, and regional rivals Valencia, whom they have challenged for trophies over the last decade. Villarreal has often been touted as an example of a small but successful club.


Historie.

Werder byl založen roku 1899. Mezi lety 1947 až 1963 hrál v "Oberlize Nord", kde ale fotbalu vládnul Hamburger SV. Přesto se roku 1961 Brémy dočkaly úspěchu v podobě vítězství v poháru DFB. V roce 1963 byla založena Bundesliga a Werder Brémy náležely mezi zakládajících 16 týmů. V řádově druhé sezóně Werder opanoval ligu (1964/65), další ročníky se však výsledkově nedařilo.

Čtrnáct let s Ottem Rehhagelem.

Od roku 1981 do roku 1995 vedl Werder trenér Otto Rehhagel. Rehhagel převzal mužstvo po prozatím (aktuální v dubnu 2020) jediném sestupu do 2. Bundesligy v ročníku 1979/80. V ročníku 1987/88 se mu podařilo opanovat Bundesligu a v roce 1992 získal Pohár vítězů pohárů. V létě v roce 1992 posílil tým rakouský útočník Andreas Herzog, budoucí dlouholetá opora.

Dlouholetý trenér Thomas Schaaf.

Do role trenéra byl v květnu 1999 obsazen Thomas Schaaf. Ten během dvou závěrečných kol udržel Brémy v Bundeslize. V další sezóně v 5. kole ukořistil Schaaf tři body na půdě Wolfsburgu po výhře 7:2, během které započal své tažení německou ligou brazilský útočník Aílton. Sílící ofenzíva týmu byla dále podepřena peruánským útočníkem Claudiem Pizarrem a klubovou legendou Marcem Bodem. Sezónu 1999/2000 zakončilo mužstvo na 9. místě se 65 vstřelenými brankami. Bonusem bylo čtvrtfinále v rámci Poháru UEFA.  Následující období se Werder etabloval mezi stabilními týmy v Německu. Za lepším odešli talentovaní hráči Frings a Pizarro, aktivní kariéry ukončili fotbalisté z Rehhagelovy éry: Bode a Herzog. Aíltona přišel do útoku podpořit Ivan Klasnić, Herzogovu tvůrčí roli nově zastoupil Johan Micoud. Objevili se další hráči jako obránci Valérien Ismaël a Mladen Krstajić, záložník Frank Baumann a gólman Andreas Reinke.  Rozpačitě odstartovala sezóna 2003/2004, když se Werder poroučel z Poháru Intertoto 2003 již v 1. kole po prohře se Superfund Pasching. Ovšem po 16. ligovém kole se tým chopil prvního místa a zůstal na něm do závěru sezóny. Titul zajistila výhra 3:1 proti obhajujícímu Bayernu Mnichov. Aílton se stal nejlepším ligovým střelcem s 28 góly. Zdoláním Alemannie Aachen triumfoval Werder rovněž v domácím poháru a získal tak "double".  Brémy další rok titul nevybojovaly a skončily třetí. Aílton přestoupil do Schalke a role gólového útočníka připadla Miroslavu Klosemu. Severoněmecký celek se vrátil do Ligy mistrů, kde ve skupině vybojoval druhé postupové místo za Interem Milán v konkurenci Valencie a Anderlechtu. V nepovedeném osmifinále ale Brémy dvakrát prohrály s Lyonem.  Do sezóny 2005/06 měla zasáhnout staronová posila v podobě Torstena Fringse, který v záloze doplnil Tima Borowskiho. Obranu vyztužil brazilský stoper Naldo. Po vyhraném předkole proti Basileji se Brémy v Lize mistrů postupně utkaly s Barcelonou, Panathinaikosem a Udinese, aby nakonec obsadily druhé místo. Proti Juventusu v osmifinále stála Werder postup též chyba brankáře Tima Wieseho. Na ligové scéně se tým umístil druhý za Bayernem a s Klosem jako nejlepším střelcem soutěže.  Schaaf opustil v květnu 2013 trenérskou pozici po 14 letech, za tu dobu odkoučoval 644 zápasů.

Současnost.

V ročníku 2013/14 koučoval tým Robin Dutt, jeho působení však nebylo přesvědčivé a Werder skončil na 12. místě. Začátkem prosince 2013 utrpělo mužstvo na domácí půdě historický debakl 0:7 od Bayernu Mnichov.  Během října 2017 propustil klub nezkušeného Alexandera Nouriho, jehož ve trenérské funkci vystřídal Florian Kohfeldt. Ten v ročníku 2017/18 dovedl mužstvo k 11. místu, a ačkoliv Werder v počátku zabředl do bojů o záchranu, svou prvoligovou příslušnost si udržel. Výkony finského stopera Niklase Moisandera, nově příchozího záložníka Davy Klaassena, dalšího záložníka Maximiliana Eggesteina a gólově potentní dvojice Max Kruse a Milot Rašica přispěly k osmému místu v ligové tabulce.  Následoval další rok a do Brém se vrátily zachranářské boje. Během prvního kola se Brémy zapsaly do historie Bundesligy jako klub s nejvíce odehranými zápasy (byl to 1867. zápas). Překonaly tím rekord svého severnějšího rivala, Hamburku. Kohfeldtovi svěřenci na začátku března prohráli v Augsburgu a prohráli tak v lize poosmé v deseti zápasech. V březnu 2020 se ale objevila koronavirová nákaza Covid-19, která zastavila i fotbalové dění.

Historické názvy.

Zdroj:

Rivalita.

Nordderby.

Úhlavním rivalem Werderu je další klub z velkého města na německém severu, a to Hamburger SV (zkr. HSV). Jde o druhé největší derby v německém fotbale, které převyšuje jen derby mezi Dortmundem a Schalke. V rámci severoněmecké ligy se tito soupeři poprvé utkali 13. března 1927 a diváckou kulisu jim utvořilo přibližně sedm tisíc lidí. Hamburk porazil svého soupeře 4:1. Brémský celek si na pokoření Hamburku musel počkat až do listopadu 1952. Po 2. světové válce do založení Bundesligy v roce 1963 se vzájemně střetávali o prvenství v Oberlize Nord, úspěšnější ale bylo HSV. To roku 1959 uštědřilo Werderu nejvyšší porážku v historii vzájemných střetnutí, když vyhrálo výsledkem 9:1.  V ročníku 2015/16 Werder obě utkání v Bundeslize proti Hamburku prohrál (doma 1:3 a venku 1:2), něco takového se stalo poprvé za 48 let.

Bayern versus Werder.

Rivalita mezi Werderem Brémy a Bayernem Mnichov započala v dubnu 1980. Bayern soupeře porazil 7:0 a dokráčel k titulu, zatímco Werder Brémy se poroučel z první ligy.

Hráči.

Aktuální soupiska.

"Aktuální k datu: 30. dubna 2020"

Známí hráči.

Zdroj:

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

Werder Bremen II.

Werder Bremen II, dříve znám také pod názvem Werder Bremen Amateure, je rezervním týmem brémského Werderu. Největšího úspěchu dosáhl v sezónách 1981/82 a 1983/84, kdy se v Oberlize (tehdejší 3. nejvyšší soutěž) umístil na 1. místě.

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

SV Werder Bremen (celým názvem: Sport-Verein Werder Bremen) je německý sportovní klub, který sídlí ve městě Brémy. Založen byl 4. února 1899 pod názvem Fußballverein Werder von 1899. Svůj současný název nese od roku 1946. Od sezóny 1981/82 působí v Bundeslize, německé nejvyšší fotbalové soutěži. Své domácí zápasy odehrává na stadionu Weserstadion s kapacitou 42 500 diváků. Klub měl v roce 2020 přes 40 000 členů. Úhlavním rivalem Werderu je Hamburger SV.  Od založení Bundesligy získal klub 4 mistrovské tituly. Na mezinárodní scéně náleží mezi největší úspěchy vítězství v Poháru vítězů pohárů v sezóně 1991/92. V roce 1998 triumfoval Werder v Poháru Intertoto. V sezóně 2008/09 dokráčel do finále Poháru UEFA.  Mimo mužský fotbalový oddíl má sportovní klub i jiné oddíly, mj. oddíl házené, lehké atletiky, stolního tenisu, gymnastiky a šachů.

Sportverein Werder Bremen von 1899 e. V. (), commonly known as Werder Bremen or simply Werder, is a German professional sports club based in Bremen, Free Hanseatic City of Bremen. Founded on 4 February 1899, they are best known for their professional football team, who are competing in the Bundesliga, the top tier of the German football league system. Werder hold the record for most seasons played in the Bundesliga and are second in the all-time Bundesliga table, behind Bayern Munich.  Werder have been German champions four times, have won the DFB-Pokal six times, the DFL-Ligapokal once, the DFL-Supercup thrice, and the European Cup Winners' Cup once. The team's first major came in the 1960–61 DFB-Pokal, a competition they have last won in 2008–09. Their first German championship came in 1964–65, and their latest in 2003–04, when they won the double. In Europe, Werder won the 1992 European Cup Winners' Cup in a final against AS Monaco. They were runners-up in the 2008–09 UEFA Cup, losing against Shakhtar Donetsk in the final.  Since 1909, Werder have played at the Weserstadion. The team have a rivalry with fellow northern German club Hamburger SV, known as the Nordderby (English: North derby). In November 2019, Werder had 40,376 members.


Historie ve zkratce.

Název klubu je odvozen od slova "Baetis", což je římský název pro řeku "Guadalquivir". Betis je opravdu věrný svému přízvisku Real, což znamená královský. Členy klubu byly po celou dobu historie významné aristokratické rody, včetně královské rodiny. Král Alfonso XIII. se v roce 1914 stal dokonce oficiálním patronem klubu.

Založení.

Největší rival Sevilla FC byl založen již v roce 1905. Betis byl tedy založen až jako druhý klub v andaulsijské Seville pod názvem "Sevilla Balompié". Ono slovo "Balompié" se dá přeložit jako "fotbal". Balompié byl založen studenty Polytechnické Akademie.

Od zlatých třicátých dodnes.

Nejúspěšnější období pro Betis přišlo ve třicátých letech, kdy v roce 1935 získal svůj jediný titul. Další období nebylo pro Betis zrovna růžové. Potácel se napříč několika soutěžemi, dokonce zavítal i do Tercera División. Další velký úspěch se dostavil až v roce 1977, kdy ve finále španělského poháru Copa del Rey porazil velmi zkušeného pohárového soupeře Athletic Bilbao. Po prodloužení byl stav nerozhodný 2:2, a tak přišly na řadu penalty, ve kterých Betis zvítězil 8:7.  V devadesátých letech se Betis podíval i do pozdních částí Evropských pohárů, když v sezoně 1995/96 postoupil do osmifinále Poháru UEFA. O rok později pak prošel až do čtvrtfinále Poháru vítězů pohárů, kde vypadl s anglickým mužstvem Chelsea FC.  Poslední velkou trofej získal Betis v sezoně 2004/05, kdy zvítězil podruhé v poháru Copa del Rey. Dalo by se říct, že měl poměrně snadnou cestu soutěží, kdy nenarazil na žádný velkoklub a ve finále zvítězil nad týmem Osasuna Pamplona, který porazil 2:1 v prodloužení. Ve stejně sezóně dosáhl na čtvrté místo v lize (za vítěznou Barcelonou, Realem Madrid a Villarealem). Betis se tak kvalifikoval do třetího předkola Ligy mistrů v sezóně 2005/06. Na rozdíl od zbylé trojice španělských klubů se Betisu nepodařilo postoupit do osmifinále LM a v konkurenci anglické dvojice Chelsea-Liverpool na Betis zbylo pouze třetí místo před belgickým Anderlechtem. Následně si na jaře zahrál Pohár UEFA a svoji cestu zakončil v osmifinále.  Betisu se postupně přestalo v lize dařit, po čtvrtém místu přišel úpadek a umístění ve druhé části tabulky, přičemž v sezóně 2008/09 se tým umístil na 18. pozici a sestoupil do Segunda División. Vybojovat si cestu zpět se Betisu podařilo až napodruhé, v sezóně 2011/12 byl zpět v elitní lize.

Rivalita.

Sevillské derby ("Derbi sevillano") je souboj Betisu a FC Sevilla. Zatímco pro Betis jsou typickými barvami zelená a bílá, pro FC Sevillu jsou to bílá a červená. Vůbec první utkání se mělo odehrát buď v říjnu 1914 (FC Sevilla – Betis 3:0) nebo v lednu 1915 (Betis – FC Sevilla 1:0). Roku 1918 se týmy utkaly v poháru "Copa de Andalucia" a Betis utrpěl vysokou porážku 0:22. Betis do utkání nasadil juniory jako protest proti rozhodnutí povolat do kasáren jeho dva nejlepší hráče Juana Artolu a Josého Candu.  V roce 1943 muselo mužstvo "Los Béticos" zkousnout porážku 0:4 od svého městského rivala. V roce 1945 se Betis z ekonomických důvodů uchýlil k prodeji hvězdného Francisca Antúneze sevillské konkurenci, ovšem reakce fanoušků přinutila prezidenta klubu prodej zastavit a celá věc se řešila soudně. Antúnez mezitím se svým novým týmem triumfoval v ligové sezóně 1945/46. Ačkoliv soud rozhodl, že se má Antúnez vrátit do Betisu, jeho původní zaměstnavatel si vrácení takových finančních prostředků nemohl dovolit a aby se vyhl bankrotu, musel nakonec k definitivnímu přestupu Antúneze svolit.  V roce 1980 zaznamenal Betis nad svým sevillským sokem vysokou výhru 4:0.  V ročníku 2004/05 se udál ojedinělý incident, kdy rozhodčí přiměl hostující fotbalisty Betisu převléknout dresy do druhé sady i přesto, že se oba týmy pravidelně střetávají ve svých tradičních barvách.  Ke trenérům, kteří vedli ve své kariéře obě mužstva, náleží Luis Aragonés, Antonio Barrios nebo Juande Ramos.

Club Betis Balompié, známý i jako Betis Balompié, je španělský fotbalový klub sídlící v Seville v autonomní oblasti Andalusie. Byl založen roku 1907. Domácí zápasy hraje na stadionu Estadio Benito Villamarín. Klubové barvy jsou zelená a bílá.  V sezoně 2010/11 postoupil Betis ze Segundy División do nejvyšší soutěže. V sezóně 2012/13 skončil v Primera División na 7. místě. V ročníku 2013/14 sestoupil do Segunda División.  Je držitelem jednoho titulu z Primera División, a to z roku 1935. Je prvním klubem z Andalusie, kterému se toto podařilo. V držení má také dvě prvenství ve španělském poháru Copa del Rey. Největším rivalem Betisu je městský soused Sevilla FC Španělští králové Juan Carlos I. a Filip VI. jsou čestnými členy tohoto klubu.  Součástí historie tohoto klubu jsou i tři čeští fotbalisté a reprezentanti Alois Grussmann, Michal Bílek a Roman Kukleta, kteří v Betisu Sevilla působili v 90. letech.

Real Betis Balompié, S.A.D., more commonly referred to as Real Betis () or Betis, is a Spanish professional football club based in Seville in the autonomous community of Andalusia. Founded on 12 September 1907, it plays in La Liga, having won the Segunda División in the 2014–15 season. It holds home games at Estadio Benito Villamarín in the south of the city with 60,720-seat capacity.  Real Betis won the league title in 1935 and the Copa del Rey in 1977 and 2005. Given the club's tumultuous history and many relegations, its motto is "¡Viva el Betis manque (aunque) pierda!" ("Long live Betis even when they lose!").