Finále Federer–Nadal: Rekordní 18. grandslam pro Švýcara.

Do šestého finále australského majoru, spolurekordu open éry držícího s Djokovićem, a prvního od roku 2010, prošel Švýcar Roger Federer, který ve svém třináctém semifinále vyřadil krajana Stana Wawrinku po pětisetové bitvě. Zvýšil tím aktivní poměr vzájemných zápasů na 19–3 a v mužském tenise navýšil rekordní počet grandslamových finálových účastí na dvacet osm. Švýcar se stal nejstarším finalistou grandslamu od US Open 1974 a tehdy 39letého Kena Rosewalla.  Rafael Nadal postoupil do finále po pětisetové výhře nad Bulharem Grigorem Dimitrovem. V rámci jeho vzájemného soupeření s Federerem se dvojice utkala ve třinácté sezóně a v 35. utkání. Švýcar snížil pasivní zápasovou bilanci na 12–23, respektive 3–6 ve finále grandslamu. V grandslamovém finále se oba naposledy utkali na French Open 2011 a předchozí zápas na turnajích velké čtyřky spolu odehráli v semifinále Australian Open 2014.  O vítězi rozhodla až závěrečná sada, před jejímž rozehráním odešel Švýcar do šaten po vyžádání zdravotní přestávky. Do pátého setu vstoupil Nadal ziskem soupeřova podání a ujal se vedení 3–1 na gamy. Následoval však obrat, když Federer získal zbylých pět her. Nejdříve využil až šestý brejkbol v setu a srovnal na 3–3. Po čisté hře na vlastním servisu si vypracoval vedení 4–3 a 0:40, ale nejdříve ani jednu příležitost podruhé prolomit podání Španěla v sadě nezužitkoval. Přesto proměnil pátou brejkovou šanci v dané hře a ujal se vedení 5–3. Obrat dokonal ziskem šestého gamu, v němž čelil soupeřovým brejkbolům. Využitým druhým mečbolem, kdy dopad míče na čáru potvrdilo jestřábí oko, dosáhl basilejský rodák po 3.37 hodinách na vítězství v Melbourne Parku.  Jednalo se o první Federerův turnaj v kariéře, na němž odehrál tři pětisetová klání, a to ve čtvrtém kole s Nišikorim, v semifinále s Wawrinkou a ve finále proti Nadalovi. Po výhrách v letech 2004, 2006, 2007 a 2010 získal pátou trofej z Australian Open a navýšil rekordní zápis mužských historických statistik 18. grandslamem. Bodový zisk mu dopomohl k návratu do elitní desítky žebříčku WTA na 10. místo, z něhož vypadl v říjnu 2016 i vzhledem k předčasnému ukončení sezóny v červenci 2016. V 35 letech se stal druhým nejstarším grandslamovým šampionem open éry, když starším byl jen tehdy 37letý vítěz Australan Ken Rosewall na Australian Open 1972.  Vítěz do žebříčku získal 2 000 bodů a připsal si částku 3 700 000 australských dolarů, poražený finalista pak poloviční odměnu.

Mužská dvouhra Australian Open 2017 probíhala ve druhé polovině ledna 2017. Do singlové soutěže melbournského grandslamu nastoupilo sto dvacet osm hráčů. Sedmnáct z nich vzešlo z kvalifikace, z toho šestnáct řádně po výhrách ve třech kvalifikačních kolech a Kanaďan Peter Polansky jako šťastný poražený po odstoupení Australana Thanasiho Kokkinakise. Dvojnásobným obhájcem titulu byl druhý hráč světa Novak Djoković ze Srbska, který se mohl v případě vítězství odpoutal od Roye Emersona na čele statistiky počtu trofejí. To se mu ale nepovedlo, když už ve 2. kole nestačil na 117. hráče světa Denise Istomina z Uzbekistánu, který v předchozích pěti duelech se Srbem neuhrál ani set.  Jednalo se o první grandslam od US Open 2002, na němž Roger Federer nehrál jako člen elitní světové desítky žebříčku ATP. Skot Andy Murray zažíval grandslamový debut v roli světové jedničky a nejvýše nasazeného hráče. Na počátku turnaje se o čelo klasifikace ucházel také Djoković. Na první místo se mohl vrátil pouze v případě, kdyby získal titul a Murray skončil před branami semifinále. Srbovo vyřazení ve druhém kole znamenalo, že Skot setrval na čele klasifikace i po skončení grandslamu.  Andy Murray byl vyřazen ve třetím kole německým tenistou Mischou Zverevem po čtyřsetovém průběhu. Poprvé od French Open 2004 tak ani jeden ze dvou nejvýše nasazených na grandslamovém turnaji nepostoupil do čtvrtého kola.

Roger Federer won his fifth Australian Open title, and 18th Major title overall, defeating Rafael Nadal in the final 6–4, 3–6, 6–1, 3–6, 6–3 to win the Men's Singles tennis title at the 2017 Australian Open. With the win, Federer became the first male player to win at least five titles at three Grand Slam tournaments (five at the Australian Open, seven at Wimbledon and five at the US Open). The win was also Federer's first title on the ATP tour in over 12 months; his last win was at Basel on 1 November 2015. This was also the first Grand Slam tournament since the 2002 US Open in which Federer was ranked outside the top-10. He went on to reach and win the final of the tournament, making him the oldest man to reach a Grand Slam final since Ken Rosewall made the 1974 US Open final at the age of 39, and the oldest Slam champion since Ken Rosewall had won the 1972 Australian Open at 37 years and 63 days old. Nadal was attempting to become the first male player in the Open Era and the third man ever to achieve a double career Grand Slam.  Novak Djokovic was the two-time defending champion, but lost in the second round to the 117th ranked Denis Istomin from Uzbekistan. It was the first time since the 2008 Wimbledon Championships, where he lost to Marat Safin, that Djokovic failed to make it past the second round of a major and the first time since the 2006 Australian Open that he failed to make it to the third round in Melbourne.  This was the first Grand Slam tournament in which Andy Murray started as World No. 1 and top seed. Murray retained the top ranking despite losing to Mischa Zverev in the fourth round, because second seeded Djokovic needed to win the tournament to regain the No. 1 ranking, but lost in the second round. This was the first time since the 2004 French Open that the top two men's seeds both failed to reach the quarterfinals of a Grand Slam event.  It was the last Grand Slam tournament for 2010 French Open Semifinalist and former World No. 8 Jürgen Melzer, who lost in the 1st Round against eventual champion Roger Federer, and former World No. 8 Radek Štěpánek.


Život.

Peter Wilhelm Lund se narodil do bohaté rodiny v Kodani v Dánsku. Zajímal se o přírodní vědy. Nejprve však začal studovat medicínu na Kodaňské univerzitě. Po smrti svého otce přešel na svůj zájmový obor. Napsal dvě oceněné disertační práce.  V roce 1825 odcestoval do Brazílie, kde strávil tři a půl roku sbíráním vzorků rostlin, ptáků a hmyzu v blízkosti města Rio de Janeiro a psaním o zvířatech (ptáci, mravencovití, plži) dané oblasti. Zpět do Evropy se vrátil v roce 1829. Získal doktorát na univerzitě v Kielu, poté cestoval po Itálii a usadil se na určitou dobu v Paříži.  Roku 1832 se Lund vrátil zpět do Brazílie. První dva roky trávil sběrem rostlinných vzorků v částech spolkových států Rio de Janeiro a São Paulo. V roce 1834 se pak setkal se sběratelem fosilií P. Claussenem, jehož práce jej zaujala, a proto přešel na paleontologii. Začal hledat zkameněliny ve vápencových jeskyních v blízkosti vesnice Lagoa Santa a do roku 1846 zde se svými spolupracovníky objevil přes 12 000 fosilií. Mimo mastodontů a pozemních lenochodů to byla také kočkovitá šelma "Smilodon populator", kterou popsal společně s dalšími desítkami druhů. Byl jedním z prvních, který objevil a ocenil význam jeskynních maleb v Jižní Americe. Roku 1843 pak během sucha objevil v zatopené jeskyni ostatky asi 30 lidí společně s fosilními zvířaty, což dokázalo koexistenci těchto lidí s těmito druhy zvířat. Vyvrátil tak katastrofickou teorii Georgese Cuviera. V publikacích ilustroval jeho nálezy Peter Andreas Brandt.  Rok po objevu lidských pozůstatků Lund zastavil práci na vykopávkách z důvodu nedostatku peněz. Svou sbírku daroval Dánsku. Vzhledem ke svému podlomenému zdraví se rozhodl zůstat v Lagoa Santa a nevrátit se do Evropy. Zbylých 35 let svého života strávil dopisováním si s kurátory svých sbírek v Kodani a přijímáním návštěv mladých přírodovědců. Nikdy se neoženil a zemřel ve věku 78 let.

Památka.

Oblast, ve které Lund pracoval, je chráněna v rezervaci Sumidouro State Park. Jeho jméno nese odborný časopis "Lundiana" a brazilský druh ještěrky "Heterodactylus lundii".

Peter Wilhelm Lund (14. června 1801 Kodaň, Dánsko – 25. května 1880 Lagoa Santa, Brazílie) byl dánský paleontolog, zoolog a archeolog. V Brazílii, kde strávil většinu svého života, je považován za otce paleontologie a archeologie v této zemi.

Peter Wilhelm Lund (14 June 1801 – 25 May 1880) was a Danish paleontologist, zoologist, archeologist and who spent most of his life working and living in Brazil. He is considered the father of Brazilian paleontology as well as archeology.  He was the first to describe dozens of species of pre-historic Pleistocene megafauna, including the fabled Saber-toothed cat "Smilodon populator". He also made the then ground-breaking discovery that humans co-existed with the long-extinct animal species, something which possibly prompted him to terminate his scientific work. His comprehensive collections are today found at the Danish Natural History Museum in Copenhagen.


Charakteristické vlastnosti.

WebQuest se odlišuje od jiných výukových aktivit, využívajících k vyhledávání a zpracování úkolů internet, čtyřmi charakteristickými vlastnostmi. Za prvé, je založen na výuce ve třídě. Za druhé, zdůrazňuje myšlení na vyšší úrovni (zahrnuje analýzu, tvořivost, nebo kritiku), nejde tedy jen o pouhé získávání informací. Za třetí, učitel předvybírá zdroje, s důrazem na jejich informační obsah, aby nedocházelo k pouhému shromažďování informací. A za čtvrté, většina WebQuestů jsou skupinové práce s úkolem často rozděleným pro více rolí.

Struktura.

WebQuest je tvořen 6 základními částmi. Obsahuje úvod (motivační popis), úkol, postup, zdroje, hodnocení a závěr. Prvotní Webquesty  měly složku hodnocení označovanou jako pokyny.

Úkol (výukové cíle + očekávané výstupy).

Zadání úkolu je formálním popisem toho, co studenti vytvoří v rámci  WebQuestu. Úkol by měl být smysluplný a zábavný. Stanovení a popis úkolu je nejobtížnější a  nejkreativnější částí při  tvoření WebQuestu.

Postup.

Jednotlivé kroky, které by studenti měli splnit, aby dosáhli cíle jímž je splnění úkolu. Je výhodné podpořit písemný postup několika příklady.

Zdroje.

Uvedeny jsou zdroje, které by studenti měli použít při zpracování úkolů. Poskytování těchto přesných zdrojů pomáhá zaměřit se na zpracování informací spíše než na jejich pouhé umístění. Je dobré začlenit odkazy online vyhledávačů přímo u daných kroků v postupu, tím budou využitelnější, než pokud by byly přiloženy jako dlouhý seznam jinde. Využití off-line zdrojů, jako je např. účast na přednáškách, návštěvy různých míst, může výrazně přispět k zvýšení zájmu studentů.

Hodnocení.

Popisuje způsob, jakým budou výsledky žáků hodnoceny. Hodnocení by mělo být spravedlivé, jasné, konzistentní a konkrétní dle stanovených úkolů.

Závěr.

Čas vyhrazený pro reflexi a diskusi o možných rozšířeních WebQuestu.

WebQuest je badatelsky orientovaná výuková aktivita, při níž žáci informace, s nimiž pracují, získávají především z internetových zdrojů. Aktivity mohou být vytvořeny pomocí různých programů, mohou být i ve formě dokumentu vytvořeném v jednoduchém textového editoru,  který obsahuje odkazy na webové stránky.

A WebQuest is an inquiry-oriented lesson format in which most or all the information that learners work with comes from the web. These can be created using various programs, including a simple word processing document that includes links to websites.


Dílo.

Kirsti (sámsky Kirste) Paltto píše knihy pro děti i dospělé. Náměty dětských knih čerpá z tradičních sámských příběhů a sámské mytologie. Na nich postaví příběh z dnešní doby.  Do další umělecké tvorby patří divadelní a rozhlasové hry a finskojazyčný pamflet Saamelaiset (Sámové, 1973), kde líčí sámskou historii a dnešní život.  Autorčino hlavní dílo je románová série o sámském životním stylu, jazyku a období druhé světové války. Tématem románů je sámská příroda, význam sobů pro sámskou kulturu a lidské vztahy. Série má tři díly: Guhtoset dearvan min bohccot (1987), Guržo luottat (1991) a Násttit muohtagierragis (2007).

Guhtoset dearvan min bohccot (1987).

První kniha série. Je z období před druhou světovou válkou, ze 30. let 20. století. Devítiletý sámský chlapec Johanas sní o tom, že se jednoho dne zapojí do chovu sobů se svým otcem Antarasem. Ve světě jdou divoké zvěsti, že se blíží válka. Dospělí začínají mít strach. Když se pak obavy vyplní, Antaras tajně vezme svou rodinu do bezpečí rodné oblasti v Norsku. Ale potom tam také přijdou ozbrojení muži a nálety letadel a zdá se, že svět není už nikde bezpečný. Ale v myslích lidí stále žije moudrý Noita-Piehti, který umí věštit.

Guržo luottat (1991).

Druhá kniha série. Vypráví o skupince Sámů ve Finsku na konci druhé světové války a hned po válce. Na začátku knihy se Sámové musí evakuovat, ačkoli někteří, jako hlavní hrdina Antaras, se rozhodnou zůstat nelegálně. Antarasova žena Sofie a jejich děti utekly do bezpečí. První část knihy vypráví o Antarasovi a jeho přátelích a Aimovi, mladém Sámovi z finské armády, který se oddělil a přidal k Antarasově skupině. Skupina žila v ilegalitě, hnala soby, ukrývala majetky, zaháněla vlky a kradla dřevo z lesů, kde pobývali Němci. Když válka skončila, lidé se nemohli bezprostředně vrátit kvůli množství min v krajině. Když bylo konečně možné přijít zpět, Sofie a děti se vrátily domů, ale našly tam jen chaos, a po Antarasovi ani stopy. Nevěděly, co se s ním stalo. Začaly uklízet a dávat do pořádku věci tak, jak byly před válkou. Antarasův syn Johanas našel otcovu loď a začal rybařit. Antaras se objeví se svými soby, ale musí se postavit problémům a ostatním Sámům. Nakonec je obviněn z krádeže sobů ostatních lidí a čelí policejnímu vyšetřování.

Kirsti (Kirste) Paltto (* 11. února 1947 v Utsjoki, ve finském Laponsku). Je to sámská spisovatelka, učitelka a ředitelka divadla. Píše v severní sámštině. Její knihy byly přeloženy do mnoha jazyků (například finštiny, norštiny, němčiny, angličtiny a inarijské sámštiny). Paltto bydlí v Utsjoki. V letech 1979–86 předsedala Svazu sámských spisovatelů (Sámi Girječálliid Searvi). Navíc od roku 1992 předsedá Finské společnosti sámských umělců (Suomen saamelaistaiteilijat ry), od roku 1994 je ředitelka a režisérka sámskojazyčného divadla Rávgoš. Od roku 1996 je členkou představenstva Fenno-ugrické literární společnosti (Suomalais-ugrilaisen kirjallisuusseura). Její dcera Rauna Kuokkanen zkoumá na kanadských univerzitách kulturu původních obyvatel circumpolárních oblastí.

Kirsti Paltto (born February 11, 1947 in Utsjoki, Finland) is a Sámi author who writes mainly in Northern Sámi. Her books have been translated into several languages, including Finnish, German, Norwegian, English, Inari Sámi and Hungarian. Paltto currently resides in Utsjoki.


Život.

Do školy chodil na Jezuitské gymnázium v Kalksburgu a na Skotském gymnázium ve Vídni a na kadetní školu v Drážďanech. Po návratu do Rakouska nastoupil ke 14. dragounskému pluku v hodnosti poručíka. V letech 1884-1886 absolvoval Válečnou školu ve Vídni. Od roku 1886 byl štábním důstojníkem generálního štábu a v letech 1891-1893 pracoval v evidenční kanceláři. Pak sloužil 2 roky u 2. dragounského pluku. Od listopadu 1895 do listopadu 1897 byl vojenským atašé na rakouském vyslanectví v Berlíně. V letech 1899 až 1913 byl předsedou Rakouského červeného kříže.

První světová válka.

V roce 1914 se účastnil bitvy u Zloczowa v XI. armádním sboru 3. armády. Ve svazku XIV. armádního sboru se vyznamenal v prosinci 1914 v bitvě u Limanowa–Lapanowa, kde se svou brigádou zabránil 3. ruské armádě ve vstupu do Slezska.  26. prosince 1914 převzal od Karla Gelba von Siegesstern velení 6. pěší divize. S tou byl nasazen v rámci 3. armády v Karpatech a u Nadvorna na frontě u Dněstru. Koncem dubna 1915 převzal krátkodobě velení nad sborem Ljubičić, který byl přejmenován na sbor Schönburg. V červnu 1915 byla jeho divize převelena do Doberetze v Bukovině a zde se bránil útokům 9. ruské armády. V listopadu 1915 opustil sbor Schönburg ruskou frontu a následoval 6. pěší divizi do Itálie. V 5. bitvě na Soči byly jeho jednotky nasazeny u San Martino. V Červenci 1916 převzal velení nad XX. armádním sborem. Od ledna do srpna 1917 velel XIV. armádnímu sboru se kterým bránil Jižní Tyrolsko. Od 22. srpna 1917 velel IV. armádnímu sboru na sočské frontě. V polovině října 1917 odvrátil italské útoky na Monte San Gabriele.  V roce 1918 byl 16. listopadu novým vedením státu (kancléř Karl Renner) propuštěn z armády a 1. prosince 1918 byl penzionován.

První republika.

V roce 1927 mu byl udělen Vojenský řád Marie Terezie za boje na Soči.  Za druhé vlády Dollfuse působil na ministerstvu obrany od 12. března 1934 do 10. července jako ministr obrany. Za Rakouské občanské války byl zodpovědný za nasazení armády. V roce 1936 odešel z politiky a stáhnul se do ústraní.

Alois kníže Schönburg-Hartenstein (21. listopadu 1858 v Karlsruhe - 20. září 1944 v Hartensteinu), celým jménem Eduard Alois Maria Alexander Konrad Schönburg-Hartenstein, pocházel z rodu Schönburg-Hartenstein.

Prince Alois Schönburg-Hartenstein, () (21 November 1858 – 21 September 1944) was a military officer in the Austro-Hungarian army and as a Prince of Schönburg-Hartenstein, a member of the Austrian nobility. He briefly served from March to July 1934 as the minister of defense in the First Austrian Republic.  From 1899 to 1913 he was president of the Austrian Red Cross. Following the outbreak of the First World War, he commanded several units, including the 6th Division and the XX (Edelweiss) Corps.  According to Baron Ferdinand Marterer, Schönburg-Hartenstein was suggested as a candidate for imperial minister of defense by chief of the general staff Arz von Straussenberg in April 1917. In early 1918, as domestic unrest over the war and continuing shortages of food increased within Austria-Hungary, he was appointed to command troops to maintain security within the empire by Emperor Karl I. In this capacity, he arrested strike leaders and 44,000 military deserters. In the summer of 1918, he again took combat command, leading the 6th Army in Northern Italy during the Battle of the Piave River, in which he was wounded in the leg. As the Austro-Hungarian political and military situation became ever more precarious in the fall of 1918, Prince Alois expressed a realization of the coming end of the war and the monarchy, writing his family that "[my] remaining duty is to preserve discipline and protect the new Austria."  Following the fall of the Habsburg monarchy and the establishment of republican Austria, he was the state secretary of the army from September 1933 to March 1934, when he was appointed to the post of defense minister in the cabinet of Engelbert Dollfuss, a position he held until July 1934. While in government, he appealed to Austrian nationalists and veterans to support the Dollfuss administration and oppose pro-German National Socialism.


Registrované partnerství.

Návrh zákona o registrovaném partnerství (islandsky:staðfestur staðfest) párů stejného pohlaví byl islandskému parlamentu předložen v r. 1996. 4. června téhož roku jej přijal Althing v poměru hlasů 44:1. Nový zákon se stal účinným 27. června 1996. Tento zákon byl posléze zrušen přijetím zákona o genderově-neutrálním manželství.  Registrované partnerství bylo přístupné pouze stejnopohlavním párům a garantovalo jim zcela stejná práva a povinnosti jako mají manželé. Všechny politické strany zastoupené v Althingu zákon podporovaly.  8. května 2000 přijal islandský parlament novelu zákna o registrovaném partnerství v poměru hlasů 49:1. Ta umožnila cizincům, kteří mají nejméně dva roky na Islandu trvalý pobyt, uzavřít registrované partnerství. Jiná novela umožnila osobě žijící v registrovaném partnerství osvojení biologického dítěte svého partnera, pokud se nejednalo o dítě osvojené v zahraničí. Island se tak po Dánsku stal druhou zemí na světě, která poskytla homosexuálním párům určitá adopční práva.  2. června 2006 přijal parlament zákon zcela zrovnoprávňující homosexuální páry v adopčním procesu, rodičovství a přístupu k asistované reprodukci. Žádný zákonodárce nehlasoval proti a zákon nabyl účinnosti 27. června 2006.  Novela, která nabyla účinnosti 27. června 2008, povolila Islandské církvi a jiným náboženským skupinám žehnat registrovaným homosexuálním párům před Bohem.  Jedním ze známých Islanďanů žijících v registrovaném partnerství byla také bývalá premiérka Jóhanna Sigurðardóttir a její partnerka Jónína Leósdóttir. 27. června 2010 si pár nechal změnit svůj svazek na manželství.

Stejnopohlavní manželství.

Islandská vláda sestavená v dubnu 2009 oznámila, že za svého působení zpracuje vlastní návrh zákona o manželství pro všechny. Platforma vládní koalice 'Aliance sociální demokracie a Hnutí zelená levice' zveřejnila 19. května 2009, že novela zákona o manželství bude s největší pravděpodobností přijat. Nebyl přesně řečen její obsah, ale tak nějak se vědělo, že se jedná právě o zpřístupnění manželství párům stejného pohlaví. Opoziční Progresivní strana taktéž podporovala manželství pro všechny.  18. listopadu 2009 potvrdila islandská ministryně spravedlnosti a lidských práv Ragna Árnadóttir, že vláda pracuje na vlastním návrhu novely zákona o manželství pro všechny. 23. března 2010 předložila vláda návrh na zrušení zákona o registrovaném partnerství a jeho nahrazení genderově-neutrálním manželstvím. 11. června 2010 přijal tento návrh islandský parlament v poměru hlasů 49:0. 7 zákonodárců se zdrželo a 7 bylo nepřítomných. Zákon se stal účinným 27. června 2010.  Hlasování Althingu 11. června 2010

Veřejné mínění.

Podle průzkumu Gallup z února 2000 podporovalo právo leseb a gayů na osvojení dětí 53 % Islanďanů, 12 % bylo neutrálních a 35 % bylo proti.  Pozdějí anketa Gallup z července 2004 ukázala, že 87 % Islanďanů podporuje stejnopohlavní manželství. Jiná od Fréttablaðið uskutečněná v listopadu 2005 ukázala, že 82,3 % obyvatelstva podporuje právo leseb podstupovat umělé oplodnění.

Stejnopohlavní manželství je na Islandu legální od 27. června 2010. Návrh zákona redefinující manželství na genderově-neutrální byl přijat Althingem 11. června 2010. Žádný z členů parlamentu nehlasoval proti návrhu a podle statistik veřejného mínění se stejnopohlavní manželství těší na Islandu velké podpoře. Island se takto stal devátou zemí na světě, která legalizovala stejnopohlavní manželství.

Same-sex marriage in Iceland has been legal since 27 June 2010. A bill providing for a gender-neutral marriage definition was passed by the Icelandic Althing on 11 June 2010. No members of Parliament voted against the bill, and public opinion polls suggested that the bill was very popular in Iceland. Iceland became the ninth country in the world to have legalized same-sex marriage.  Iceland has become a popular marriage destination for same-sex couples and was listed in the "Top 10 Gay Wedding Destinations" by Lonely Planet in 2014.


Pozadí vzniku.

Po stavbě 14 úspěšných protiponorkových torpédoborců tříd "St. Laurent" a "Restigouche" bylo kanadským námořnictvem objednáno dalších šest jednotek, čímž měla země získat celkem 20 moderních torpédoborů. Nakonec bylo rozhodnuto tuto objednávku rozdělit a kromě čtyř klasických torpédoborců třídy "Mackenzie" byla objednána i dvoučlenná třída "Annapolis", jejíž plavidla byla vybavena palubním vrtulníkem, což výrazně zlepšovalo jejich efektivitu v protiponorkovém boji.  Každý ze čtyř torpédoborců třídy "Mackenzie" byl postaven jinou loděnicí. Plavidla do služby vstupovala v letech 1962–1963.  Jednotky třídy "Mackenzie":

Konstrukce.

Po dokončení.

Plavidla nesla vzdušný vyhledávací radar SPS-12, vyhledávací radar SPS-10B a navigační radar Sperry Mk.2.  Výzbroj tvořily čtyři 76mm kanóny ve dvoudělových věžích. Příďová věž nesla britské 76mm kanóny Vicker Mk.6 o délce hlavně 70 ráží (byly vyvinuty speciálně pro britské křižníky třídy "Tiger" a kanadské námořnictvo bylo jejich jediným zahraničním uživatelem). Na zádi byly dva americké 76mm kanóny Mk.33 o délce hlavně 50 ráží. K ničení ponorek lodě nesly dva salvové vrhače hlubinných pum Mk 10 Limbo a dva jednohlavňové vrhače Mk 2 („K-gun“) pro protiponorková torpéda Mk 43. Pohonný systém tvořily dva kotle Babcock & Wilcox a dvě parní turbíny English-Electric o výkonu 30 000 hp, pohánějící dva lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 30 uzlů. Dosah byl 4750 námořních mil při rychlosti 14 uzlů.

Modernizace DELEX.

Cílem modernizace provedené v letech 1984–1987 bylo prodloužení životnosti plavidel a zlepšení jejich schopností v boji s nejmodernějšími sovětskými ponorkami. Plavidla dostala novou elektroniku, radary, sonary, systémy řízení palby i navigační systémy. Novou sestavu radarů tvořily vzdušný vyhledávací radar SPS-502, vyhledávací radar SPS-10D a navigační radar Sperry Mk.127E. Zastaralé vrhače torpéd Mk 2 nahradily dva trojhlavňové 324mm torpédomety Mk 32, ze kterých byla vypouštěna torpéda Mk 46.

Výskyt v kultuře.

Vyřazený torpédoborec "Mackenzie" si zahrál v jedné epizodě amerického seriálu Akta X.

Třída Mackenzie byly protiponorkové torpédoborce kanadského královského námořnictva. Celkem byly postaveny čtyři jednotky této třídy. Ve službě byly v letech 1962–1994. V 80. letech prošly modernizací v rámci programu DELEX (DEstroyer Life EXtension). Všechny byly vyřazeny ze služby.

The "Mackenzie"-class destroyer was a class of warship used by the Royal Canadian Navy and Canadian Forces from the 1960s–1990s. Six such ships were envisioned, of which four were completed to this specification. The last two hulls were completed to the post DDH conversion design (which included helicopter hangars); they were designated as the instead. The four "Mackenzie"-class destroyers spent most of their service in the Pacific Ocean, used primarily in a training role. Their only significant update was the DELEX (destroyer life extension) program, which was completed between 1982 and 1985 and updated their navigational radar and their sonar.


Geografie a klima.

Důl se nachází v nadmořské výšce cca 3000 metrů asi 15 km vzdušnou čarou směrem na sever od Calamy, centra provincie El Loa. Antofagasta, správní centrum stejnojmenného chilského regionu, leží na pobřeží Tichého oceánu zhruba 220 km vzdušnou čarou směrem na jihozápad od Chuquicamaty.  Calama patří k nejsušším místům na Zemi, na jaře roku 2015 však byla celá oblast včetně těžebního prostoru Chuquicamata po prudkých deštích postižena záplavami, doprovázenými oběťmi na životech. Od Chuquicamaty dále na sever až k obci Ollagüe na hranicích s Bolívií se na andské náhorní plošině Altiplano rozprostírá národní přírodní rezervace Alto Loa (španělsky "Reserva" "nacional Alto Loa"). Přírodní rezervace byla vyhlášena v roce 2005 a je největším chráněným územím v Chilské republice. Místní obyvatelstvo tvoří Atacamové, původní obyvatelé pouště Atacama na severu Chile, dále Kečuové a Ajmarové.

Historie.

Nejstarší období.

Název lokality Chuquicamata pochází z ajmarštiny. Je odvozen od výrazu "chuco" nebo "chuqui", označujícího měděné pracovní nástroje, případně zbraně. Atacamové, kteří se označují též jako "Lickanantai", dobývali měď především v ryzím stavu, která se v této lokalitě vyskytovala na povrchu či nehluboko pod povrchem. Podle archeologických nálezů, datovaných až do doby 500 – 450 let př. n. l., původní obyvatelé vytěžený kov zpracovávali několik kilometrů od naleziště, na březích řek Salado a Grande, kudy procházela stará incká cesta. V roce 1536 španělský dobyvatel Diego de Almagro zmiňuje ve svých zápiscích, že u řeky Kamac – Mayu (později nazvané Rio Grande) získal měděné podkovy pro své koně.

Průmyslová těžba.

Přípravy na zahájení těžby ložiska Chuquicamata započaly v roce 1882, první měď z této lokality prezentovala americká těžařská společnost Guggenheim Bros. 18. května 1915.  V průběhu let těžařská společnost několikrát změnila název (Chile Copper Co., Anaconda Co. a Chile Exploration Co.). Do Chuquicamaty přišli za prací tisíce horníků. V roce 1923 v Chile Copper Co. získala majoritu společnost Anaconda za 77 miliónů dolarů, což byla největší transakce v historii Wall Streetu. Poblíž těžebního prostoru byl vybudován tábor pro horníky. V jeho sousedství vznikl ještě druhý, tzv. americký tábor, kde sídlili američtí inženýři a manažeři. Obydlí v dělnickém pracovním táboře, jehož výstavba započala v roce 1917, byla původně velmi primitivní, nebylo zde žádné hygienické zázemí ani elektřina. Teprve v průběhu desetiletí se tábor postupně proměnil v město s veškerou infrastrukturou.  Na počátku 70. let 20. století po nástupu Salvadora Allendeho do prezidentského úřadu došlo v Chile k velkému znárodnění rozhodujících odvětví. Znárodněny byly též doly, včetně Chuquicamaty, která přešla do vlastnictví státního podniku Codelco. Zároveň byla zahájena rozsáhlá revitalizace a přestavba stejnojmenného hornického města. V roce 1991 byla Ministerstvem hornictví Chilské republiky vydána vyhláška "Reglamenta funcionamiento de establicimientos emisores" "de anhidrido sulfuroso, material particulad y arsenico en todo el territorio de la republica". Vzhledem k výskytu látek, ohrožijucích zdraví a životy obyvatel hornického města, byla zahájena příprava přesídlení jeho obyvatel do Calamy. Proces přesídlení byl dokončen v roce 2007. Devadesátiletá existence města byla uzavřena ve dnech 31. 8. – 1. 9. 2007 oficiálním programem. Od ledna 2008 je území někdejšího města úředně vedeno jako "průmyslová zóna".

Odkazy.

Reference.

(Týká se jen sekce "Historie.")

Chuquicamata je povrchový důl v poušti Atacama v regionu Antofagasta v severní části Chile. Důl Chuquicamata je největší měděný důl na světě. Důlní prostor má tvar oválu, je cca 4,5 km dlouhý, 3,5 km široký a více než 1 km hluboký. Těžební prostor představuje plochu cca 13 km². Vlastníkem dolu a jeho provozovatelem je chilská státní těžební společnost Codelco ("La Corporación Nacional del Cobre de" "Chile").

Chuquicamata ( ; referred to as Chuqui for short) is the largest open pit copper mine by excavated volume in the world. It is located in the north of Chile, just outside Calama at above sea level, northeast of Antofagasta and north of the capital, Santiago. Flotation and smelting facilities were installed in 1952, and expansion of the refining facilities in 1968 made 500,000 ton annual copper production possible in the late 1970s. Previously part of Anaconda Copper, the mine is now owned and operated by Codelco, a Chilean state enterprise, since the Chilean nationalization of copper in the late 1960s and early 1970s. Its depth of makes it the second deepest open-pit mine in the world after Bingham Canyon Mine in Utah, United States.


První řada.

První řada zábavné show odstartovala v neděli 6. března ve 20.30 na TV Markíza.

Soutěžící.

Porota se skládala ze tří stálých porotců: herečka Zuzana Fialová, herec Daniel Dangl a zpěvák Mário „Kuly“ Kollár. Čtvrtý porotce se měnil z kola na kolo.  Vítězem se stal Lukáš Adamec.

Druhá řada.

Druhá řada zábavné show odstartovala opět v neděli ve 20.30 na TV Markíza. Během řady pomohli soutěžícím soutěžící z 1. řady.

Soutěžící.

Porota se opět skládala ze tří stálých porotců: herečka Zuzana Fialová, herec Daniel Dangl a zpěvák Mário „Kuly“ Kollár. Čtvrtý porotce se měnil z kola na kolo.  Vítězkou se stála Mária Čírová.

Nesoutěžní vystoupení.

Lukáš Adamec – Meat Loaf (1. kolo)  Martin „Pyco“ Rausch – Marylin Manson (9. kolo)  Mária Čírová, Martin Harich, Svatopluk Malachovský a Lenka Vavrinčíková s Barborou Švidraňovou – Spice Girls (finálové kolo)

Třetí řada.

V říjnu 2016 TV Markíza potvrdila 3. řady show, která odstartovala v neděli 5. března 2017 ve 20.30 na TV Markíze. Během třetí série jsme mohli vidět i soutěžící z 1. a 2.série.  Do poroty zasedl Dan Dangl, Zuzana Fialová, Mário „Kuly“ Kolár a Juraj „Šoko“ Tabáček.

Nesoutěžní vystoupení.

Emma Drobná, Viktor Vincze, Lukáš Adamec, Svätopluk Malachovský a Patrik Vyskočil – Backstreet Boys (1. kolo)  Juraj „Šoko“ Tabaček a Andrej Bičan – Right Said Fred (3. kolo)  Martin „Pyco“ Rausch – Fatboy Slim (Christopher Walken) (finálové kolo)  Eva Máziková, Tomáš Palonder, Lina Mayer a Peter Brajerčík – Vengaboys (finálové kolo)  Matthias Settele – The Beatles (finálové kolo)

Čtvrtá řada.

Čtvrtá řada show Tvoja tvár znie povedome začala v neděli 9. září 2018 ve 20.30 na TV Markíze. Do poroty zasedl Daniel Dangl, Zuzana Fialová, Mário „Kuly“ Kolár a Andrej Bičan.

Nesoutěžní vystoupení.

Filip Tůma, Ján Koleník, Marek Fašiang a Vladimír Kobielský – The Beatles (1. kolo)  Juraj Loj – Andrea Bocelli & Sarah Brightman (1. kolo)  Daniel Dangl, Mário „Kuly“ Kollár a Andrej Bičan – O-Zone (3. kolo)  Emma Drobná, Miroslava Partlová, Barbora Švidraňová a Lenka Vavrinčíková – Lady Marmelade (3. kolo)  Viktor Vincze a Adéla Vinczeová – Elton John & Kiki Dee (4. kolo)  Tereza Mašková – Rihanna (6. kolo)  Eva Kramerová (Evelyn) – Diana Ross (7. kolo)  Zuzana Šebová, Daniel Heriban a Michal Kubovčík – Modus (8. kolo)  Gizka Oňová – Helena Vrtichová (9. kolo)  Martin „Pyco“ Rausch – Nina Hagen (finální kolo)  Dárius Koči, Mária Bartalos, Juraj Loj a Jasmina Alagič – Abba (finální kolo)  Peter Brajerčík – Lenny Kravitz (finální kolo)

Pátá řada.

Pátá řada show Tvoja tvár znie povedome začala v neděli 8. září 2019 ve 20.30 na TV Markíze. Do poroty zasedl Daniel Dangl, Zuzana Fialová, Zuzana Šebová a Mário „Kuly“ Kollár.

Tvoja tvár znie povedome je slovenský televizní pořad televize Markíza vysílaný od roku 2016, ve kterém osm známých interpretů napodobuje světoznámé hvězdy. Tento formát s původním názvem "Tu cara me suena" vznikl v Španělsku a poprvé byl odvysílán v roce 2011. Vítězem první série se stal Lukáš Adamec. Vítězkou druhé série se stala Mária Čírová. Týden po skončení finále 2. řady odvysílala TV Markíza speciál. Vítězem 3. série se stal Peter Brajerčík. Vítězem 4. série se stal Dárius Koči. Vítězem páté řady se stal Dávid Hartl.

Tvoja tvár znie povedome is a reality singing series that is aired on Markíza. It is both based on the Endemol format "Your Face Sounds Familiar" and an adaptation of the Spanish ""Tu cara me suena."" The first season consisted of eight celebrities. The show was first aired on March 6, 2016.


Princip syntaktických diagramů.

Pro reprezentaci bezkontextové gramatiky se používá sada syntaktických diagramů. Každý diagram reprezentuje všechna pravidla, jejichž levá strana je tvořena stejným neterminálem. Hlavní diagram odpovídá pravidlům, která mají na levé straně počáteční symbol gramatiky, a reprezentuje jazyk tak, že slovo patří do jazyka právě tehdy, když jej lze vyjádřit nějakou cestou v hlavním diagramu.  Každý diagram má vstupní bod a koncový bod. Diagram popisuje možné cesty mezi těmito dvěma body průchodem neterminály a terminály. Terminály jsou reprezentovány ovály a neterminály obdélníky.

Příklad.

BNF reprezentace gramatiky pro aritmetický výraz může vypadat takto: <expression> ::= <term> | <expression> "+" <term> <term> ::= <factor> | <term> "*" <factor> <factor> ::= <constant> | <variable> | "(" <expression> ")" <variable> ::= "x" | "y" | "z" <constant> ::= <digit> | <digit> <constant> <digit> ::= "0" | "1" | "2" | "3" | "4" | "5" | "6" | "7" | "8" | "9" Tuto gramatiku lze vyjádřit také v EBNF: expression = term | expression, "+" , term; term = factor | term, "*" , factor; factor = constant | variable | "(" , expression , ")"; variable = "x" | "y" | "z"; constant = digit , {digit}; digit = "0" | "1" | "2" | "3" | "4" | "5" | "6" | "7" | "8" | "9"; Reprezentace této gramatiky pomocí syntaktických diagramů je následující:

Odkazy.

Reference.

První odkaz neumožňuje přístup z cizích domén. Soubor je však dostupný na .

Syntaktické diagramy jsou grafickou reprezentací bezkontextových gramatik. Lze je považovat za grafický protějšek metajazyků jako Backusova-Naurova forma (BNF) nebo rozvinutá Backusova-Naurova forma (EBNF). Zatímco pro zpracování počítačem, např. při konstrukci překladačů, jsou vhodnější textové reprezentace gramatik jako BNF nebo EBNF, pro člověka je zpravidla srozumitelnější grafická reprezentace například syntaktickými diagramy. K prvním použitím syntaktických diagramů patří kniha „Pascal User Manual“ od Niklause Wirtha (diagramy začínají na stránce 47) a manuál interpretu příkazů CANDE firmy Burroughs. K novějším příkladům použití syntaktických diagramů patří kanonické definice JSON formátů pro výměnu dat.

Syntax diagrams (or railroad diagrams) are a way to represent a context-free grammar. They represent a graphical alternative to Backus–Naur form or to EBNF as metalanguages. Early books using syntax diagrams include the "Pascal User Manual" written by Niklaus Wirth (diagrams start at page 47) and the Burroughs CANDE Manual.. In the compilation field, textual representations like BNF or its variants are usually preferred. BNF is text-based, and used by compiler writers and parser generators. Railroad diagrams are visual, and may be more readily understood by laypeople, sometimes incorporated into graphic design. The canonical source defining the JSON data interchange format provides yet another example of a popular modern usage of these diagrams.


Cíl a vznik.

John a Yoko nápad poprvé představili během tiskové konference, která proběhla 31. března 1969 ve Vídni, a důkladněji o něm hovořili 14. června 1969 při rozhovoru s Davidem Frostem. Bagismus odrážel náladové, bezstarostné a často komické prostředí jiných Lennonových a Oniných mírových projektů, jako jsou třeba známé bed-ins. S pozorností mnohých kvůli své bizarní premise, bagismus představoval silné sociální a politické sdělení pro svět. John Lennon řeklː "„Yoko a já jsme docela ochotní být pro svět šašky; děláním toho uděláme něco dobrého.“"  Yoko řekla, že bagismus byl inspirován tématem "Malého prince", které znělo „Správně vidíme jen srdcem. Co je důležité je očím neviditelné.“ Doufala, že když pytel zakryje její a Johnovo fyzické působení, vynikne tím důležitost jejich zprávy.

The Alchemical Wedding.

Pár s pytlem vystoupil již dříve ke konci roku 1968 v Royal Albert Hall na The Alchemical Wedding, což bylo setkání undergroundových umělců. Událost byla provozována "Arts Lab" a "BIT", kteří vyzvali publikum k tomu, aby byli spíše účastníky než pasivními spotřebiteli. John a Yoko si na pódiu vlezli do velkého bílého pytle, sedli si v něm se zkříženýma nohama, poté si dřepli a zavřeli jej. Pohnuli se jen dvakrát za čtyřicet pět minut, když lezli stále hlouběji. To byla pro publikum silná výzva.  "„Hudebníci hráli, básníci řečnili a Yoko s Johnem se plazili do svého bílého prostěradlového pytle, kde zůstali skryti před očima po dobu, která vypadala jako věky. Sledoval jsem malé dítě, které se pomalu plazí kolem. A to bylo to pytlové vystoupení. Chaos nastal, když se jakási mladá žena z publika svlékla donaha a radostně tančila. Když byla zavolána policie a dozorci se ji snažili dostat pryč, mnoho dalších lidí začalo v soudržnosti svlékat své oblečení také. Došlo k ústupu a nastalo příměří, nikdo nebyl chycen. Incident nahé dívky večer v londýnských novinách zabíral s doprovodnými fotografiemi titulní stránky,“" jak později řekl Lee Harris.

Bagismus v písních Johna Lennona.

Bagismus je v Lennonových písních zmíněn třikrát. Poprvé se objeví v písni „The Ballad of John and Yoko“ ve verši "„eating chocolate cake in a bag“" (pojídání čokoládového dortu v pytli), což se stalo při oné Vídeňské konferenci roku 1969, a podruhé v písni „Come Together“, kde zpívá "„He bag production“". To má být odkaz na jeho public relations společnost Bag Production Ltd, jejíž jméno je z bagismu odvozeno. Třetí souvislost s bagismem je k nalezení v „Give Peace a Chance“ ve verši "„Everybody's talkin' about Bagism, Shagism, dragism, Madism, Ragism, Tagism, This-ism, That-ism, ism, ism, ism.“"

Pozdější užití.

V roce 2006 mělo Letiště Johna Lennona v Liverpoolu nalepená slova „Bagism, Shagism, Dragism, Madism, Ragism, Tagism“ na přední straně prosklené fasády. Stejně tak bylo letiště zevnitř vyzdobeno texty různých Lennonových písní.  Roku 2010 nahrála skupina Strawberry Walrus píseň se jménem „Bagism“ a vydala ji v albu "This Is Not Here".

Bagismus, v originále bagism (z anglického slova bag – "taška, pytel"), je termín založen Johnem Lennonem a Yoko Ono při jejich rozsáhlé mírové kampani v pozdních 60. letech. Záměrem bagismu bylo satirizovat předsudky a stereotyp. Člověk celé své tělo doslova oblékl do pytle. John a Yoko věřili, že bytím v pytli by člověk nebyl ostatními odsuzován na základě barvy kůže, délky vlasů, oděvu, věku, ani podobných rysů. Bagismus byl tedy brán jako forma totální komunikace; namísto toho, aby se posluchač zaměřoval na vzhled daného člověka, slyší pouze zprávu, kterou mu předává.

Bagism is a satire of prejudice, where by living in a bag a person could not be judged on their bodily appearance. Bagism was created by John Lennon and Yoko Ono as part of their extensive peace campaign in the late 1960s. The intent of bagism was to satirize prejudice and stereotyping. Bagism involved literally wearing a bag over one's entire body. According to John and Yoko, by living in a bag, a person could not be judged by others on the basis of skin colour, gender, hair length, attire, age, or any other such attributes. It was presented as a form of total communication: instead of focusing on outward appearance, the listener would hear only the bagist's message.


Historie.

12. dubna 1856 přidělil král Maxmilián II. Bavorský akciové společnosti AG der Bayerischen Ostbahnen (Bavorské východní dráhy) povolení ke stavbě jižní části dráhy z Řezna nejprve do Wiesau a následně do Waldsassenu. Jako první úsek trati byl 12. prosince 1859 otevřen úsek Řezno–Schwandorf (dále do Hersbrucku). O čtyři roky později, 1. října 1863, byla trať prodloužena do Weidenu. O rok později byl otevřen úsek z Weidenu přes Wiesau do Waldsassenu. Po té byl Waldsassen spojen s českým Chebem dne 15. srpna 1865. Spojení Hof–Cheb bylo otevřeno 1. listopadu 1865. V této době byl tedy Hof z Řezna dostupný přes český Cheb.  O 13 let později budovaly Bavorské státní dráhy trať Norimberk–Cheb. I tato dráha vedla dále k železničnímu uzlu Cheb. 15. srpna 1877 byla otevřena železniční trať z Marktredwitz do Oberkotzau a za dalších 5 let, 1. června 1882, byl otevřen poslední zbylý úsek mezi Marktredwitz a Wiesau.

Další vývoj.

Až do konce 19. století byla trať jednokolejná. Přestavba na dvojkolejnou trať neprobíhala ale zcela hladce. V oblasti Pechbrunn se nacházela čedičová stěna, která nemohla být odstraněna. 30.–31. října 1900 byla staniční budova oddělena od základů, nadzvednuta o 4 cm a posunuta o 10 metrů. Díky této akci mohl provoz na trati velmi rychle znovu pokračovat.

Provoz.

Regionální doprava je na celé této trati zajišťována společností Oberfalzbahn s dieslovými jednotkami Lint od společnosti Alstom. Dále zde jezdí regionální expres (RE) mezi Řeznem a Hofem, který je obsluhovaný společností ALEX a Deutsche Bahn (DB). DB zde jezdí s jednotkami s naklápěcí skříní řady 612.  Na úsecích Marktredwitz–Hof a Weiden–Neudstadt (Waldnaab) jezdí Regionální expres z Norimberku s jednotkami 612. Z Mnichova jezdí Bavorsko-český expres do Schwandorfu a odsud každé čtyři hodiny přes Furt in Wald a Plzeň do Prahy.

Budoucnost.

Elektrifikace tratě byla zahrnuta do Bundesvekehrsplan 2030 jako jeden z prioritních projektů. Tento plán vzbudil velkou diskusi a obavy lidí bydlících v okolí trati. Důvod elektrifikace je totiž nákladní doprava a v původním projektu se nepočítá s vybudováním ochrany proti hluku. Z této otázky se v roce 2017 stává i politické téma. Důvodem pro elektrifikaci této tratě je přetížení koridorů vedoucích přes Norimberk. V souvislosti se stavbou tzv. Brenner Base Tunnel v Rakousku se výhledově počítá s výrazným navýšením provozu nákladních vlaků i na této trati. Deutsche Bahn avizuje, že po provedení elektrifikace trati, zavede IC vlaky v dvouhodinovém taktu, které by měly jezdit mezi Mnichovem a Dráždany.

Železniční trať Řezno–Oberkotzau je 175 km dlouhá hlavní dvojkolejná neelektrifikovaná trať v Bavorsku. Spojuje města Řezno, Schwandorf, Weiden, Marktrewitz a Hof s horními Franky. V úseku Řezno – Weiden vede trať v okolí řeky Naab, proto se tento úsek trati označuje taky jako Naabtalbahn.  Elektrifikace úseku trati mezi Řeznem a Hofem se plánuje.

The Regensburg–Hof railway is a main line railway, about 180 kilometres long, which links the Upper Palatine regional capital of Regensburg via Schwandorf and Weiden in der Oberpfalz to Marktredwitz and Hof in Upper Franconia. Because the section from Regensburg to Wiesau runs parallel to the River Naab it is also known as the Naab Valley Railway (German: "Naabtalbahn"). In addition, the section from Marktredwitz to Hof is part of the Franconia-Saxony trunk line ("Franken-Sachsen-Magistrale"). It was opened between 1859 and 1882 and is one of the oldest railways in Germany.


Životopis.

Narodil se v Římě do bohaté rodiny Creti, knížat z Monteroni. Podle vlastní paměti tvrdil, že jako dítě viděl ve snu nebo v transu stroje a grafiky některých složitých přístrojů, a když se vrátil k plnému vědomí, vždy tyto náměty nakreslil a poté si je nechal patentovat. Jeho otec, rovněž spiritista, byl přesvědčen, že synovy pozoruhodné schopnosti lze připsat jiným subjektům. Proto přiměl svého syna, aby se zúčastnil spiritistických seancí, načež se Marcello údajně přesvědčil, že je možno ho považovat za spiritistické médium. Získal tím okamžitou pozornost novin, které o něm mluvily jako o „nejmladším vynálezci Itálie)“. Stal se známým i díky tehdejšímu vůdci Itálie Benito Mussolinimu, který ho pozval k sobě a podporoval jeho schopnosti.  V roce 1950 si koupil zříceninu benediktinského kláštera svatého Lukáše, ve kterém provozoval své technické výzkumy. Vzniklo tak Centro Romano Esperimenti Tecnico Industriali, kde mimo jiné pořádal výukové lekce pro chudší děti. Roku 1960 se odklonil od své aktivity vynálezce (i když ne úplně) a začal se zabývat jinými výzkumy. Hodně cestoval a natáčel dokumentární filmy. Jeden z jeho nejslavnějších dokumentárních filmů je z cesty na Severní pól. V roce 1970 se jeho studie zaměřovaly zejména na archeologii a mineralogii. Velké množství nalezených materiálů mu umožnilo otevřít jejich trvalou výstavu, která se stále nachází v prostorách bývalého kláštera svatého Jakuba v Sutri, kam se Creti přestěhoval se skupinou spolupracovníků v 80. letech 20. století a kde založil "kulturní sdružení SAPIENTIA Marcello Creti". Společnost byla nejprve založena s názvem "Ergoniani" a jejím cílem bylo vytvářet ze zájemců a příznivců „supermuže a superženy“. Jejich název byl podle slova "„Ergos“, což je řecky energie"; jejich heslem bylo: „Vyzařující energie vládne každou vědou“. Marcello Creti měl ve své skupině i členy pocházející z České republiky, navštívil několikrát Prahu a také Prachovské skály, které velmi obdivoval.

Vyznamenání.

V roce 1947 mu byl udělen papežský řád Lateránský kříž ("Croce Lateranense").

Marcello Creti, kníže z Monteroni (16. dubna 1922 Řím - 1. ledna 2000 Sutri) byl italský vynálezce a spiritista, který po určitou dobu vedl skupinu s názvem Sapientia. V mládí byl ceněn za své vynálezy a již v roce 1940 získal zlatou medaili fašistického Syndikátu vynálezců. Jeden z těchto vynálezů se týkal automobilové techniky. Později v životě se stal známý pro svou výstřednost názorů a byl zařazen do "Velké knihy podivínů" ("The Big Book Of Weirdos", autoři Carl A. Posey a Gahan Wilson). Od útlého věku byl autorem mnoha vynálezů a patentů.

Marcello Creti (born in Rome on 16 April 1922; died in Sutri on 1 January 2000) was an Italian inventor, gem prospector, and reported healer who for a time led a group in a farm called Sapientia. In youth he was hailed for his inventions and in 1940 won the Gold Medal of the Fascist Syndicate of Inventors. One of these inventions involved the automobile. Later in life he became known for his eccentric views and was included in The Big Book of Weirdos by Carl A Posey and Gahan Wilson.


Popis.

Zástupci rodu "Saribus" jsou solitérní, jednodomé, poměrně vysoké palmy. Nejvyšším druhem je "S. rotundifolia", dorůstající výšky až 45 metrů. Kmen je přímý. Listy jsou dlanitozpeřené, induplikátní, členěné na jednoduše přeložené, na vrcholu dvouklané segmenty. Na líci listu je vyvinuta "hastula". Řapíky jsou na okraji většinou ostnité, u některých druhů pouze v mládí. Květenství vyrůstají mezi bázemi listů a jsou tvořena 3 hlavními větvemi vyrůstajícími ze společného listenu. Květy jsou oboupohlavné. Kalich je trojčetný, na bázi srostlý, korunní lístky jsou volné. Tyčinek je 6 a jsou přirostlé ke koruně. Gyneceum je složeno ze 3 plodolistů. Plodolisty jsou na bázi volné, v horní části srostlé v jedinou tenkou čnělku. Blizna je drobná, trojlaločná. Plody jsou oranžové, oranžovohnědé nebo červené, až 43 mm velké.

Rozšíření.

Rod "Saribus" zahrnuje 9 druhů. Je rozšířen v tropické Asii od Bornea a Filipín přes Novou Guineu až po Novou Kaledonii. Centrum druhové diverzity je na Nové Guineji. Největší areál má druh "S. rotundifolius", rozšířený od Filipín po ostrovy západně od Nové Guineje.

Taxonomie.

Rod "Saribus" byl popsán Blumem již v roce 1838, později byly druhy přeřazeny do jiných rodů a na scéně se opět objevil až v roce 2011. Molekulárními výzkumy bylo zjištěno, že rod "Livistona" není v klasickém pojetí monofyletický a je tvořen dvěma samostatnými větvemi, které nejsou bezprostředně příbuzné. Proto bylo celkem 8 druhů přeřazeno do rodu "Saribus". Navíc byl do tohoto rodu vřazen i druh "Pritchardiopsis jeanneneyi" z Nové Kaledonie, řazený dosud do monotypického rodu "Pritchardiopsis".

Rozlišovací znaky.

Rod "Saribus" je ve kvetoucím či plodném stavu od palem rodu "Livistona" snadno rozlišitelný. Charakteristické je trifurkátní květenství, v němž ze společného listenu vyrůstají 3 hlavní větve květenství. "Livistona" má květenství jednoduchá. Plody "Saribus" jsou oranžové, oranžovohnědé nebo červené, zatímco u "Livistona" jsou zelené, modré, purpurové, hnědé nebo černé.

Ohrožení a ochrana.

Druh "Saribus jeanneneyi" je kriticky ohroženým druhem a náleží mezi nejvíce ohrožené palmy světa. Roste na jihozápadě Nové Kaledonie a do současnosti se dochoval pouze jediný dospělý exemplář.

Význam.

Druh "S. rotundifolius" je pěstován v tropech jako okrasná palma, která je zvlášť dekorativní v době plodu. Forma z filipínského ostrova Luzon, známá jako var. "luzonensis", se vyznačuje štíhlým kmenem dekorovaným nápadnými a velmi ozdobnými bělavými kroužky. Růstové vrcholy tohoto druhu jsou lokálně vyhledávány jako zdroj palmového zelí. Plody jsou rovněž jedlé.

Saribus je rod palem, zahrnující 9 druhů. Rod byl v roce 2011 vyčleněn z rodu livistona, od něhož se odlišuje zejména stavbou květenství a barvou plodů. Byl do něj též vřazen monotypický rod "Pritchardiopsis". Je rozšířen v jihovýchodní Asii a Tichomoří. Jsou to poměrně vysoké, solitérní palmy s dlanitozpeřenými listy a přímým kmenem. Plody jsou oranžové až červené. Nejvíce rozšířeným druhem je "Saribus rotundifolius", pěstovaný v tropech jako okrasná palma. Novokaledonský druh "Saribus jeanneneyi" se do současnosti dochoval v jediném dospělém exempláři a je kriticky ohroženým druhem.

Saribus is a genus of palms (family Arecaceae), native to Southeast Asia, Papuasia and Pacific Islands. They are fan palms, the leaves with an armed petiole terminating in a rounded, costapalmate fan of numerous leaflets.  "Livistona" is closely related to the genus "Saribus", and for a time "Saribus" was included in "Livistona". Recent studies, however, have advocated separating the two groups.  Anáhaw ("Saribus rotundifolius") is the unofficial national leaf of the Philippines.


Popis.

Juki onna vypadá jako vysoká, krásná žena s dlouhými černými vlasy a nelidsky bílou, až skoro průhlednou pokožkou, díky které může splynout se sněhobílým pozadím. V jejím obličeji dominují modré rty a oči, které vzbuzují ve smrtelnících strach. Nosí kimono, ale často se popisuje i jako úplně nahá. Pomalu se vznáší nad zemí pokrytou sněhem, přičemž nezanechává žádné stopy (některé historky říkají, že nemá nohy, což je pro mnoho japonských duchů typické). Může se i přeměnit na oblak mlhy nebo na sníh. Její chování a vzhled se mění podle různých příběhů a legend.

Pověst.

O tom, že není zcela bezcitná, vypráví jedna japonská pověst:  Před dávnými časy žil na severu dřevorubec Mosaku se svým učedníkem Minokičim. Žil, jak jen nejlépe uměl a tvrdě pracoval, díky tomu se měli poměrně dobře. V jeden zimní den se obloha zatáhla těžkými mraky a zanedlouho přišla vánice. Proto se Mosaku se svým učedníkem skryli ve srubu, kde se snažili před sněhovou bouří ukrýt. Sněžné bouře byly v této oblasti časté, ale většinou netrvaly moc dlouho – jen tahle stále nepřestávala. Oba dřevorubci dlouho čekali, až je přemohl spánek. V noci sníh uhasil oheň v chatě a oběma dřevorubcům byla zima. Proto se Minokiči zvedl, že znovu zatopí. Najednou se rozletěly dveře a dovnitř zavanul studený severák. V chatě se objevila žena v bílém kimonu. Byla to ta nejnádhernější žena, jakou kdy muž této planety viděl. Žena přistoupila k Mosakuovi a dýchla na něj. Minokiči se ve strachu chtěl skrýt a bál se, že ho žena také zmrazí svým dechem. Juki onna se ale slitovala a nechala ho žít. Odešla, se slovy:  ""Neměj strach. Dnes v noci tě nechám být. Jsi příliš mladý na to, abys zemřel. Ale pamatuj: Nikdy a nikomu nesmíš povědět, cos viděl.""  Ráno nalezl tělo Mosakua zmrzlé až na kost. Vánice byla pryč a Minokiči si myslel, že se mu to jen zdálo. Mlčel celý rok.  Přišla další zima a ticho večera vyrušilo zaklepání na dveře. Před srubem stála malá dívenka. Chtěla se skrýt před vánicí. Dívka byla krásná a proto ji Minokiči dovolil u něj přespat. Celou noc si povídali a zjistili, že si velmi rozumí. Za čas se konala honosná svatba. Byli spolu velmi šťastní a narodili se jim dvě děti. Přišla další zima a byla velmi, velmi chladná. Když si spolu takhle povídali u krbu, zjistil Minokiči, že mu jeho manželka připomíná někoho známého. A najednou mu to došlo –jeho žena vypadá přesně jako Juki onna. Chvíli se  o tom bavili a Minokiči zjistil, že jeho žena je Juki onna. Jen si toho za celé ty roky šťastného manželství nevšiml. Kvůli tomu, že Minokiči porušil svůj slib, musela jeho žena odejít a Minokiči ji už nikdy více nespatřil.

Juki onna (), znamená v překladu z japonštiny sněžná žena. Je to ledový duch nebo jókai vyskytující se v japonské mytologii. Jak už bývá u démonů elementů zvykem, zaměřuje se na poutníky, které ve vánicích svádí z cesty. Občas přitvrdí a svým ledovým dechem je zmrazí.

She may also go by such names as "yuki-musume" ("snow daughter"), "yuki-onago" ("snow girl"), "yukijorō" (雪女郎, "snow woman"), "yuki anesa" ("snow sis), "yuki-onba" ("snow granny" or "snow nanny"), "yukinba" ("snow hag") in Ehime, "yukifuri-baba" ("snowfall hag") in Nagano. They are also called several names that are related to icicles, such as "tsurara-onna", "kanekori-musume", and "shigama-nyōbō".


Výskyt.

Hlubokomořské příkopy se nejčastěji vyskytují na okrajích Tichého oceánu, ale lze je pozorovat i na východě Indického oceánu, Atlantiku, ve Středozemním moři a jinde. V Pacifiku lemují pobřeží Jižní Ameriky, severozápadu USA a Kanady, Aljašky, Aleut, Kurilských ostrovů, Japonska, Filipín, Mariánských ostrovů, Šalomounových ostrovů a Nového Zélandu, čímž vytvářejí zhruba kruhový útvar, nazývaný Ohnivý kruh.  V Atlantiku je známý Portorický příkop nacházející se podél Malých Antil, který odděluje Atlantik od Karibského moře. Ve Středozemním moři je to Kalábrijský příkop, který se rozprostírá při pobřeží jižní Itálie a Sicílie.

Geologické procesy v hlubokomořských příkopech.

Příkopy ohraničují jedny z nejdůležitějších geologických fenoménů na Zemi – kolize litosférických desek. Vytvářejí se v konvergentních typech okrajů, při poklesu oceánské litosféry pod druhou desku. Pokud je tato také oceánská, průvodním jevem je vznik ostrovního oblouku (pokud je poklesávající deska dostatečně stará, její transport od místa vzniku – riftové zóny trval dlouho, nazývá se také primitivní oblouk). Pokud je druhá deska kontinentální, vytváří se na ní řetěz sopečných pohoří.  Hlubokomořský příkop má sklon okolo 5 ° směrem do otevřeného oceánu a kolem 10 až 16 ° směrem ke kontinentu. Úhel poklesu není stejný, zatímco při začátku je to přibližně 5 °, v místech, které jsou již ponořeny pod druhou desku je to už 10–16 °. V případě, že se setkají dvě desky, tvořené pouze pevninskou kůrou, také nastává pokles jedné z desek, ale vzniklý příkop se může rychle vyplnit sedimenty.  Okolí příkopů je místem výskytu častých zemětřesení a sopečné činnosti. Většina zemětřesení má epicentrum hluboko (kolem 400 až 700 km pod povrchem). Magma, produkované subdukčními procesy, je vápenato-alkalické, jím tvořené horniny jsou nejčastěji andezity a ryolity, v případě primitivních oblouků spíše bazalty.

Transport sedimentů.

V přední části příkopu se nachází akreční prizma – komplex sedimentů, nahrnutý na sebe, podobně jako když buldozer před sebou tlačí hlínu. Nejsvrchnější vrstvy jsou nejmladší, zatímco nejspodnější vrstvy jsou nejstarší. Tak jak se k sobě jednotlivé desky přibližují, narůstá i tloušťka akrečního klínu.  Pokud jsou dva kontinenty od sebe vzdáleny a oceán je dostatečně široký, přísun sedimentů do příkopů je malý a jejich hloubka je větší. Postupným přibližováním kontinentů se v příkopech hromadí usazený materiál a tyto jsou stále mělčí. Sedimenty jsou dopravovány turbiditními proudy a jinými gravitačními toky z mělkých do hlubokých zón podmořskými kaňony.

Hlubokomořský příkop je dlouhá a zároveň úzká topografická deprese na mořském dně. Příkopy jsou nejhlubšími místy na Zemi. Je to topografický projev subdukčních zón.  Anglický termín "trench" (trenč) používaný pro pojmenování hlubinných příkopů, použil poprvé James Johnstone v roce 1923. Termín pro pojmenování dlouhých prohlubní v zemské kůře měl být obdobou anglického pojmu označujícím zákopy, známé hlavně po první světové válce.  Hlubokomořské oceánské příkopy vznikají při střetu dvou litosférických desek, konkrétně při podsouvání jedné desky pod druhou. Paralelně s nimi se vyskytují vulkanické ostrovní oblouky (příp. řetězy vulkanických pohoří) ve vzdálenosti asi 200 kilometrů od příkopu. Příkopy obvykle poklesávají 3 až 4 km pod oceánské dno. Nejhlubší místo je prohlubeň Challenger v Marianském příkopu — 10 911 metrů pod hladinou moře.

Oceanic trenches are topographic depressions of the sea floor, relatively narrow in width, but very long. These oceanographic features are the deepest parts of the ocean floor. Oceanic trenches are a distinctive morphological feature of convergent plate boundaries, along which lithospheric plates move towards each other at rates that vary from a few millimeters to over ten centimeters per year. A trench marks the position at which the flexed, subducting slab begins to descend beneath another lithospheric slab. Trenches are generally parallel to a volcanic island arc, and about from a volcanic arc. Oceanic trenches typically extend below the level of the surrounding oceanic floor. The greatest ocean depth measured is in the Challenger Deep of the Mariana Trench, at a depth of below sea level. Oceanic lithosphere moves into trenches at a global rate of about 3 km/yr.


Život.

1. listopadu 1795 byla Luisa zasnoubena se švédským králem Gustavem IV. Adolfem. Zasnoubení bylo sjednáno Gustafem Adolfem Reuterholmem, de facto regentem Švédska, který si chtěl udržet svůj vliv na krále. Sám král se zásnubami zpočátku souhlasil. Ruská carevna Kateřina II. Veliká si však přále, aby se švédskou královnou stala její vnučka Alexandra Pavlovna a odporovala zásnubám švédského krále s Luisou Šarlotou. Mnoho lidí poté říkalo králi, že Luisa Šarlota, kterou nikdy neviděl, není krásná. Přibližně v tu dobu se švédský panovník zamiloval do Ebby Modée. Když byl král v roce 1796 prohlášen za dospělého, zrušil zasnoubení. Její otec požadoval odškodnění. Záležitost byla urovnána v roce 1803 smlouvou z Malmö, když švédské město v Německu, Wismar, připadlo Meklenbursko-Zvěřínsku.  21. října 1797 se Luisa Šarlota v Ludwigslustu provdala za dědičného prince Augusta Sasko-Gothajsko-Altenburského, svého druhého bratrance z matčiny strany. Jejich společným předkem byl Fridrich II. Sasko-Gothajsko-Altenburský. Manželství bylo uzavřeno proti její vůli a bylo nešťastnéː manžel ji zneužíval a ona si ho přála opustit, ale rodina ji nutila s ním zůstat. Luisa Šarlota byla popisována jako neatraktivní blondýna, poněkud hrbatá, ale také vtipná, talentovaná, kultivovaná a s příjemnými způsoby, ačkoli byla otevřenější, než bylo pro tu dobu přijatelné.  Po třech letech, 21. prosince 1800, okolo 12.45 na zámku Friedenstein, porodila sasko-gothajsko-altenburská dědičná princezna své jediné dítě, dceru, pojmenovanou Luisa. Tato dcera se později provdala za Arnošta I. Sasko-Kobursko-Gothajského a stala se matkou prince Alberta, manžela královny Viktorie. Luisa Šarlota však zemřela již několik dní po porodu, 4. ledna 1801 ve21 letech ještě předtím, než se stal Augustus vévodou.

Luisa Šarlota Meklenbursko-Zvěřínská (19. listopadu 1779 - 4. ledna 1801) byla babičkou prince Alberta, manžela královny Viktorie.  Luisa Šarlota se narodila jako dcera Fridricha Františka I. Meklenbursko-Zvěřinského a Luisy Sasko-Gothajsko-Altenburské. Její sestra Šarlota Frederika Meklenbursko-Zvěřínská se provdala za Kristiána VIII. Dánského.

Duchess Louise Charlotte of Mecklenburg-Schwerin (19 November 1779 – 4 January 1801) was the maternal grandmother of Prince Albert, husband of Queen Victoria of the United Kingdom.  Louise Charlotte was born Duchess of Mecklenburg-Schwerin, her father being Friedrich Franz I, Grand Duke of Mecklenburg-Schwerin. Her mother was Princess Louise of Saxe-Gotha-Altenburg; her sister Charlotte of Mecklenburg-Schwerin (1784–1840) married King Christian VIII of Denmark.


Život.

Byl diplomatem čínského císaře Wu-ti. Za jeho vlády začala mít Čína potíže s nájezdnickými kmeny Siungnuů (pravděpodobně totožnými s Huny, jak se jim říkalo v Evropě). Wu-Ti tedy Čang Čchiena poslal okolo roku 139 před n.l. na diplomatickou misi ke kmeni Jüe-č’ (Tocharů), aby s ním vyjednal spojenectví proti Siungnuům. Jeho poselstvo mělo asi sto členů. Poblíž města Tun-chuang však celé poselstvo padlo do siungnuského zajetí. V zajetí pak prý Čang Čchien strávil 10 let (byť údaje se různí). Oženil se s místní dívkou a spolu s ní kolem roku 128 před n. l. uprchl. Přes pohoří Pamír a území současného Uzbekistánu se dostal pod Hindúkuš (dnešní Afghánistán), kde sídlil kmen Jüe-č’ů. Navzdory dlouhému zajetí se pokusil dohodnout alianci a splnit tak zadání své mise. Jüe-č’ové ale odmítli. Čang tedy vyrazil zpět do Číny. Přešel znovu Pamír, ale v Chotanu ho znovu zajali Siungnuové. Ve zmatku po smrti siungnuského náčelníka ale znovu prchl a v roce 126 před n. l. konečně dorazil do Číny, konkrétně do Čchang-anu (dnešní Xi-an).  V roce 117 před n. l. zamířil na další diplomatickou misi, a to ke kmeni Wusunů, kteří žili mezi jezerem Balchaš a Ťan-šanem (dnešní Kazachstán). Ani tato mise ovšem nebyla úspěšná, i Wusunové spojenectví s čínským císařem odmítli. Protože však tentokrát byla cesta mnohem klidnější (Siungnuové byli již v té době vytlačeni na sever), dal Čang Čchien výpravě i vědecký rozměr. Během cesty vysílal výzkumné skupinky do různých stran, aby shromáždili co nejvíce geografických, etnografických a politických informací. Číňané tak získali přehled o střední Asii, Persii i Indii. To bylo zásadní pro pozdější vznik Hedvábné stezky. Čang zemřel krátce po návratu z této klíčové výpravy.

Čang Čchien, pinyin Zhang Qian, čínsky 張騫 (?, Chan-čung - asi 114 před n. l.) byl čínský diplomat a cestovatel.

Zhang Qian (; died c. 114) was a Chinese official and diplomat who served as an imperial envoy to the world outside of China in the late 2nd century BC during the Han dynasty. He was one of the first official diplomats to bring back valuable information about Central Asia, including the Greco-Bactrian remains of the Macedonian Empire as well as the Parthian Empire, to the Han dynasty imperial court, then ruled by Emperor Wu of Han.  He played an important pioneering role for the future Chinese conquest of lands west of Xinjiang, including swaths of Central Asia and even lands south of the Hindu Kush (see Protectorate of the Western Regions).  Today, Zhang Qian's travels are associated with the major route of transcontinental trade, the Silk Road. His missions opened trade routes between East and West and exposed different products and kingdoms to each other through trade. Zhang's accounts were compiled by Sima Qian in the 1st century BC. The Central Asian parts of the Silk Road routes were expanded around 114 BC largely through the missions of and exploration by Zhang Qian. Today, Zhang is considered a Chinese national hero and revered for the key role he played in opening China to the wider world of commercial trade.


Vysvětlení.

Okrajová úloha se podobá počáteční úloze: zatímco okrajová úloha má podmínky zadané v mezních bodech („okrajích“) nezávislé proměnné v rovnici, počáteční úloha má podmínky zadané v jednom určitém bodě nezávislé proměnné (který je dolní mezí definičního oboru, odtud termín „počáteční“ hodnota).  Například jestliže nezávislou proměnnou je čas v intervalu <0,1>, jsou v okrajové úloze zadány hodnoty formula_1 v bodech formula_2 a formula_3, zatímco v počáteční úloze jsou zadány hodnoty formula_1 a formula_5 v čase formula_2.  Okrajovou úlohou je například hledání teploty ve všech bodech ocelového profilu, jehož jeden konec je chlazen na absolutní nulu a druhý na teplotu tuhnutí vody.  Pokud je problém závislý na prostoru i čase, můžeme zadat hodnotu problému v daném bodě v libovolném čase nebo v daném čase pro libovolné místo.  Konkrétním příkladem okrajové úlohy (s jedním prostorovým rozměrem) je řešení rovnice jejímž řešením má být funkce formula_8 s okrajovými podmínkami  Obecné řešení této rovnice bez okrajových podmínek je  Z okrajové podmínky formula_11 dostáváme z čehož plyne, že formula_13 Z okrajové podmínky formula_14 dostáváme čili formula_16 Vidíme, že stanovení okrajové podmínky nám dovolilo nalézt jednoznačné řešení, kterým je v tomto případě

Typy okrajových úloh.

Okrajové podmínky.

Okrajová podmínka, která určuje hodnotu neznámé funkce je Dirichletova okrajová podmínka neboli okrajová podmínka prvního typu. Pokud například jeden konec ocelového profilu je chlazen na absolutní nulu, pak hodnota problém musí být známa v tomto bodě prostoru.  Okrajová podmínka, která určuje hodnotu normálové derivace funkce je Neumannova okrajová podmínka neboli okrajová podmínka druhého typu. Pokud je například jeden konec ocelového profilu zahříván, pak by energie vzrůstala konstantní rychlostí, ale skutečná teplota by nebyla známá.  Pokud má hranice tvar křivky nebo povrchu, který určuje hodnota do normálové derivace a samotné proměnné, pak se jedná o Cauchyho okrajová podmínka.

Příklady.

Souhrn okrajových podmínek pro neznámou funkci, formula_18, konstanty formula_19 a formula_20 zadané okrajovými podmínkami a známé skalární funkce formula_21 zadané okrajovými podmínkami.

Diferenciální operátory.

Okrajové úlohy lze vedle okrajových podmínek klasifikovat také podle typu použitého diferenciálního operátoru. Pro eliptický operátor mluvíme o eliptických okrajových úlohách. Pro hyperbolický operátor mluvíme o hyperbolických okrajových úlohách. Obě kategorie lze dále rozdělit na lineární a různé nelineární typy.

Aplikace.

Elektromagnetický potenciál.

Častou úlohou v elektrostatice je hledání funkce, která popisuje elektrický potenciál dané oblasti. Pokud oblast neobsahuje náboj, musí být potenciál řešením Laplaceovy rovnice (tak zvaná harmonická funkce). Okrajové podmínky v tomto případě jsou Podmínky rozhraní pro elektromagnetické pole. Pokud v oblasti není žádná proudová hustota, je možné podobným způsobem definovat magnetický skalární potenciál.

Odkazy.

Související články.

Matematický problém:  Fyzikální aplikace:  Numerické algoritmy:

Okrajová úloha je v matematice v oboru diferenciálních rovnic hledání takového řešení diferenciální rovnice, které vyhovuje okrajovým podmínkám (). Okrajové podmínky je sada dodatečných omezení, která udávají hodnotu hledané funkce v mezních bodech („okrajích“) nezávislé proměnné v rovnici.  Okrajové úlohy se objevují v mnoha odvětvích fyziky, takže se objevují v mnoha diferenciální rovnicích používaných ve fyzice. Jako okrajové úlohy se často formulují vlnové rovnice, například pro stanovení vlastních modů. Velkou třídou důležitých okrajových úloh jsou Sturmovy–Liouvilleovy problémy. Analýza těchto problémů využívá vlastních funkcí diferenciálních operátorů.  Aby bylo řešení použitelné v aplikacích, musí být okrajová úloha dobře zadaná. To znamená, že daný problém má jednoznačné řešení, které závisí spojitě na vstupu. Většina teoretických prací v oblasti parciálních diferenciálních rovnic je zasvěcena dokazování, že okrajové úlohy vznikající z vědeckých a inženýrských aplikací jsou dobře zadané.  K prvním okrajovým úlohám, které byly zkoumány, patří Dirichletův problém, hledání harmonických funkcí (které řeší Laplaceovu rovnici); řešení popisuje Dirichletův princip.

In mathematics, in the field of differential equations, a boundary value problem is a differential equation together with a set of additional constraints, called the boundary conditions. A solution to a boundary value problem is a solution to the differential equation which also satisfies the boundary conditions.  Boundary value problems arise in several branches of physics as any physical differential equation will have them. Problems involving the wave equation, such as the determination of normal modes, are often stated as boundary value problems. A large class of important boundary value problems are the Sturm–Liouville problems. The analysis of these problems involves the eigenfunctions of a differential operator.  To be useful in applications, a boundary value problem should be well posed. This means that given the input to the problem there exists a unique solution, which depends continuously on the input. Much theoretical work in the field of partial differential equations is devoted to proving that boundary value problems arising from scientific and engineering applications are in fact well-posed.  Among the earliest boundary value problems to be studied is the Dirichlet problem, of finding the harmonic functions (solutions to Laplace's equation); the solution was given by the Dirichlet's principle.


Historie.

Ilimsk byl založen roku 1630 na řece Ilim, přítoku Angary, jako zimoviště, roku 1647 byl postaven ostroh. Roku 1666 vyhořel, obnoven byl o několik kilometrů níže po řece. Obvodová palisáda měla pak délku 700 m, ostroh měl osm věží. Stál na dopravně důležitém místě, nedaleko něj začínala lenská převlaka (). Plavba po řekách Angaře a Ilimu z Jenisejska do Ilimska trvala kvůli četným peřejím 60 dní. V Ilimsku se náklad překládal na vozy a lenskou převlakou se převážel k řece Muka. Po Muce se náklad plavil do řeky Kupy a pak po ní až na Leny.Ve vesnicích podél Muky a Kupy se obyvatelé zabývali stavbou říčních lodí. Jako dopravní centrum se rychle stal důležitým obchodním a správním střediskem, byl zde trh, ostroh byl od roku 1649 sídlem ilimského vojevodství.  V letech 1764–1775 byl hlavním městem okruhu, poté ztratil větší význam a v sovětských dobách byl už jen vesnicí. Počátkem 20. století měl 700 obyvatel..  Při stavbě Angarské kaskády se Ilimsk ocitl v oblasti určené k zatopení přehradní nádrží Usť-ilimské vodní elektrárny. Část budov vsi byla proto rozebrána obyvateli, většina byla spálena. Před zatopením, v letech 1967–1975, byl na území obce proveden archeologický výzkum. Průjezdní Spasská věž (postavené roku 1667) a Kazaňský kostel (z roku 1679) byly převezeny do muzea Talcy 47 km od Irkutska. Později byla v muzeu rekonstruována celá jižní stěna ilimského ostrohu.

Významní obyvatelé.

Průkopník a cestovatel Jerofej Pavlovič Chabarov byl roku 1655 povýšen mezi děti bojarské v ilimském soupisu.  V letech 1792–1796 zde žil ve vyhnanství spisovatel Alexandr Nikolajevič Radiščev.

Ilimsk (), zprvu Ilimskij ostrog () je zaniklé město v Rusku. Byl založen na řece Ilim (přítoku Angary) roku 1630. Zanikl zatopením při naplnění nádrže Usť-ilimské přehrady.

Ilimsk () was a small town in Siberia, within today's Irkutsk Oblast of Russia. The town was flooded by the Ust-Ilimsk Reservoir in the mid-1970s. Ilimsk was founded in 1630 on the Ilim River, a tributary of the Angara River, as Ilimsky Ostrog (i.e., "Fort Ilim"). From here a portage ran east to the Kuta River which joins the Lena River at Ust-Kut, thereby allowing travel from the Yenisei River basin to that of the Lena River. In early times the Ilimsk Uyezd was one of the few grain-producing areas in Siberia. Around 1700 there were 280 settlements, including seven ostrogs. In 1745 there were 7,605 peasants. Much of the grain was shipped down the Lena to feed the Okhotsk Coast and other areas in eastern Siberia. Grain production shifted south as the area around Irkutsk became more settled. From 1764 to 1775 the town was the administrative center of a district ("okrug") and had population of around 700 by the end of the 19th century.  Alexander Radishchev was exiled to Ilimsk between 1792 and 1796. His wife had died, and her sister joined Radishchev in Ilimsk, bringing his younger children with her. Radishchev later married her, while still in Ilimsk.  After the October Revolution of 1917, Ilimsk became a village ("selo"). In the mid 1970s, after the construction of the Ust-Ilimsk Dam () on the Angara at Ust-Ilimsk (below the fall of the Ilim into the Angara), the site of the village was flooded by the Ust-Ilimsk Reservoir.  Before the site was flooded, archaeological excavations were carried out in the village during 1967–75; the Spasskaya Tower and the Church of Our Lady of Kazan from the old "ostrog" (wooden fort) were taken apart and moved to the Taltsy Museum (), an open-air museum of traditional architecture near Irkutsk. In the early 2000s, an exact copy of another tower of the former Ilimsk "ostrog" and the southern wall of the fortress were built at the Taltsy site next to the buildings moved from Ilimsk, thus recreating a large portion of the historic fortified town within easy reach from Irkutsk.


Život.

Beate Uhse se narodila 25. října 1919 jako Beate Köstlin ve městě Cranz v tehdejším východním Prusku. Město se dnes jmenuje Zelenogradsk a je součástí ruského Kaliningradu. Beate byla nejmladší ze tří dětí zemědělce Otto Köstlina a jeho ženy Margarete Köstlin-Räntsch, jež patřila mezi první německé lékařky vůbec.  Beate získala vzdělání na internátních školách, mimo jiné i na "Odenwaldschule" v hesenském Heppenheimu. Její rodiče byli na svou dobu velice pokrokoví a se svými dětmi otevřeně hovořili o sexuálních otázkách. V patnácti letech se Beate stala mistryní Hesenska v hodu oštěpem. O rok později odjela do Anglie, kde si jako au pair zdokonalovala angličtinu. Po návratu do Německa absolvovala na přání rodičů kurzy v oblasti domácího hospodářství.  K osmnáctým narozeninám v roce 1937 dostala Beate po několikaměsíčním tréninku pilotní průkaz. O dva roky později, 20. září 1939, se vdala za svého leteckého instruktora Hanse‑Jürgena Uhse, jemuž v roce 1943 porodila syna Klause. Mimo krátké mateřské dovolené působila po celou válku jako pilotka. Rok po narození syna zahynul Beatin manžel Hans-Jürgen při letecké nehodě. Jako pilotka a vdova po válečném letci byla v dubnu 1945 zajata britskými vojsky. Po konci války a propuštění ze zajetí se se synem Klausem usadila v severoněmeckém Flensburgu.  Po šesti letech se Beate Uhse provdala za podnikatele Ernsta-Waltera Rotermunda († 1989), který do manželství přivedl svého syna Dirka z předchozího svazku. Nedlouho po sňatku se manželům narodil další syn Ulrich. Mezitím zahájila Beate Uhse i svou podnikatelskou činnost jako distributorka antikoncepce, kondomů a osvětových brožur o sexuálním životě. V roce 1951 založila zásilkový obchod nesoucí její jméno. O dva roky později měla firma 14 zaměstnanců a na počátku 60. let překročil počet zákazníků hranici 5 miliónů.  V té době vstoupila coby přesvědčená nudistka do německého nudistického spolku. Roku 1962 otevřela ve Flensburgu první sex shop na světě. Těšil se obrovské oblibě, zároveň však vzbuzoval pohoršení. Během třiceti let od jeho založení bylo na Beatu Uhse podáno více než 2000 žalob. Její druhé manželství bylo rozvedeno v roce 1972. Na počátku 80. let jí byla diagnostikována rakovina žaludku, podařilo se ji však objevit v počátečním stádiu.  Roku 1989 byl Beate Uhse udělen Spolkový kříž za zásluhy prvního stupně a o deset let později se stala čestnou občankou města Flensburg. V roce 1996 bylo v Berlíně otevřeno Muzeum erotiky Beate Uhse. O tři roky později vstoupila její firma na burzu.  Beate Uhse zemřela 16. července 2001 na klinice ve švýcarském Sankt Gallenu na následky těžkého zápalu plic. Je pohřbena na hřbitově Glücksburger. Dočkala se i řady posmrtných uznání: je po ní pojmenována ulice ve flensburské čtvrti Sünderup a městská farnost jí zároveň odhalila pamětní desku. V roce 2011 o ní německá televizní stanice ZDF natočila televizní film s názvem "Beate Uhse – Chci svobodu pro lásku" s Frankou Potente v hlavní roli.  Beate Uhse je považována za jednu z nejvlivnějších německých žen 20. století a patří k průkopníkům otevřené a svobodomyslné společnosti. Její firma Beate Uhse AG je dnes jedním z nejvlivnějších hráčů na trhu s erotikou.  Značka Beate Uhse působí od roku 2006 také České republice.

Beate Uhse, vlastním jménem Beate Rotermund-Uhse, rozená Köstlin (25. října 1919 Wargenau bei Cranz, Východní Prusko – 16. července 2001 St. Gallen, Švýcarsko), byla německá letecká akrobatka a podnikatelka, zakladatelka prvního sex shopu na světě.

Beate Uhse-Rotermund (; born Beate Köstlin , 25 October 1919 – 16 July 2001) was a German pilot, entrepreneur and sex pioneer. The only female stunt pilot in Germany in the 1930s, after World War II she started the first sex shop in the world. The company she started, Beate Uhse AG, is listed on the Frankfurt Stock Exchange.


Taxonomie.

Komba jižní patří do čeledi kombovití (Galagidae) a v ní do rodu "Galago". Byla považována za poddruh komby ušaté ("Galago senegalensis"), avšak biologie obou druhů je odlišná, a i proto došlo na základě studií z let 1987−1989 k osamostatnění. S kombou ušatou se ani nekříží. Druh komba jižní se dělí na dva poddruhy: Genetickou výbavu druhu tvoří běžný diploidní karyotyp 2n = 38 chromozomů.  Druh popsal Andrew Smith roku 1836, rodové jméno "Galago" je pojmenování od obyvatel Senegalu. Je známo několik synonym: "Galago australis", "Galago bradfieldi", "Galago conspicillatus", "Galago intontoi", "Galago mossambicus" a "Galago tumbolensis".

Výskyt.

Komba jižní žije ve velkém areálu v jižní Africe. Obývá oblast od Angoly až po Tanzanii, lze ji najít v severní Namibii, jihovýchodě Demokratické republiky Kongo, v Zambii, Zimbabwe, na severu Botswany a severovýchodě Jihoafrické republiky, v Malawi, východním Mosambiku a západní Tanzanii, přičemž možný výskyt ve Rwandě a Burundi nebyl potvrzen. Poddruh "Galago moholi moholi" obývá východní část areálu výskytu, zatímco "Galago moholi bradfieldi" žije v severní Namibii, Angole, na severu Botswany a západě Zambie.  Komba jižní se vyskytuje do nadmořské výšky 1500 m n. m. Žije v polosuchých oblastech, například savanových lesích, kde preferuje porosty akácií, ale také v lesích galeriových, mopanových, v porostech s dominancí druhu "Baikiaea plurijuga" a dalších. Přizpůsobila se i lidskému osídlení, když v blízkosti lidí žije v zahradách a spí v budovách.

Popis.

Komba jižní je středně velký druh komby o velikosti malé veverky, která měří bez ocasu 8,8 až 20,5 cm, dlouhý ocas dosahuje velikosti 11,3 až 27,9 cm. Samice váží 142 až 229 g, hmotnost větších samců činí 160 až 255 g; u druhu je v tomto směru vyvinut pohlavní dimorfismus, jinak jsou pohlaví podobná. Zadní končetiny jsou delší než přední, ukazovák je široce oddělen od ostatních prstů a slouží k lepšímu úchopu. Hlava je zaoblená s krátkým čenichem a komba ji může otočit až o 180°. Uši, přičemž jedno měří 2,3 až 5 cm, patří poměrem k tělu k největším mezi primáty, komby s nimi mohou pohybovat nezávisle na sobě. Oči jsou velké a oranžové, dobře přizpůsobené nočnímu životu. Na sítnici mají komby reflexní vrstvu "tapetum lucidum".  Srst je hustá, záda mají zbarvení světlešedé až šedohnědé, spodní strana těla je světlejší se žlutým odstínem. Ocas mívá podobnou barvu jako záda, ale jeho konec bývá tmavší. Hlava má tmavošedé zbarvení s černou srstí diamantového tvaru okolo očí. Oba poddruhy se liší ve zbarvení končetin a spodní části těla; "G. m. moholi" má jejich vnější stranu zbarvenou šedohnědě až světlehnědě se žlutými odstíny a spodek těla zabarven žlutě, "G. m. bradfieldi" má vnitřní zbarvení končetin světlešedé, chybí žluté zbarvení nebo je nevýrazné, na břiše je barva spíše bílá se žlutým nádechem.  Komby jižní se velmi podobají kombám ušatým, oba druhy dosahují i podobné velikosti. Lze je nicméně odlišit například na základě anatomie dlaní nebo penisu. Záměna může nastat rovněž s kombou Grantovou ("Paragalago granti") či kombou udzungwaskou ("Galagoides zanzibaricus udzungwensis"), jež má kratší uši.

Chování.

Denní režim.

Komba jižní žije na stromech. Je nočním zvířetem, ve dne spí v rozsochách stromů, stromových dutinách nebo v hnízdech vytvořených z větviček a listů, například ze škumpy a grevie. V Balovale v Zambii hnízda ležela nejčastěji ve výšce 3 až 8 m, v lokalitách s chladnějším počasím byla v prosluněnějších oblastech. Při spánku si komba složí uši podél hlavy. Probouzí se po setmění a nejprve se očistí. Většinu noci tráví hledáním potravy. Pomocí svých dlouhých končetin může přeskakovat mezi stromy až do vzdálenosti pěti metrů, přičemž ocasem usměrňuje směr skoku, často se také na další stromy přesouvá po zemi rychlými skoky po dvou nohách. Noční aktivitu prokládá odpočinkem.

Hierarchie a komunikace.

Samice komb jižních jsou filopatrické (věrné svému domovskému území), zatímco samci opouštějí teritorium před dosažením pohlavní dospělosti. Počet samců v populaci převyšuje počet samic. Komby jižní spí během dne ve skupinách o 2−7 jedincích. Tyto skupiny se v noci rozdělí a jednotlivé komby se pohybují samostatně (asi 70 % času). Několik hodin tráví hrou. Území samců má rozlohu asi 11 ha a protíná několik území samic, jejichž velikost teritoria činí asi 6,7 ha. Druh je společenský a nepříliš teritoriální. Boji se vyhýbá, případně ustoupí na základě zjištění věku či pohlaví protivníka, pokud však k nějaké interakci dojde, trvá obvykle krátce a poražený jedinec se s úzkostnými zvuky stáhne. Agresivitu projevují komby především na hranici teritorií.  Na delší vzdálenosti spolu komby komunikují hlasitým voláním připomínajícím dětský pláč, jež může sloužit také k vymezování teritoria či jako výstraha před blížícím se nebezpečím. Zvláště dominantní samci si pak natírají močí končetiny, jejichž pomocí poté zanechávají pachové stopy; je však také možné, že toto chování slouží k lepšímu uchopení větve.

Potrava.

Komba jižní konzumuje například kobylky, termity, motýly či brouky; bezobratlí tvoří podle studií Beardera & Martina 52 % jídelníčku. Po létající kořisti komba skočí a uchopí ji rukama. Oblíbenou potravou jsou také exsudáty akácií, hlavně z akácie dlouhotrnné ("Acacia karroo"), akácie zkroucené ("Acacia tortilis") a akácie arabské ("Acacia nilotica"), které tvoří dle studie Beardera & Martina zbylých 48 % konzumované potravy. Z této stravy pomáhá kombám získat živiny specializovaný zažívací systém. Na akácie spoléhají komby jižní především v chladných obdobích, kdy je hmyzu nedostatek. Ovoce nekonzumují vůbec. Komba jižní nepije a tekutiny získává z potravy.

Rozmnožování.

Rozmnožování probíhá dvakrát do roka. Estrální cyklus je krátký (1−3 dny), na začátku říje samice vytvářejí vaginální sekret. V období estrálního cyklu samic jsou samci těžší a zvětšuje se jim objem varlat. Rovněž také začínají rozšiřovat své teritorium. Komby jižní jsou polygamní, přičemž větší dominantní samci se opakovaně páří s několika samicemi, což jim zajišťuje větší pravděpodobnost zplození potomků, na rozdíl od samců mladších, kteří spíše využívají příležitosti ke spáření. Samotný akt kopulace trvá až 50 minut. Za 121 až 124 dnů se samici mezi lednem a únorem či zářím a listopadem do předem připraveného hnízda narodí jedno až (častěji) dvě mláďata. Po narození jsou pokryta srstí, mají otevřené oči a asi za půl hodiny se již umí v hnízdě pohybovat. Za pět dní mláďata dosahují hmotnosti okolo 12 g a za deset dní již váží 33 g. Mláďata přivolávají matku pomocí vysokofrekvenčních zvuků, přičemž užívají tři různé typy zvuků podle stupně úzkosti. Hnízdo opustí po desátém či jedenáctém dni života. Potravu si shánějí sama již asi ve čtyřech týdnech, avšak na matce jsou závislá asi až do 11. týdne; za tuto dobu jsou také odstavena od mateřského mléka. Samci se do výchovy nezapojují. Pohlavní dospělosti dosahují podle studie Doyla z roku 1979 samice asi za 200 dní a samci asi za 326 dní. Maximální zaznamenaný věk je 16,6 let. Zvláště úmrtnost mláďat je ale vysoká a může ve volné přírodě činit až 55 %.

Predátoři a parazité.

Mezi predátory komb jižních patří hadi, sovy, například výr africký ("Bubo africanus") nebo orli. Loví je rovněž velcí plazi (zaznamenána byla predace od poddruhu varana bělohrdlého "Varanus albigularis albigularis"), promykovití, cibetkovití, kočky či šakali. Komby se na nebezpečí upozorňují pomocí výstražného volání a v případě ohrožení prchají skoky. V bezměsíčných nocích se predaci vyhýbají ukrýváním v hustém stromoví. Častými parazity komb jižních jsou vši a klíšťata.

Vztah s lidmi.

Druh je ve své domovině široce rozšířen a nebyly zjištěny významné hrozby, které by jej ohrožovaly. Navíc jej lze najít v řadě chráněných oblastí, proto jej Mezinárodní svaz ochrany přírody (IUCN) hodnotí jako málo dotčený. Komba jižní je zapsána na Úmluvu o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin, příloha II; obchodování je na mezinárodní úrovni omezeno a podřízeno dozoru.

Chov v zoo.

Chov komb je velmi raritní záležitostí. V Evropě se jedná jen o pět zoo v rámci Evropské asociace zoologických zahrad a akvárií (EAZA). Mimo Evropu pak jde o dalších pouhých šest zařízení. V Evropě chová tento druh zoo Faunia v Madridu, zoo v Londýně, zoo v dánském městě Nykøbing Mors a také dvě české zoo.  V Česku chová komby jižní Zoo Praha (od 2014) a Zoo Jihlava (od 2015).

Chov v Zoo Praha.

V Zoo Praha jsou komby jižní od roku 2014, kdy byly dovezeny ze zoologické zahrady v Bronxu. O rok později se zde narodila první mláďata, což znamenalo český prvoodchov. Do roku 2017 podařilo odchovat 10 mláďat. Ke konci roku 2017 bylo v Praze chováno 11 jedinců. V průběhu roku 2018 se narodila a byla odchována čtyři mláďata. Ke konci roku 2018 bylo chováno 14 jedinců. V březnu a následně také v květnu 2019 přišlo na svět další mládě. Mládě od jedné samice bylo evidováno v březnu 2020 a 1. dubna 2020 přišla na svět dvojčata od druhé samice.  Zoo Praha vedla evropskou plemennou knihu pro tento druh, která byla překlasifikována na monitoring druhu v rámci Evropské asociace zoologických zahrad a akvárií (EAZA).

Komba jižní ("Galago moholi") je druh primáta z čeledi kombovití (Galagidae) a rodu "Galago". Původně sice byla považována za poddruh komby ušaté ("Galago senegalensis"), došlo ale k jejímu osamostatnění. Vyskytuje se v polosuchých oblastech jižní Afriky.  Komba jižní měří 8,8 až 20,5 cm bez ocasu, který dosahuje délky 11,3 až 27,9 cm. Zbarvení na zádech je světlešedé až šedohnědé, spodní strana těla je světlejší se žlutým odstínem. Ocas má podobné zbarvení jako záda, ale jeho konec může být tmavohnědý. Komba jižní žije na stromech. Je aktivní v noci, během dne spí ve skupinách o 2−7 jedincích, které se na noc rozdělí a jednotliví živočichové se pohybují samostatně. Samice jsou takzvaně filopatrické, věrné svému domovskému území, kdežto samci opouštějí tlupu po dosažení pohlavní dospělosti. Rozmnožování probíhá dvakrát do roka a po 121 až 124 dnech březosti se samici narodí jedno až dvě mláďata, která za jedenáct týdnů přestanou být závislá na matce. Komby jižní se živí bezobratlými živočichy a exsudáty akácií.  Mezinárodní svaz ochrany přírody (IUCN) považuje kombu jižní za málo dotčený druh.

The Mohol bushbaby ("Galago moholi") is a species of primate in the family Galagidae which is native to mesic woodlands of the southern Afrotropics. It is physically very similar to the Senegal bushbaby, and was formerly considered to be its southern race. The two species differ markedly in their biology however, and no hybrids have been recorded in captivity.


Obsah.

Rybka Polumi-Šarudin (anglicky Brunhilda) žije v moři se svými sestrami a se svým otcem Fujimotem - vědcem a čarodějem. Jednoho dne se jí podaří utéct a vyplavat na hladinu na hřbetu medúzy, kvůli množství odpadků na mělčině však uvízne ve skleněném poháru. Najde ji malý chlapec Sosuke, který bydlí na útesu nad mořem. Když se rybku pokouší dostat z poháru ven, pořeže si prst. Rybka mu však ránu olíže a zhojí. Sosuke ji pojmenuje Ponyo, slíbí, že ji bude ochraňovat a vezme ji s sebou do školky. Mezitím se Fujimoto se svým vodním duchem snaží získat Ponyo zpět. Když se jim to nakonec podaří, je Sosuke velmi nešťastný.  Ponyo se pohádá s Fujimotem a poví mu, že se chce proměnit v člověka, protože se zamilovala do Sosukeho. Nakonec se jí kouzlem podaří nechat si narůst nohy a ruce. Fujimoto se ji silnějšími kouzly snaží proměnit zpět, Ponyo se však s pomocí svých sester podaří vyvolat chaos, zcela se přeměnit v člověka a vyvolat tsunami díky které se dostane zpět k Sosukemu. U něj doma pak zkoumá různé lidské věci. Sosukeho matka Lisa se musí vrátit do domova důchodců, kde pracuje a nechá Sosukeho hlídat dům.  Ponyina matka se v noci setká s Fujimotem a chce, aby se Ponyo stala člověkem pokud Sosuke dokáže, že je čestný. Pokud však neuspěje, má se Ponyo proměnit v mořskou pěnu.  Ráno se Sosuke s Ponyo probudí a zjistí, že Lisa ještě není doma, protože všechny cesty jsou zaplaveny vodou. Ponyo zvětší loď na hraní a spolu se Sosukem se ji vydává hledat. Cestou potkávají mnoho dalších lodí. Ponyo se cestou unaví a vyčerpá své magické schopnosti. Tím se opět zmenší i loď, oběma se však podaří dostat na břeh, kde najdou prázdné Lisino auto a pokračují v cestě pěšky. Ponyo je natolik vyčerpaná, že se opět promění v rybu.  Lisa i ostatní obyvatelé domova důchodců jsou v bezpečí díky Ponyině matce. Fujimoto se k nim pokouší Sosuka s Ponyo zavést, oni mu však nevěří. Nakonec se mu to podaří a Sosuke se konečně shledá s Lisou a Ponyinou matkou. Sosuke prokáže svoji čestnost tím, že přijme Ponyo takovou jaká je. Ponyo se tedy může stát člověkem.

Zajímavosti.

Režisér filmu Hajao Mijazaki řekl, že jeho inspiraci byla Malá mořská víla od Hanse Christiana Andersena.  Mijazaki byl sám zapojen do ručně kreslené animace filmu. Rád kreslil moře a vlny sám a užíval si experimentování s tím jak vyjádřit tuto důležitou část filmu. Tato detailní kresba vyústila do 170 000 samostatných obrázků do filmu.  Jméno Ponyo je onomatopoie založena na Mijazakiho představě měkkého pisklavého zvuku, který její tělo vydává po dotyku.  Přímořská vesnička, kde se příběh odehrává je inspirována skutečným městem Tomonoura v národním parku Setonaikai v Japonsku, kde byl Mijazaki v roce 2005.  Některé části příběhu a i hudba byly ovlivněny operou Richarda Wagnera - "Die Walküre".  Postava Sosuke je založena na Mijazakiovom synovi Gorovi Mijazaki když měl pět let.  Mijazaki chtěl, aby jeho další film byl "Ponyo z útesu nad mořem 2", ale producent Toshio Suzuki ho přesvědčil, aby udělal "The Wind Rises" ("Zvedá se vítr").

Ponyo z útesu nad mořem (zkráceně Ponyo, je japonský animovaný film z roku 2008 z dílny Studio Ghibli. Režíroval ho Hajao Mijazaki. Fantasy příběh určený nejen pro dětského diváka se soustředí na rybku jménem Ponyo, která se spřátelí s pětiletým lidským chlapcem Sosuke a chce se stát lidskou dívkou.  Film byl vydán v Japonsku 19. července, 2008, v USA a Kanadě 14. srpna 2009, a v Británii 12. února 2010.

The film was originally released in Japan on July 19, 2008 by distributor Toho. It was a major commercial success, with a total gross of over 203 million US dollars worldwide, becoming the fourth-highest-grossing anime film of all time. It was critically acclaimed for its uplifting themes, visual design, and simultaneous appeal towards young children and all audiences.