Kandidáti.

V první polovině prosince roku 2017 bylo oznámeno, že se bude o prezidentský úřad ucházet i počtvrté Vladimir Putin, dosavadní prezident. Dále kandiduje Pavel Grudinin, ředitel Leninova sovchozu, kandidující za komunistickou stranu, Vladimir Žirinovskij – ruský nacionalista, předseda Liberálně-demokratické strany Ruska, Xenija Sobčaková – novinářka a televizní moderátorka, Grigorij Javlinskij – ruský liberální ekonom, bývalý předseda liberálního opozičního politického hnutí Jabloko, Boris Titov – politik, podnikatel a předseda Strany růstu, Maxim Surajkin – předseda strany Komunisté Ruska a Sergej Baburin – dřívější poslanec Státní dumy a lídr strany Ruský všenárodní svaz. Hlavní kandidát opozice Alexej Navalnyj nebyl k volbám připuštěn kvůli jeho dřívějšímu odsouzení z údajného korupčního jednání.

Kontroverze.

Kontroverze kolem kandidatury A. Navalného.

Alexej Navalnyj je opoziční politik, předseda Strany pokroku a zakladatel Fondu boje s korupcí. Více než rok před volbami vedl velmi intenzivní předvolební kampaň, v níž dokázal aktivizovat stovky tisíc lidí napříč celým Ruskem i přes informační blokádu v celostátních médiích. Na desítky setkání s Navalným po celé zemi přicházely tisíce zejména mladých lidí. Kampaň provázel velký tlak ze strany úřadů, jeho stoupencům nebylo povolováno organizovat mítinky a demonstrace a poté docházelo k věznění organizátorů mítinků, jeho příznivci a členové jejich rodin byli zatýkáni, zastrašováni, došlo i k výpovědím ze zaměstnání či vyloučení ze studia. Sám Navalnyj byl v průběhu kampaně odsouzen dvakrát, jednou na 15, podruhé na 20 dní vězení. Centrální volební komise jej nakonec 25. prosince odmítla registrovat, neboť Navalnyj byl pravomocně odsouzen v kauze zpronevěry v podniku Kirovles. Rozsudek v této kauze však byl již dříve zpochybněn Evropským soudem pro lidská práva. Za politicky motivovaný proces označil tuto kauzu např. tehdejší velvyslanec USA v Rusku, Evropská unie a řada vysokých představitelů evropských zemí. Navalnyj v reakci na znemožnění kandidovat vyhlásil "stávku voličů".  V souvislosti se zamítnutím kandidatury Alexeje Navalného ze strany ruské Centrální volební komise na základě jeho údajné zpronevěry v kauze Kirovles vydala Evropská služba pro vnější činnost tiskové prohlášení. V něm vyjádřila "vážnou pochybnost nad politickým pluralismem v Rusku a nad uskutečněním demokratických voleb v příštím roce". Prohlášení také připomíná, že v kauza, která znemožnila Navalného kandidaturu, byla již jednou Evropským soudem pro lidská práva zpochybněna. Vyzývá také, aby politicky motivované rozsudky nebyly používány k omezení politické soutěže.  Mluvčí ministerstva zahraničí USA Noel Clay vyjádřil znepokojení nad rozhodnutím Centrální volební komise nepřipustit Navalného k prezidentským volbám. Zároveň sdělil, že USA vyzývají ruskou vládu k provedení "čestných voleb, které budou transparentní, spravedlivé a svobodné a budou garantovat svobodné vyjádření vůle lidu".  28. ledna 2018 proběhly ve více než 100 ruských městech od Vladivostoku po Kaliningrad protesty proti nepřipuštění Alexeje Navalného k volbám a za jejich bojkot. Podle Navalného byli k volbám připuštěni pouze ti kandidáti, které Putin osobně vybral a kteří jej ani v nejmenším neohrožují. V sibiřském Jakutsku lidé vyšli nehledě na teplotu -45 °C. V Jakutsku, Jekatěrinburgu a Petrohradě se sešlo okolo 1 000 lidí, v Moskvě asi 3 000 - 4 000 lidí. V asi 20 % měst demonstrace nebyly povoleny. Zadrženo bylo po celé zemi 371 lidí, v souvislosti s protesty 120 osob dostalo pokuty v rozmezí 500 až 150 000 rublů nebo zatčeno v rozsahu 1 až 30 dní (k 31. lednu 2018).

Nátlak na nezávislé pozorovatele.

Již před volbami byl vyvíjen nátlak na nezávislou pozorovatelskou organizaci Golos a na organizaci Alexeje Navalného, která k volbám vyslala přes 30 tisíc pozorovatelů. Nejdříve bylo oběma organizacím znemožněno vyslat pozorovatele přes jejich oficiálně zaregistrovaná média, takže museli požádat o pověření od kandidátů. Těsně před volbami proběhla po celém Rusku vlna domovních prohlídek a zatýkání. Na dobu voleb byli uvězněni někteří koordinátoři a lektoři pozorovatelů, zároveň se policie v některých regionech snažila zabavit aktivistům pověření pro pozorovatele. Jenom v Kemerovské oblasti takto policie zabavila přes 1600 pověření.

Během voleb.

Opoziční pozorovatelé a novináři v průběhu voleb zdokumentovali množství kontroverzí a podvodů. Například v některých urnách již v momentě otevření volebních místností ležely hlasovací lístky. Centrální volební komise a zejména nezávislí pozorovatelé zveřejnili řadu videí, ve kterých členové volebních komisí vhazovali do uren svazky hlasovacích lístků. Šéf volební místnosti nedaleko Moskvy byl suspendován a druhý muž obviněný z toho, že hodil do urny vícero hlasů na dalekém východně byl zatčen.  Některým voličům bylo umožněno hlasovat více než jednou, což potvrdil i kandidát za komunistickou stranu Pavel Grudinin. Některé takové případy byly dokonce zachyceny kamerami.  Docházelo také k zatýkání a napadání pozorovatelů přímo ve volebních místnostech. Ve městě Dolgoprudnyj dva opilí lidé vyhnali z volební místnosti pozorovatele kandidáta Borise Titova, ten se do místnosti poté vrátil. V Machačkale byli údajně napadeni volební pozorovatelé. Předsedkyně Pamfilovová však jakékoliv vykázáni, či dokonce napadení pozorovatelů popřela a označila je za zvěsti, ačkoliv řada incidentů byla zachycena kamerami.  Několik stovek lidí si oficiálně stěžovalo, že byli nuceni k účasti ve volbách pod různými pohrůžkami, například nižším platem, nebo ztížením zkoušek na škole. Účast ve volbách museli dokazovat například fotografií z volební místnosti.Jednalo se nejenom o státní zaměstnance, ale i o studenty a zaměstnance soukromých podniků.  Záběry zveřejněné Golosem ukazují kamery ve volebních místnostech, které byly záměrně zakrývány, aby znemožnily pozorovat dění, například balónky.

Nesrovnalosti ve výsledcích.

Podle zpráv nezávislých pozorovatelských organizací byla ve volebních místnostech, kde byl přítomen nezávislý pozorovatel, volební účast nápadně nižší než v ostatních. V Penzenské oblasti například pozorovatelé od Alexeje Navalného napočítali účast asi 50 %, oficiální volební účast v regionu ovšem činila 70 %. Zároveň bylo ve volebních místnostech Penzenské oblasti bez nezávislých pozorovatelů napočítáno o 15-20 % hlasů za Vladimira Putina více než na těch bez pozorovatelů. V Čečensku, kde k volbám přišlo oficiálně téměř 90 % voličů, odvolilo v místnostech pokrytých pozorovateli více než dvakrát méně lidí. Celkově Navalnyj uvádí, že oficiální údaje byly navýšeny asi o 10 %. Pozorovatelé agentury Reuters počítali u 12 volebních místností, kolik do nich za celý den přijde voličů. Oficiální výsledky v 9 z nich byly o 10 i více procent vyšší než údaje pozorovatelů.  Fyzik a matematik Sergej Špilkin, který se dlouhodobě zabývá podáváním matematických důkazů falzifikace ruských voleb, odaduje, že v těchto prezidentských volbách bylo Putinovi přičteno okolo 10 milionů falešných hlasů. Vychází přitom z analýzy statistických anomálií, kdy Putin ve volebních místnostech s nižší účastí získal výrazně menší počet hlasů než ve volebních místnostech s vysokou účastí. Podle Špilkina se tak ale paradoxně jedná o nejčestnější volby v Rusku za posledních 15 let.

Zajímavosti.

Na ruské ambasádě v Paříži hlasoval také francouzský herec Gérard Depardieu, který v roce 2013 obdržel od prezidenta Putina ruské občanství.  Poprvé se přímo pod ruskou vládou hlasovalo na Krymu. Voliči tam dostávali odznak s nápisem „S Ruskem na věčné časy“.  Ukrajina se rozhodla, že hlasování ruským občanům na svém území nedovolí – například ambasáda v Kyjevě byla blokována policejními jednotkami. Ukrajinská vláda tímto opatřením zareagovala na ruskou výzvu, aby zajistila bezpečnost zastupitelských úřadů v den voleb. Rusko postup Ukrajiny označilo za porušení mezinárodního práva.

Reakce.

Čína byla první světovou velmocí, která reagovala na výsledky voleb, se slibem, že s Ruskem vytáhne vztahy na „vyšší stupeň“. Další země, které následovaly byly: Ázerbájdžán, Arménie, Bělorusko, Bulharsko, Chorvatsko, Kuba, Česká republika, Egypt, Německo, Guatemala, Maďarsko, Indie, Írán, Izrael, Japonsko, Kazachstán, Kyrgyzstán, Malajsie, Moldavsko, Saúdská Arábie, Sýrie, Tádžikistán, Uzbekistán a Venezuela. 20. března, tedy ještě před sečtením 100 % hlasů, Putinovi gratuloval předseda Evropské komise Jean-Claude Juncker a telefonicky také americký prezident Donald Trump.

Ruské prezidentské volby se uskutečnily v neděli dne 18. března 2018. Dosavadní prezident Vladimir Putin obhájil svůj mandát se 76,66 % hlasů (účast 67,47 %), ve funkci prezidenta bude s přestávkou (2008–2012) již po čtvrté volební období, o další budoucí kandidatuře již neuvažuje.  Volby provázely kontroverze a podvody, počínaje nepřipuštěním opozičního kandidáta Alexeje Navalného a konče nucením voličů k účasti a falšováním výsledků. Předsedkyní ruské Centrální volební komise byla od roku 2016 jmenovaná někdejší ochránkyně lidských práv a kdysi známá kritička Kremlu Ella Pamfilovová. Ta uvedla, že v pěti okrscích mělo docházet k případům podezřelého vhazování lístků do uren, ve všech těchto okrscích bylo hlasování anulováno. Takovýchto narušení ovšem bylo nahlášeno mnohonásobně více. Podle předsedkyně bylo v porovnání s rokem 2012 o polovinu tolik oznámených porušení a žádný nebyl tak vážný, aby to jakkoli ovlivnilo hlasování.  OBSE ve zprávě ze své pozorovatelské mise uvedla, že v těchto volbách nebylo konkurentní prostředí, provázelo je porušování základních lidských práv, Vladimir Putin byl nepřiměřeně protežován médii a voliči byli nuceni k účasti. Hlavní pozorovatel Šanghajské organizace pro spolupráci označil volby za „transparentní, věrohodné a demokratické“. Zástupce vedoucího monitorovací skupiny Občanské komory Ruské federace je nazval „bezprecedentně čistými“. Druhý nejúspěšnější kandidát Pavel Grudinin označil ruské volby za „nejšpinavější v postsovětském prostoru“.

The 2018 Russian presidential election was held on 18 March 2018. Incumbent Vladimir Putin won reelection for his second consecutive (fourth overall) term in office with 77% of the vote. Vladimir Zhirinovsky from the Liberal Democratic Party was the perennial candidate, having unsuccessfully run in five previous presidential elections. Other candidates included Pavel Grudinin (Communist Party), Sergey Baburin (Russian All-People's Union), Ksenia Sobchak (Civic Initiative), Maxim Suraykin (Communists of Russia), Boris Titov (Party of Growth) and Grigory Yavlinsky (Yabloko). Anti-corruption activist Alexei Navalny announced his intent to run in December 2016 but was barred from doing so due to a prior criminal conviction, which may have been politically motivated, for corruption. Consequently, Navalny called for a boycott of the election. He had previously organized several public rallies against corruption among members of Putin's government.  The incumbent Vladimir Putin was eligible to run. He declared his intent to do so on 6 December 2017, being widely expected to win. This came following several months of speculation throughout the second half of 2017 as, although he was widely expected to run for another term, Putin made evasive comments including that he had still not decided whether he would like to "step down" from the post of president, that he would "think about running", and that he "hadn't yet decided whether to run for another term". Different sources predicted that he would run as an independent to capitalize more support from the population, and although he could also have been nominated by the United Russia party as in 2012, Putin chose to run as an independent.


Dějiny.

Pravěk a příchod Keltů.

Na rozdíl od ostatních evropských zemí je osídlení Irska velmi nedávného data; nejstarší doklady přítomnosti mezolitických lovců a sběračů v severovýchodní části ostrova pocházejí z 6. tisíciletí př. n. l. Na sklonku 5. tisíciletí př. n. l. se do Irska rozšířilo zemědělství. Tito neolitičtí zemědělci po sobě zanechali působivé megalitické mohyly, jako například Newgrange v hrabství Meath (okolo 3200 př. n. l.). Kolem roku 2500 př. n. l. počíná v Irsku doba bronzová. Zejména na jihozápadě země se na mnoha místech našly pozůstatky těžby mědi. Měď a zlato, jimiž Irsko oplývalo, se v tehdejších dobách vyvážely do celé Evropy. Doba železná nastává s postupným příchodem keltsky hovořících kmenů z evropské pevniny. Jako první zmiňují antické prameny "Priteny" "(Pritany)," jejichž jméno dnes přežívá ve slově "Británie". Zdá se, že tito příchozí v několika vlnách od 7. do 1. století př. n. l. nepředstavovali příliš početnou skupinu obyvatelstva, neboť nedávný výzkum, založený na rozborech DNA odhalil překvapivě blízkou příbuznost Irů s Basky. V jejich žilách tak, zdá se, převažuje krev předindoevropských obyvatel Evropy. Nehledě na to, hovořila od této doby až do počátku 19. století většina obyvatel ostrova keltským jazykem.

Raný středověk – země svářících se království.

Po celé 1. tisíciletí n. l. nebylo Irsko jednotným státem. Existovaly zde desítky "túath", menších či větších „království“, jejichž králové (irsky "rí"), v podstatě náčelníci, mezi sebou často bojovali. Menší království byla vazaly mocnějších, ale třebaže se v pozdějších dobách někteří vladaři prohlašovali velekráli, žádnému se nepodařilo založit dynastii, která by dokázala sjednotit celé Irsko. Významnou úlohu ve společnosti hráli druidové, kteří působili jako kněží, léčitelé, učitelé, básníci a zákonopravci. Bohatá ústně tradovaná básnická kultura nezanikla ani po příchodu křesťanství, naopak, dočkala se písemné podoby. Křesťanství za časů římského panství v Británii pozvolna pronikalo i do Irska (známého Římanům jako "Hibernia"). Rozhodující úloha v pokojném pokřesťanštění Irska je připisována svatému Patrikovi, prvnímu irskému biskupovi, který v zemi působil po roce 432. V následujícím století vyrostla v Irsku řada klášterů, které se staly středisky latinské učenosti a Irští misionáři šířili křesťanství ve střední Evropě. Kamenné kříže rozeseté po ostrově a výpravné iluminované rukopisy, jako je Kellská kniha doposud vydávají svědectví o této době. 7. a 8. století je považováno za zlatý věk starého Irska. Od roku 795 začali do Irska podnikat nájezdy vikingové, kteří drancovali kláštery a vesnice a odváželi vše cenné do své domoviny. Většina doposud dochovaných zlatých irských ozdob tak pochází z vykopávek vikinských hrobů v Norsku. Vikingové postupem času zřizovali na pobřeží stálejší osady, které se vyvíjely v města (Dublin, Wexford, Waterford, Cork, Limerick) a ovládali části Irska. Roku 1014 irský velekrál Brian Bóruma dokázal zlomit vikinskou moc, ale nebylo mu dáno zemi sjednotit, neboť ve vítězné bitvě u Clontarfu sám padl. Irsko se nanovo ponořilo do drobných, ale ustavičných válek mezi několika vůdčími královstvími. Rozhodující zlom v irských dějinách přišel ve druhé polovině 12. století.

Normanský zábor.

Roku 1166 byl vládce východoirské provincie Leinster král Diarmuid Mac Murchada (Dermot MacMorrough) svržen svými protivníky a uprchl s prosbou o pomoc za anglickým králem Jindřichem II. Téhož roku se Rory O'Connor stal prvním králem Irska od roku 1014. Když Jindřichovu normanskému družiníkovi Richardu FitzGilbertovi de Clare přislíbil svržený král Diarmuid Mac Murchada svou dceru a dědictví, ten se mu zavázal svou pomocí a roku 1169 se vylodil v Irsku. Normané v Diarmuidových službách dosáhli rychle řady vítězství a když roku 1171 Diarmuid Mac Murchada zemřel, zdědil jeho panství Richard de Clare. O svrchovanost nad dobytým územím se záhy přihlásil král Jindřich II., který je udělil svému nejmladšímu synovi, pozdějšímu králi Janu Bezzemkovi. Od té doby bylo Irsko jako takzvané Panství Irské ("Lordship of Ireland") pod svrchovaností anglických králů.

Opětovné vzedmutí irské kultury.

Do poloviny 13. století se tak většina Irska ocitla v majetku anglo-normanské šlechty. Země byla postupně členěna na hrabství, podle anglického vzoru byly zaváděny porotní soudy a parlament v Dublinu, stavěly se kamenné hrady namísto dosavadních dřevěných. Zejména ve vnitrozemí vznikala nová města (dosud jich z vikinských časů v Irsku bylo jen několik při pobřeží). Třebaže do Irska proudili přistěhovalci z Anglie a Skotska, postupem času většinou přijímali irský jazyk a zvyky. I moc keltské šlechty se pozdvihla a anglický kulturní vliv se smrskl na okolí Dublinu (jehož okolí muselo být opevněno jako tzv. Koloví) a několika dalších měst. Angličtí králové byli vázáni válkami ve Francii a domácími boji o trůn. Angličanům nic nepomohla ani nařízení, zakazující irské oděvy, řeč či smíšená manželství, jako byly například "Kilkennyské výnosy" "(The Statutes of Kilkenny)" z roku 1366. Díky těmto zákazům vypuklo téhož roku irsko-normanské povstání. Irský jazyk a literatura zažívaly ve 14. a 15. století svůj druhý vrchol.

Irské království a tudorovská kolonizace.

Obrat nastal až v 16. století za vlády Jindřicha VIII. a jeho nástupců. Když se Jindřich VIII. prohlásil hlavou církve ve svých državách, v Irsku byl na rozdíl od Anglie ohlas mezi veřejností mizivý. Vysocí preláti totiž žili v poangličtěných městech a to většinou dosti nehodným světským životem. Skutečnou duchovní péči lidu věnovali jen příslušníci žebravých mnišských řádů (ponejvíce františkáni a dominikáni), kteří náboženské novoty odmítali. Když se Jindřichovi doneslo, že mezi Iry většina za hlavu církve stále považuje papeže (s odůvodněním že „papež“ je víc než „lord“ – oficiální titul panovníka byl totiž "„Lord of Ireland“"), nechal si roku 1541 dublinským parlamentem odhlasovat změnu titulatury na "„King of Ireland“" (král Irska). V letech 1541-1800 tak bylo Irské království v personální unii s Anglií, respektive Velkou Británií (po roce 1707). Jak již řečeno, úspěch reformace, dovršené za Eduarda VI. a Alžběty I., byl v Irsku malý. Byla sice po anglickém vzoru ustavena státní církev ("Church of Ireland"), naprostá většina Irů však setrvala u římskokatolického vyznání. Toto rozdělení poznamenalo další dějiny ostrova až do dnešních dnů. Angličtí panovníci, kteří se obávali, že jejich nepřátelé (zejména Španělsko) využijí Irska jako vedlejšího bojiště, se snažili o důkladné podmanění země. Roku 1592 dala Alžběta I. založit "Kolej Nejsvětější Trojice" ("Trinity College") v Dublinu, první, byť ještě několik století výhradně protestanskou, univerzitu v Irsku. Řada menších vzbouření anglo-irských pánů byla úspěšně potlačena. Proti oklešťování svých starých práv povstala v 90. letech 16. století ulsterská šlechta pod vedením Hugha O'Neilla, hraběte z Tyrone. Na pomoc jim přispěchali Španělé, ale roku 1601 byli povstalci u Kinsale poraženi a roku 1603 kapitulovali. Nakonec se roku 1607 Hugh O'Neill, Rory O'Donnell, hrabě z Tyrconnellu a 97 jejich rodinných příslušníků a přívrženců odebrali do emigrace. Tento "„útěk hrabat“" ("Flight of the Earls") jen předznamenával úpadek katolického Irska. Na půdu zkonfiskovanou katolickým pánům anglická vláda systematicky usazovala protestantské kolonisty z Anglie a Skotska v naději, že tím dosáhne účinné protiváhy katolíkům. Právě tehdy bylo například město Derry přejmenováno na Londonderry. (V květnu 1984 se městské zastupitelstvo přejmenovalo na "Derry City Council", což však neovlivnilo oficiální název města, jak nejnověji potvrdilo rozhodnutí belfastského vrchního soudu z 25. ledna 2007.)

Gaelské Irsko () je historické označení pro politický, kulturní a sociální řád keltských obyvatel Irska od dávné prehistorie, trvající až po 17. století. Po celé 1. tisíciletí n. l. nebylo Irsko jednotným státem. Existovaly zde desítky "túath", menších či větších „království“, jejichž králové (irsky "rí"), v podstatě náčelníci, mezi sebou často bojovali. Menší království byla vazaly mocnějších, ale třebaže se v pozdějších dobách někteří vladaři prohlašovali velekráli, žádnému se nepodařilo založit dynastii, která by dokázala sjednotit celé Irsko.  K tradičně nejvýznamnějším drobným královstvím gaelského Irska náležely:  K vedlejším nebo nepatrným náleží: (pozn.: Státní útvary té doby neměly ustálenou státní symboliku a znaky zde uvedené náležejí dynastiím, které se do dějin těchto království významně zapsaly.)  Po normanském záboru roku 1171 byla velká část dobytého Irska podrobena a sjednocena pod anglickou korunou, později v roce 1542 bylo toto anglonormanské Irské lordství (anglicky "Lordship of Ireland") povýšeno na Irské království ("Kingdom of Ireland"), přesto si některé původní gaelská území zachovala samostatnost, a to až do 17. století.

Gaelic Ireland () was the Gaelic political and social order, and associated culture, that existed in Ireland from the prehistoric era until the early 17th century. Before the Norman invasion of 1169, Gaelic Ireland comprised the whole island. Thereafter, it comprised that part of the country not under foreign dominion at a given time. For most of its history, Gaelic Ireland was a "patchwork" hierarchy of territories ruled by a hierarchy of kings or chiefs, who were elected through tanistry. Warfare between these territories was common. Occasionally, a powerful ruler was acknowledged as High King of Ireland. Society was made up of clans and, like the rest of Europe, was structured hierarchically according to class. Throughout this period, the economy was mainly pastoral and money was generally not used. A Gaelic Irish style of dress, music, dance, sport, architecture, and art can be identified, with Irish art later merging with Anglo-Saxon styles to create Insular art.  Gaelic Ireland was initially pagan and had an oral culture. Inscription in the ogham alphabet began in the protohistoric period, perhaps as early as the 1st century. The conversion to Christianity accompanied the introduction of literature, and much of Ireland's rich pre-Christian mythology and sophisticated law code were preserved, albeit Christianized. In the Early Middle Ages, Ireland was an important centre of learning. Irish missionaries and scholars were influential in western Europe, and helped to spread Christianity to much of Britain and parts of mainland Europe.  In the 9th century, Vikings began raiding and founding settlements along Ireland's coasts and waterways, which became its first large towns. Over time, these settlers were assimilated and became the Norse-Gaels. After the Norman invasion of 1169–71, large swathes of Ireland came under the control of Norman lords, leading to centuries of conflict with the native Irish. The King of England claimed sovereignty over this territory – the Lordship of Ireland – and the island as a whole. However, the Gaelic system continued in areas outside Anglo-Norman control. The territory under English control gradually shrank to an area known as the Pale and, outside this, many Hiberno-Norman lords adopted Gaelic culture.  In 1542, Henry VIII of England declared the Lordship a Kingdom and himself King of Ireland. The English then began to conquer (or re-conquer) the island. By 1607, Ireland was fully under English control, bringing the old Gaelic political and social order to an end.


Kariéra.

Na počátku kariéry nejprve začínal v roli riflera v týmu HellRaisers. V dalších letech se mu začalo dařit i v roli AWPera. Dalšími týmy, kde působil byly FlipSid3 Tactics či Team Liquid. V roce 2013 přešel k týmu Lan Dodgers a později ke Courage Gaming, Hashtag a Amazing Gaming.  V září 2014 podepsal smlouvu v týmu Hellraisers, se kterým se probojoval do čtvrtfinále DreamHack Winter 2014. V lednu 2015 z důvodu zákazu hraní na všech ESL turnajích opustil tým Hellraisers, tento zákaz byl zrušen v únoru 2016 a tak vstoupil do týmu dAT Team, který se po necelém měsíci přejmenoval na FlipSid3 Tactics. Zde působil do 17. července 2015, důvodem jeho odchodu bylo vypadnutí v semifinále turnaje ESWC 2015 a neshody v týmu. Během turnaje ESWC 2015 hrál za tým FlipSid3 Tactics náhradník, americký hráč Martin Spencer (Hiko). S1mple poté působil v týmech Evolution, Worst Players a vrátil se také do Hellraisers a FlipSid3 Tactics, kde působil jako náhradník.  V lednu 2016 se přestěhoval do Spojených států amerických a podepsal smlouvu v Team Liquid, za který hraje také Martin Spencer. Mezi jeho úspěchy patří 3. a 4. místo v turnaji MLG Major Championship: Columbus, kde byl vybrán do all-star zápasu Evropy proti Americe, dále 2. místo v ESL One: Cologne 2016. V srpnu 2016 se vrátil na Ukrajinu, kde hraje v týmu Natus Vincere, se kterým zvítězil v turnaji ESL One: New York 2016. V lednu 2017 byl vyhlášen 4. nejlepším hráčem v Top 20 players of 2016. V dubnu roku 2017 činí vydělané peníze z odehraných turnajů 132 457 amerických dolarů.

Herní nastavení.

Crosshair: cl_crosshairalpha 255; cl_crosshaircolor 4; cl_crosshairdot 1; cl_crosshairgap -3; cl_crosshairsize 3; cl_crosshairstyle 5; cl_crosshairusealpha 1; cl_crosshairthickness 0; cl_crosshair_drawoutline 0; cl_crosshair_sniper_width 1;  Viewmodel: viewmodel_fov 68; viewmodel_offset_x 2.5; viewmodel_offset_y 0; viewmodel_offset_z -1.5; viewmodel_presetpos 3; cl_viewmodel_shift_left_amt 1.5; cl_viewmodel_shift_right_amt 0.75; viewmodel_recoil 0; cl_righthand 1;

Oleksandr Kostyliev, známý jako s1mple, (* 2. října 1997) je ukrajinský profesionální hráč počítačové hry . V současnosti (2019) působí v týmu Natus Vincere. Momentálně je nejlepším hráčem hry counter strike Global offensive na světě.

Oleksandr Kostyliev (; born 2 October 1997), better known by his alias s1mple, is a professional "" player from Ukraine. He currently plays for Natus Vincere (Na'Vi) and is considered to be one of the best players in "Global Offensive" history.


Princip.

Burndown graf má na ose Y množství práce kterou zbývá udělat do konce sprintu. Práce se může sledovat například pomocí jednotky nazývané story point. Na Ose X je čas. Interval osy X je jeden sprint projektu. První hodnota na ose Y je množství práce naplánované pro celý sprint. Jak práce postupuje, vkládá se do grafu kolik práce zbývá udělat. Tedy odčítá se hodnota “spálené” práce – z čehož je odvozen název grafu. Čára spojující tyto hodnoty v grafu pak vyznačuje množství skutečně zbývající práce.

Varianty rozšíření.

Do grafu může být vyznačena linie ukazující ideální průběh. Ideálním průběh je takový, že je práce prováděna rovnoměrně po celou dobu sprint, co je graficky vyjádřeno jako úsečka. Tato úsečka začne na bodu daném hodnotou práce naplánované pro celý sprint. Koncový bod je dán nulovým množstvím zbývající práce a časem trvání sprintu.  V některých případech se do grafu vyznačují i další hodnoty ukazující například okamžik dokončení a hodnotu práce jednotlivých úkolů.

Interpretace grafu.

V případě, že je linie ukazující reálně odvedenou práci nad linií ideálního průběhu, je project za plánem. Naopak v případě, že je tato linie pod čarou ideálního průběhu běží project rychleji než bylo odhadováno.

Využití grafu.

Burndown graf ukazuje pokrok v práci a rychlost jakou je pokrok dosahován. Graf slouží k prezentaci postupu práce pro zákazníka. Zvolená forma by také měla podporovat tým ve snaze udržet tempo dodávek. Na základě dosahovaného výkonu může projektový manažer udělat revizi původních odhadů, kterou aplikuje při plánování. S postupem projektu získává tým zkušenosti s řešenou problematikou, technologií a hlubší porozumění pro zadání projektu a jeho úkolů. V agilním projektu bývají jednotlivé požadavky obvykle popsány volněji, například ve formě tak zvaných user story. Zkušenosti a znalost reálně dosahované rychlosti realizace vede k tomu, že odhady se mohou v průběhu postupu projektu zlepšovat.

Odkazy.

Související stránky.

Agilní řízení projektu

Burndown Chart (též Burn down chart, Burndown report) je graf používaný při agilním řízení projektu, který ukazuje množství práce kolik zbývá dodělat v rámci jednoho sprintu. Je tím vizualizováno tempo práce, což mimo jiné podporuje tým v udržení rychlosti dodávek.

A burn down chart is a graphical representation of work left to do versus time. The outstanding work (or backlog) is often on the vertical axis, with time along the horizontal. Burn down charts are a run chart of outstanding work. It is useful for predicting when all of the work will be completed. It is often used in agile software development methodologies such as Scrum. However, burn down charts can be applied to any project containing measurable progress over time.  Outstanding work can be represented in terms of either time or story points.


Popis.

Na štítu jsou dva zlomené meče a mezi nimi měsíc. Tinkturami erbu jsou modrá a žlutá (zlatá). Vyobrazená přilba je turnajská s vloženou šlechtickou korunou. Přikryvadla jsou v barvách erbu a klenotem je 7 pavích per.

Legenda o erbu.

Tento erb byl udělen rytíři jménem Trzaska králem Boleslavem Chrabrým (992-1025). Při bitvě se na krále hnal nepřítel s vytaseným mečem. Rytíř Trzaska mu zablokoval cestu a kryl rány proti králi svým mečem. Pak sám zaútočil na nepřítele a vší silou ťal po jeho krku, ale jeho meč se zlomil až u rukojeti. Když to král spatřil, dal mu svůj meč, kterým Trzaska znovu bojoval proti přesile nepřátel. Mečem odrážel rány a sekal takovou silou, že pukl i druhý meč. Po boji zůstal kolem krále velký kruh mrtvých nepřátelských těl. Jako odměnu za odvahu a velké srdce mu král dal erb v této podobě dvou zlomených mečů. Erb Trzaska se také nazývá Lubiewa, protože rytíř měl v držení klášter Lubin ve Velkém Polsku, kde se tři členové jeho rodu, jeden po druhém, stali opaty. Na památku této podpory použil klášter erb Trzaska na svém štítu.  Staré zobrazení erbu Trzaska z roku 1296. Místo mečů jsou ještě zobrazeny kříže. Nositelé erbu byli římskokatolického vyznání. Například rod a linie Poplawskich neopustila katolické vyznání ani na území carského Ruska a při změnách režimů. Všichni potomci byli křtění katolíci.

Erbovní rody.

Erb užívala řada polských rodů, například rody Poplawski, Wendrogowski, Wędrogowski, Wieluński, Wilewski, Wileziński, Wiszniewski, Wiśniewski, Włoszczewski, Włoszczowski, Wolszleger, Wołkanowski, Balukiewicz, Bałukiewicz, Błażejowski, Błażewski, Ciskowski, Ciszkowski, Mejszer, Meydalon, Mgorowski, Michalski a další.

Trzaska ["třaska"] je staré erbovní znamení polské šlechty. Nazývalo se také Lubiewa, Biała, nebo Trzeska a vyskytovalo se také u linií rodů v Litvě, Rusku, a Německu.

Trzaska - is a Polish Coat of Arms. It was used by several szlachta families in the times of the Polish-Lithuanian Commonwealth.


Oběti.

Čtyři lidé byli při útoku zabiti. Dvě oběti byly švédské národnosti, další dvě byly cizinci britské a belgické národnosti. Deset dalších hospitalizováno, z toho dva na jednotce intenzivní péče.

Pachatel.

Podezřelým ze spáchání útoku je Rakhmat Akilov z Uzbekistánu, 39 let. Podezřelý byl zadržen a byla na něj uvalena policejní vazba. Akilov v roce 2014 požádal o povolení k trvalému pobytu ve Švédsku, ale žádost byla v červnu 2016 zamítnuta a bylo také rozhodnuto o jeho vyhoštění. Akilov se zajímal o extremistické organizace jako Islámský stát. Úřadům byl znám již několik let pro méně závažné prohřešky.

Následky.

Švédský premiér Stefan Löfven prohlásil, že fakta ukazují k teroristickému činu a policie tuto verzi vyšetřuje. Švédský parlament a metro byly v reakci na útok uzavřeny. Hlavní nádraží bylo preventivně evakuováno a všechna vlaková spojení zrušena, později večer byly opět obnovena. Švédský premiér také prohlásil, že byly zpřísněny kontroly na hranicích. Mezitím norská policie uvedla, že policisté v největších městech země a na letišti Oslo budou ozbrojeni. Policejní hlídky byly také posíleny ve finském hlavním městě Helsinky.  Spendrumps, společnost, která vlastní nákladní vůz použitý k útoku uvedla, že vůz byl ukraden jen pár chvil před útokem v okamžiku, kdy jeho řidič předával zboží do restaurace Adolf Fredriks Kyrkogata asi 500 metrů od místa útoku. Tento řidič sdělil policii, že se pokusil zloděje zastavit a byl při tom zraněn.

Vyšetřování.

Švédská policie zveřejnila fotografii hledaného muže s mikinou s kapucí, kterého chtěla vyslechnout. Během pátečního večera byl pravděpodobně tento muž zatčen v Märstě na severu Stockholmu. Devětatřicetiletý muž pocházející z Uzbekistánu byl zatčen jako podezřelý ze spáchání teroristického útoku. V roce 2014 podezřelý požádal o povolení k pobytu ve Švédsku. Policie jeho žádost zamítla a měl být ze země deportován.

Teroristický útok ve Stockholmu se odehrál 7. dubna 2017 ve 14:50 hodin. K útoku byl použit ukradený nákladní automobil určený k převozu piva, který najel do davu lidí na ulici Drottninggatan v centru Stockholmu hlavním městě Švédska. Při útoku byli zabiti 4 lidé a 15 dalších bylo zraněno. Švédský premiér Stefan Löfven a místní policie útok označili jako teroristický.  Den po útoku švédská police potvrdila, že v nákladním voze objevila „podezřelé zařízení“.

The 2017 Stockholm truck attack was an Islamist terrorist attack which took place on 7 April of that year in central Stockholm, the capital of Sweden. A hijacked truck was deliberately driven into crowds along Drottninggatan (Queen Street) before being crashed into an Åhléns department store. Five people were killed, including an eleven-year-old girl, and 14 others were seriously injured.  The perpetrator was Rakhmat Akilov, a 39-year-old rejected asylum seeker and a citizen of Uzbekistan, who was apprehended several hours later. He had sworn allegiance to the Islamic State in a self-recorded video the day before the attack, and Uzbek authorities said he had allegedly joined the group. Akilov was convicted of murder and terrorist crimes, and sentenced to life in prison and, if released, deportation to Uzbekistan and lifetime expulsion from Sweden.


Historie.

Zpěvák Darren Ford působil před založením Lowgold hned v několika skupinách včetně The Knievels či Shinecello, kde hrál rovněž Milles Willey. Později nahrál čtyři demo skladby se svým kamarádem kytaristou Danem Symonsem a poslal je do několika vydavatelství. Jeho hudba zaujala Nude Records, kteří chtěli slyšet více písní a vidět skupinu živě. Když je Ford informoval, že vlastně žádnou skupinu nemá, navrhli mu, aby ji založil. Připojil se k nim tedy Fordův bývalý spoluhráč baskytarista Miles Willey a posledním členem se stal bubeník Paul Mayes.  V průběhu nahrávání debutového alba došlo k první změně ve složení skupiny. Simon Scott nahradil za bicími Paula Mayese, jehož styl bubnování nevyhovoval ostatním členům.  První deska Lowgold vyšla v roce 2001 a nesla název "Just Backward of Square". Obsahovala i patrně největší hit skupiny "Beauty Dies Young" a mezi posluchači zaznamenala velký úspěch. Kvůli finančním problémům však byla kapela nucena změnit vydavatelství. V roce 2002 podepsali Lowgold nahrávací smlouvu se Sanctuary Records a ve stejném roce také kapelu opustil bubeník Simon Scott. Lowgold začali nahrávat své druhé album s názvem "Welcome To Winners" společně s producentem jejich první desky Tonym Lashem, který se dočasně stal jejich bubeníkem. Album vyšlo v roce 2003.  Lowgold v následujících letech vydali ještě dvě alba, která však ani zdaleka nedosáhla úspěchu jejich první nahrávky. V srpnu 2009 vydali prohlášení, že mají příliš mnoho starostí s výchovou svých dětí a od té doby spolu již nespolupracovali. Budoucnost kapely tedy zůstává nejistá.

Po rozpadu.

Miles Willey hrál po rozpadu Lowgold v několika dalších skupinách včetně Good Morning, Captain či -a+M Momentálně pracuje na univerzitě v Brightonu.  Dan Symons začal kariéru hudebního vydavatele a postupně pracoval pro Rough Trade Records a Pledge Music. Založil si také vlastní společnost Band2Market.  Darren Ford i nadále pracuje na nových písních a také píše satirické blogy.

Lowgold byla anglická indie rocková skupina, kterou v roce 1997 založili zpěvák a kytarista Darren Ford, kytarista Dan Symons a baskytarista Miles Willey.  Skupina původně tvrdila, že její název je odvozený od nordického slova, které lze přeložit jako „skrytá hodnota“. Později však přiznali, že si to Darren Ford vymyslel.  Lowgold se rozpadli v roce 2009 bez jakéhokoliv oznámení. Vydali sice prohlášení se slibem budoucího pokračování, ale od té doby spolu již nikdy nespolupracovali.

Lowgold were an English indie rock band formed in 1997 in St Albans, comprising vocalist and rhythm guitarist Darren Ford, lead guitarist Dan Symons and bassist Miles Willey.  The band originally claimed that the word "lowgold" was derived from a Nordic word, directly translated as "of hidden worth". However the band later admitted that it is just a word that Ford made up.  The band seemingly split up in 2009 with no announcement. The band issued a statement with a vague promise of continuing, but the band appear to have drifted apart and have not worked together since.


Popis.

Flanelovníky jsou stálezelené nebo poloopadavé, přímé nebo poléhavé keře nebo přímé stromy dorůstající výšky do 10 metrů. Rostliny jsou pokryty hvězdovitými chlupy. Listy jsou jednoduché, střídavé, s dlanitě laločnatou nebo celistvou, na bázi klínovitou až srdčitou čepelí s dlanitou žilnatinou. Palisty jsou opadavé. Květy jsou jednotlivé, velké, bezkorunné, žluté, oranžové až oranžovočervené a vyrůstají naproti bázi listového řapíku. Kalich je miskovitý, složený z 5 kýlnatých, na bázi vakovitých kališních lístků. Kalíšek je opadavý. Tyčinek je 5 a jsou asi do poloviny srostlé v trubičku. Semeník je přisedlý a obsahuje 5 komůrek s mnoha vajíčky. Nese jednoduchou čnělku zakončenou sbíhavou a téměř celistvou bliznou. Plodem je tobolka pukající 4 nebo 5 chlopněmi. V každé komůrce jsou 2 až 3 semena. Plody bývají na povrchu hustě chlupaté.

Rozšíření.

Rod flanelovník zahrnuje pouze 3 druhy. Je rozšířen v jihozápadních oblastech USA (Kalifornie, Arizona) a severozápadním Mexiku (severní Baja California). Nejrozšířenějším druhem je "Fremontodendron californicum". Běžně se vyskytuje zejména v Kalifornii, kde v některých oblastech tvoří dominantní složku suché keřové vegetace známé jako chaparral. Přesahuje též na Baja California a do Arizony. Zbývající 2 druhy jsou vzácné. Druh "F. mexicanum" je znám pouze ze 2 lokalit, jedna leží v Otay mountains v okrese San Diego v jižní Kalifornii, druhá v kaňonu San Antonio na severu Baja California. Druh "F. decumbens" je endemit okresu El Dorado v Kalifornii, kde roste v chaparralu na gabrových výchozech.

Ekologické interakce.

Květy flanelovníků opylují zejména včely. Semena mají masíčko a jsou rozšiřována mravenci. Druh "F. decumbens" je šířen výhradně mravencem "Messor andrei".

Taxonomie.

Rod "Fremontodendron" je v rámci slézovitých řazen do podčeledi "Malvoideae" a tribu "Chiranthodendreae". Sesterskou větví je podle výsledků molekulárních studií monotypický rod "Chiranthodendron", pocházející z Mexika a Guatemaly. Rod "Fremontodendron" popsal již v roce 1851 John Torrey pod názvem "Fremontia", název však byl publikován neplatně, neboť již byl předtím publikován tím samým autorem pro zcela jiný rod z čeledi "Chenopodiaceae". Pro daný rod však bylo již předtím publikováno jméno "Sarcobatis" a název "Fremontia" proto dnes není používán. Až do roku 1917 byl znám jediný druh rodu, "Fremontodendron californicum".

Význam.

Flanelovníky mají velké a nápadné květy a jsou v klimaticky příhodných oblastech světa včetně Středomoří pěstovány jako okrasné dřeviny. Pro okrasné účely byly vypěstovány též různé kulturní hybridy a kultivary. Mezi známější patří např. 'California Glory' a 'Pacific Sunset'. V podmínkách střední Evropy nejsou dostatečně mrazuvzdorné. Druh "F. californicum" je uváděn ze sbírek Pražské botanické zahrady v Tróji.

Flanelovník ("Fremontodendron") je rod rostlin z čeledi slézovité. Jsou to hustě chlupaté keře a stromy s jednoduchými střídavými listy s dlanitou žilnatinou. Květy jsou velké, žluté až oranžovočervené, bezkorunné. Plodem je tobolka. Rod zahrnuje 3 druhy a je rozšířen v jihozápadních oblastech USA a severozápadním Mexiku. Flanelovníky se vyznačují velkými a velmi nápadnými květy a jsou v teplejších oblastech světa včetně Středomoří občas pěstovány jako okrasné keře.

Fremontodendron, with the common names fremontia, flannelbush, and flannel bush, is a genus of three known species of shrubs native to the Southwestern United States and northwest Mexico.


Stavba.

V 60. letech 20. století izraelské námořnictvo řešilo problém náhrady dosavadních hlavních válečných lodí moderními plavidly nové koncepce, aby mohlo čelit SSSR podporovaným námořnictvům okolních arabských států. Zvolilo si malé a rychlé útočné čluny, které by bylo možné co nejdříve vyzbrojit vyvíjenými izraelskými protilodními střelami Gabriel (staly by se protiváhou arabským státům dodaných člunů sovětské třídy "Komar"). Po prozkoumání dostupných zahraničních konstrukcí námořnictvo zvolilo útočné čluny německého námořnictva třídy "Jaguar" (TNC 42) stavěné loděnicí Lürssen. Hlavní odlišností bylo použití ocelového trupu, což zlepšovalo jejich stabilitu. Roku 1965 bylo objednáno 12 útočných člunů, přičemž jejich stavba byla z politických důvodů svěřena francouzské loděnici Constructions Mécaniques de Normandie (CMN) v Cherbourgu (Loděnice tím zároveň podnikla první krok k pozdější stavbě svých raketových člunů "La Combattante"). První tři nedokončené čluny byly (bez výzbroje) dodány roku 1967. Po instalaci hlavňové výzbroje se z nich staly dělové čluny s označením "Sa’ar 1". Další trojice byla dodána roku 1968, přičemž tato plavidla již byla vyzbrojena střelami Gabriel a jejich označení se změnilo na "Sa’ar 2". Na podobný standard byly roku 1974 přezbrojeny i první tři jednotky, takže třídu "Sa’ar 2" od té doby tvořilo celkem šest člunů. Zbývajících šest člunů z objednávky pak bylo dokončeno ve vylepšené verzi "Sa'ar 3".  Jednotky tříd "Sa’ar 1" a "Sa’ar 2":

Konstrukce.

Třída "Sa’ar 1".

Čluny měly ocelový trup a nástavbu z hliníkových slitin. Byly vyzbrojeny třemi 40mm kanóny Bofors ve třech otevřených věžích a jedním 12,7mm kulometem M2HB a hlubinnými pumami. Pohonný systém tvořily čtyři diesely MTU MD 871 o výkonu 13 600 hp, pohánějící čtyři lodní šrouby. Nejvyšší rychlost přesahovala 40 uzlů. Ekonomická rychlost byla 15 uzlů a dosah 2500 námořních mil.

Třída "Sa’ar 2".

Výzbroj první a druhé trojice člunů "Sa’ar 2" se lišila, přičemž během služby byla různé modifikována. První trojice byla po přestavbě na třídu "Sa’ar 2" vyzbrojena dvěma 40mm kanóny Bofors a osmi protilodními střelami Gabriel Mk.I s dosahem 20 km. Druhá trojice plavidel nesla jeden 76mm kanón OTO Melara, dva 12,7mm kulomety a šest protilodních střel Gabriel.  Později byla trojice střel Gabriel nahrazena čtyřmi americkými protilodními střelami RGM-84C Harpoon s dosahem 130 km. Část plavidel byla upravena pro protiponorkový boj. Hlavní změnou byla instalace sonaru s měnitelnou hloubkou ponoru a dvojice 324mm protiponorkových torpédometů.

Služba.

Raketové čluny této třídy se do ostré akce poprvé zapojily během jomkipurské války v září 1973. Úspěšně bojovaly v bitvách u Latakie a u Baltimu.

Třída Mivtach (některé prameny ji dělí na samostatné třídy Sa'ar 1 a Sa'ar 2) byly dělové čluny a později také raketové čluny Izraelského vojenského námořnictva. Izrael provozoval celkem šest jednotek této třídy. Nejprve trojici dělových člunů Sa'ar 1 (: סער 1), následně tři raketové čluny Sa'ar 2 (סער2). Roku 1974 byla raketami vyzbrojena i první trojice a od té doby neslo všech šest plavidel označení "Sa'ar 2".  V září 1973 byly čluny úspěšně nasazeny v jomkipurské válce a později také v dalších operacích. Izraelské námořnictvo je všechny vyřadilo. Raketový člun INS "Mivtach" se dochoval jako muzejní exponát v Clandestine Immigration and Sea Corps Museum v Haifě.

The Sa'ar 2 class ("Shalechet") is a class of missile boats built in Cherbourg, France at the Constructions Mécaniques de Normandie shipyard based on Israeli Navy modification of the German Navy's . Three of the ships class were converted from s in 1974.


Historie.

Hnutí "En Marche!" bylo založeno 6. dubna 2016 v Amiensu Emmanuelem Macronem. Po prezidentských volbách roku 2017 má v úmyslu zúčastnit se také francouzských parlamentních voleb 2017 pod názvem La République en marche (překládáno "Vpřed republiko", "Republika v pohybu"), přičemž chce v Národním shromáždění získat většinu. Co se týče kandidátů, polovina z nich by měli být prostí občané a druhou polovinu by měli tvořit lidé, kteří už v minulosti měli nějaký politický mandát. Hnutí bylo zaregistrováno na adrese Laurenta Bigorgna, ředitele think tanku "Institut Montaigne."

Ideologie.

I když byl Macron v letech 2006–2009 členem Socialistické strany a následně nezávislý do roku 2016, En Marche! se snaží překročit tradiční politické hranice a být nadstranickou organizací. Sám Macron ji popsal jako progresivní stranu sjednocující levici a pravici. Pozorovatelé a političtí komentátoři popsali stranu jako liberální až sociálně liberální a centristickou.  Akademičky Marta Lorimerová a Susan Milnerová také spojily En Marche! s takzvanou třetí cestou, ideologií, která dominovala u středolevých stran v devadesátých letech 20. století. Strana byla také přirovnána ke španělské liberální straně Ciudadanos a Macron k jejímu předsedovi Albertu Riverovi.

Členství.

En Marche! považuje za člena každou osobu, která doložila své identifikační údaje (datum narození, email, adresa, telefonní číslo) a dodržuje stanovy hnutí. Na rozdíl od ostatních politických stran En Marche! nevyžaduje od členů žádné peněžní příspěvky. Emmanuel Macron uvádí, že je možné se připojit k En Marche a zároveň zůstat členem jiné francouzské politické strany.  10. dubna 2016, několik dní po založení hnutí, potvrdil Macron 13 000 přívrženců (členů). Novináři z Le Canard enchaîné ho následně obviňovali z nafukování skutečnosti a tvrdili, že 13 000 je jen počet kliknutí na jeho internetových stránkách. Ismaël Emelien, Macronův poradce, objasnil, že každý přívrženec podepíše hodnotové stanovy a následně má hlas na sjezdu hnutí. Dodal, že tito lidé nemají nic společného s těmi, kteří se na stránkách pouze přihlásili k odběru novinek, jejich počet je samozřejmě větší. Sylvain Fort, další Macronův poradce, potvrdil, že hnutí ověřuje emailové adresy přívrženců, ale přiznal také, že systém spoléhá na poctivost každého přívržence.  En Marche! mělo v září 2016 již 80 000 přívrženců. Deník Le Monde napsal, že pokud je toto číslo přesné, dělá En Marche! jednou z předních politických stran ve Francii. V říjnu Macron konstatoval, že En Marche! „šlape na paty“ Socialistické straně, a to už po sedmi měsících své existence. Podle Mediapart přívrženci hnutí zahrnovali především výše postavení lidé, mělo ve svých řadách však jen pár funkcionářů, zemědělců a nezaměstnaných. Mnoho lidí se nikdy neangažovalo v politice, většina svůj zájem projevila jen tím, že na webových stránkách zanechali své osobní údaje.  Hnutí si bere za inspiraci participační model Désir d'avenir, hnutí socialistky Ségolène Royalové, a zamýšlí se nad důvěryhodností zápisu jednotlivých členů podle Pascala Terrasse, bývalého lídra Désir d'avenir. Podle Libération se hnutí opírá o pyramidální systém zápisu, inspirovaný kampaněmi Baracka Obamy v letech 2008 a 2012.  Díky tomuto participačnímu modelu má každý příznivec En Marche! možnost se přidat nebo vytvořit místní organizaci hnutí. Každá z těchto organizací je vedena jedním nebo více přívrženci, kteří organizují místní akce, schůzky a debaty zaměřené na myšlenky a hodnoty propagované hnutím. En Marche v prosinci roku 2016 registrovala více než 2 600 těchto organizací.

En Marche! (česky „Vpřed!“ nebo „Na pochod!“), zkratkou "EM !", oficiálním názvem Association pour le renouvellement de la vie politique ("„Sdružení pro obnovu politického života“") je sociálně-liberální francouzské politické hnutí, založené 6. dubna 2016 bývalým francouzským ministrem hospodářství a průmyslu Emmanuelem Macronem, který jako kandidát tohoto hnutí v květnu 2017 vyhrál francouzské prezidentské volby. Do parlamentních voleb 2017 se hnutí přejmenovalo na La République en marche!  Macron považuje En Marche! za progresivní hnutí spojující pravici a levici. Ačkoli sám nikdy nezmínil, že iniciály strany se shodují s iniciály jeho jména, tisk se na to zaměřil a následně se na sociálních sítích o tom vedly diskuze.

La République En Marche ! (frequently abbreviated LREM, LaREM, REM or LRM; best translated "The Republic On the Move" or "The Republic Forward"), sometimes called En Marche ! (; English translation: "Forward!", "Onward!", "Working!" or "On The Move!"), is a centrist and liberal political party in France.  The party was founded on 6 April 2016 by Emmanuel Macron, a former Minister of Economy, Industry and Digital Affairs, who was later elected President of the French Republic in the 2017 presidential election with 66.1% of the second-round vote. Presented as a pro-European party, Macron considers LREM to be a progressive movement, uniting both the left and the right.  Following that year's presidential election, the party ran candidates in the 2017 legislative election, including dissidents from the Socialist Party (PS) and The Republicans (LR) as well as minor parties. It won an absolute majority in the National Assembly, securing 308 seats. Its ally, the Democratic Movement (MoDem), secured 42. LREM accepts globalisation and wants to "modernise and moralise" French politics. The movement generally accepts members from other parties at a higher rate than other political parties in France, and does not impose any fees on members who want to join. The party is seen as the most pro-European party in France, becoming part of the European parliamentary group Renew Europe in June 2019.  Following earlier defections from LREM, the departure in May 2020 of seven National Assembly deputies to form a new party Ecology Democracy Solidarity left LREM with one seat less than a majority of the Assembly.


Hráčská kariéra.

Stramaccioniho kariéra byla ukončena velmi vážným zraněním kolena. V seniorském fotbale neodehrál jediný zápas.

Trenérská kariéra.

AS Řím (mládež).

V roce 2005 se Stramaccioni připojil ke koučům juniorských týmů AS Řím. S juniorkami získal 2 tituly – "Giovanissimi Nazionali" v roce 2007 a "Allievi Nazionali" v roce 2010.  9. března 2009 obdržel licenci UEFA A, která mu umožňovala trénovat tým v Serii C (3. italská liga), nebo být asistentem trenéra u týmů Serie A a Serie B. Ve stejný den obdržel licenci UEFA A i Roberto Samaden, ředitel juniorských týmů Interu Milán. Samaden se s Stramaccionim setkal na trenérském kurzu a nabídl mu práci v Interu.

Inter Milán (mládež).

Po odchodu Fulvia Pea, který z juniorky Interu odešel v roce 2011 do Sassuola, kde se stal hlavním trenérem, Samaden kontaktoval Stramaccioniho, který práci přijal. Inter Primavera byl první ve skupině B v 1. italské juniorské lize s 13 výhrami, 4 remízami a 4 prohrami. Stramaccioni vedl tým do finále série NextGen, kam se dostali po vyřazení portugalského Sportingu a francouzského Olympique de Marseille. Finále se hrálo proti nizozemskému Ajaxu. Po skončení hrací doby byl výsledek 1:1 a Inter vyhrál penaltový rozstřel 5:3.

Inter Milán.

26. března 2012 byl odvolán hlavní trenér Interu Claudio Ranieri. Jako trenér juniorky byl Stramaccioni prvním adeptem na trénování A-týmu. Nakonec místo dostal a asistentem byl jmenován Giuseppe Baresi. Inter dovedl k 6. místu v lize včetně vítězství nad městským rivalem AC Milán.  UEFA povolila Stramaccionimu trénovat i bez potřebné licence UEFA Pro, kterou získal až v červnu 2013.  Po 14 měsících, po krachu v evropských pohárech a 9. místu v lize, byl Stramaccioni vyhozen a nahrazen Walterem Mazzarrim.

Udinese Calcio.

4. června 2014 byl jmenován trenérem Udinese. Po roce mu vypršela smlouva a byl propuštěn. Udinese skončilo na 16. místě tabulky

Panathinaikos FC.

8. listopadu 2015 Stramaccioni podepsal 1,5letý kontrakt s řeckým Panathinaikosem.  Začátek sezony 2016/17 nedopadl vůbec dobře. Panathinaikos v Evropské lize uhrál v 6 zápasech pouhý 1 bod a byl vyřazen. Stramaccioni se s prezidentem týmu domluvil na zkrácení kontraktu do prosince 2016, kdy byl nahrazen Marinem Ouzounidisem.

AC Sparta Praha.

V květnu roku 2017 podepsal trenérskou smlouvu na dva roky v týmu AC Sparta Praha, která byla předčasně ukončena 6. března 2018. Důvodem byly neuspokojivé výsledky klubu pod jeho vedením.

Esteghlal FC.

V červnu 2019 podepsal dvouletou smlouvu s íránským Esteghlalem. Stramaccioni v klubu skončil v prosinci 2019, přestože byl s Esteghlalem na prvním místě ligové tabulky. Důvodem jeho konce bylo údajné neplnění finanční stránky. Mezi fanoušky íránského celku Stramaccioniho konec vyvolal velkou vlnu nevole, dožadují se dokonce odvolání klubového vedení včetně prezidenta klubu.

Andrea Stramaccioni (* 9. ledna 1976, Řím, Itálie) je italský fotbalista a trenér. Od léta 2017 do 6. března 2018 trénoval pražskou Spartu.  Fotbalový trenér se zkušenostmi z juniorek týmů AS Řím a Inter Milán se k trénování A-týmu Interu dostal v březnu 2012, kdy nahradil odvolaného Claudia Ranieriho.

Andrea Stramaccioni (; born 9 January 1976) is an Italian football manager and former player.  A football coach with experiences as a youth coach of Roma and Inter Milan, he was put in charge of first team duties on 26 March 2012 to replace Claudio Ranieri. He is also a 2010 law graduate.


Povídky.

Smrt pana Baltazara.

Podle prózy "Smrt pana Baltisbergera", inspirované smrtelnou nehodou německého motocyklového závodníka Hanse Baltisbergera na Velké ceně Československa 1956. Hovory diváků předhánějících se, kdo je větší motoristický expert, se prolínají s pomalými záběry jezdců, vynořujících se na obzoru za doprovodu symfonické hudby.  Režie Jiří Menzel, hrají Ferdinand Krůta, Pavla Maršálková, Alois Vachek, Emil Iserle, Slávka Hozová, Jiří Menzel

Podvodníci.

Dva staříci v nemocničním pokoji vzpomínají na své životní úspěchy: jeden byl operní pěvec, druhý novinář. Teprve po jejich smrti se divák dozví, že si všechny historky vymysleli; zřízenec, který se nad tím pohoršuje, se přitom sám před pacienty vydává za lékaře.  Režie Jan Němec, hrají Miloš Čtrnáctý, František Havel, Josef Hejl, Jan Vašák

Dům radosti.

Podle úryvku z povídky "Bambini di Praga 1947": dvojice agentů přichází nabídnout životní pojistku svéráznému lidovému umělci, který vyzdobil svůj venkovský domek vlastními bizarními výtvory.  Režie Evald Schorm, hrají Václav Žák, Ivan Vyskočil, Antonín Pokorný, Josefa Pechlátová

Automat Svět.

V předměstském bufetu se jedné deštivé noci setkává osamělá nevěsta, jejíž novomanžel byl zatčen pro výtržnost, se štamgastem, který netuší, že jeho dívka právě spáchala sebevraždu.  Režie Věra Chytilová, hrají Alžběta Laštovková, Věra Mrázková, Vladimír Boudník, Václav Chochola, Jan Vala

Romance.

Mladý instalatér Gaston prožije s mladou Cikánkou placenou známost na jednu noc, která přeroste v autentický citový vztah.  Režie Jaromil Jireš, hrají Ivan Vyskočil, Dana Valtová, Karel Jeřábek

Spřízněné filmy.

Součástí filmu měla být původně také povídka "Fádní odpoledne", natočená Ivanem Passerem. Během dokončovacích prací se však ukázalo, že délka snímku přesáhla dvě hodiny, což by bylo pro diváky příliš, a proto bylo rozhodnuto "Fádní odpoledne" z "Perliček na dně" vyjmout a promítat ho v kinech jako samostatný předfilm. V téže době také vznikla další hrabalovská adaptace, středometrážní film Juraje Herze "Sběrné surovosti".

Přijetí.

Dobová kritika se neshodla na tom, nakolik se kterému z režisérů podařilo vcítit do Hrabalova stylu. Jiří Janoušek napsal ("Film a doba" 9/1965): „Na počátku byla zřejmě otázka, je-li Hrabal vypravěčem, nebo ne. Jireš s Chytilovou přikyvují, Schorm s Passerem a Menzelem vrtí hlavami, Němce to příliš nezajímá...“ Jaroslav Boček v časopise "Divadlo" 10/1965 píše: „Chytilová a Němec – romantici inspirace noční – se prostě se šťastným světem Hrabalových postav srazili, neporozuměli mu a podali ho v křeči a v karikatuře. Romantici inspirace denní – Menzel, Jireš a Passer – Hrabala pochopili a v jeho duchu a zároveň po svém ho interpretovali. A Schorm, duch filosoficky mnohem hlubší než Hrabal, vzal jeho syžet jen jako podnět a dospěl k povídce velkých vnitřních rozměrů.“ Boček také vyzvedl přínos kameramana: „Kučera je vedle Hrabala druhým mužem, který z celku opravdu celek udělal.“  Na festivalu v Locarnu 1965 film získal cenu FIPRESCI a Zvláštní cenu poroty mladých. Povídka "Romance" se promítala samostatně na festivalu krátkých filmů v Oberhausenu, kde získala Velkou cenu.

Perličky na dně je československý povídkový film, natočený v barrandovském studiu (tvůrčí skupina Bohumila Šmídy a Ladislava Fikara) v roce 1965, premiéru v kinech měl 7. ledna 1966. Film je adaptací pěti povídek Bohumila Hrabala ze sbírky "Perlička na dně" (1963), které zfilmovali režiséři Jiří Menzel, Jan Němec, Evald Schorm, Věra Chytilová a Jaromil Jireš, řazení k tzv. třetí generaci absolventů FAMU (v Menzelově případě šlo vůbec o první jeho film uvedený v oficiální distribuci). Film je označován za programový manifest československé nové vlny, jejíž poetika souzněla s Hrabalem v odmítání tradičních postupů: zájem o postavy na okraji společnosti a nahrazení lineárního vyprávění koláží všednodenních rituálů, mimoběžných monologů a tragikomických nedorozumění.  Kameramanem všech povídek byl Jaroslav Kučera; "Dům radosti" byl natočen na barevný materiál, ostatní čtyři na černobílý. Do filmu byli obsazeni začínající a méně známí herci (Ferdinand Krůta, Ivan Vyskočil, Slávka Hozová) nebo neherci, jako výtvarníci Vladimír Boudník a Václav Chochola, sám sebe si zahrál naivistický malíř Václav Žák. V každé epizodě se objevil jako statista také Bohumil Hrabal. Autory hudby byli Jan Klusák a Jiří Šust.

Pearls of the Deep () is a 1966 Czechoslovak anthology film directed by Jiří Menzel, Jan Němec, Evald Schorm, Věra Chytilová and Jaromil Jireš. The five segments are all based on short stories by Bohumil Hrabal. The film was released in Czechoslovakia on 7 January 1966.  The film was received as a manifesto for the new generation of Czechoslovak filmmakers, and thus became closely associated with the Czechoslovak New Wave.


Bojiště.

Město Nadžaf leží na hlavní dopravní tepně mezi městy Karbalá a Bagdád. Spojenci se u většiny měst nezdržovali jejich dobýváním a raději je obešli. Avšak množící se obavy o útoky ze zálohy na zásobovací konvoje donutily americké velení ke změně taktiky. Ta spočívala v zabezpečení rizikových míst, mezi které patřil i Nadžaf. Nejprve bylo nutné obsadit dva mosty severně a jižně od Nadžafu. Most ve městě Al-Kifl (sever) byl označen jako "Cíl Jenkins", a most ve městě Abú Suchajr (jih) jako "Cíl Floyd". Situaci ještě zkomplikovaly silné písečné bouře, které omezovaly činnost letectva.

První útok.

K prvnímu většímu útoku na město došlo 24. března. 32 bojových vrtulníků AH-64D Longbow Apache z 11. leteckého pluku mělo zaútočit na obrněnou divizi Republikánské gardy Medina, která byla rozmístěna v okolí města. Helikoptéry Apache se v minulosti ukázaly jako velmi efektivní v ničení obrněné techniky, ale zpravidla byly nasazovány jen v roli blízké letecké podpory a nikoliv při útocích na větší vzdálenosti. Irácké síly měly zřejmě přehled o trase letu delší dobu. Obránci vyčkávali do chvíle, kdy letka přiletěla co nejblíže jejich postavením. Pak na pár sekund vypnuli ve městě osvětlení, což byl dohodnutý signál k zahájení palby. Během několika okamžiků utrpěl každý stroj nějaký zásah. Letka se ihned rozhodla vrátit se na základnu. Kromě jednoho stroje se to všem podařilo, a to i přesto, že jeden vrtulník utrpěl přímý zásah raketou. Za sestřelenou posádkou byl vyslán záchranný vrtulník, ale kvůli přetrvávající silné palbě nepřítele nemohl přistát. Posádka vrtulníku, Ronald Jung a David Williams, se pokusila uprchnout, ale skupina ozbrojených civilistů je zadržela a předala irácké armádě. Oba muži byli osvobozeni v polovině dubna nedaleko města Tikrít. Irácká propaganda sestřel ihned využila. Tvrdila dokonce, že vrtulník sestřelil farmář svojí puškou. Irácká vláda tak zřejmě chtěla motivovat civilisty k odporu vůči invazním vojskům, ovšem šance, že by vrtulník Apache byl sestřelen obyčejnou puškou, je velmi malá. Jelikož hrozil únik citlivých materiálů, tak se americká armáda rozhodla vrak zničit. Použila na to dvojici raket MGM-140 ATACMS.  Po nezdařeném útoku následovaly diskuse o příčinách selhání. Kritika směřovala zejména k rozhodnutí vyslat bojové vrtulníky na misi v takové vzdálenosti od vlastních linií. Obhájci útoku upozorňovali na chybné plánování a špatný odhad nepřátelských sil. Nakonec se američtí velitelé rozhodli po dvou dnech útok zopakovat. Tentokrát už byl koordinován s dělostřelectvem a bojovými letadly F/A-18 Hornet. Změna taktiky přinesla pozitivní výsledky. Bylo zničeno 7 protiletadlových děl, 5 radarů, 3 děla a 25 vozidel, přičemž spojenci neztratili ani jeden stroj.

Cíl Jenkins.

Obsazením mostu ve městě Al-Kifl byla pověřena 1. brigáda pod velením plukovníka Willa Grimsleye. Ta byla ale v době vydání rozkazu rozptýlena mezi městy Násiríja a Nadžaf. V blízkosti cíle se nacházel pouze protiletadlový oddíl a průzkumná jednotka. 25. března kolem 02:00 protiletadlový oddíl spustil útok na pozice iráckých milicí rozmístěných v cílové oblasti. Postup byl ale pomalý, a to i přes dělostřeleckou podporu. Nakonec velitel požádal o vyslání posil. Plukovník Grimsley převelel do oblasti bojů rotu B 3. praporu 7. pěšího pluku. Ta dorazila na bojiště kolem 8:30 a následně vystřídala protiletadlový oddíl v čele útoku.  V 11:00 se spojenecké jednotky probojovaly až k mostu. Tři tanky vjely na most a Iráčané se ho v tu chvíli pokusili vyhodit do vzduchu. Výbuch ale nebyl dostatečně silný na to, aby most spadl. Jak se ukázalo, most nebyl vážně poškozen a byl schopen zvládnout nápor vozidel. Iráčané se však nevzdávali ani po tom, co se americké jednotky probojovaly na opačný břeh. Odhaduje se, že do boje se zapojilo kolem 1 200 Iráčanů. I přes tak silný nápor se malé jednotce podařilo udržet most až do příchodu posil 26. března. Po 36 hodinách strávených v boji se americkým vojákům podařilo definitivně odříznout severní trasu k městu.

Cíl Floyd.

Útok na most ve městě Abu Sachajr začal 25. března v 6:00. Kvůli písečné bouři byla viditelnost omezena na 25 metrů, takže postupující vojska byla při vyhledávání nepřítele odkázána na termovizní kamery. V 10:43 dorazil 3. prapor 7. jezdeckého pluku k mostu. Při průzkumu bylo zjištěno, že most není podminovaný. Část jednotek přešla na severní stranu mostu, ale tam už čekala irácká vojska, která využila špatného počasí k přiblížení.  Ve stejné době napadla irácká vojska i jednotky na jižní straně. Činnost vrtulníků byla znemožněna, ale letadla nad bouří shazovala pumy s GPS naváděním na cíle označené pozemními jednotkami. Náletů se zúčastnily i bombardéry B-1B Lancer, které zničily mimo jiné i dvojici iráckých tanků T-72.  Jednotky na severu pokračovaly v postupu směrem k městu. Odpor byl silný a nepříteli se podařilo zasáhnout několik spojeneckých vozidel. Dva tanky Abrams a a jedno bojové vozidlo pěchoty M2 Bradley byly zasaženy raketami, což mělo za následek detonaci vezené munice. Při konstrukci vozidel se s touto situací počítalo, a tak díky vhodné konstrukci neutrpěly posádky žádné ztráty na životech. Objevily se informace, podle kterých měla být vozidla zasažena raketami 9M133 Kornet, kterými Irák oficiálně nedisponoval. Odborníci se ale přiklánějí k názoru, že detonace způsobily zásahy do slabě chráněných míst. Večer irácké útoky ustaly, což umožnilo americkým jednotkám upevnit své postavení na obou březích.

Obklíčení.

26. března se 2. prapor 69. obrněného pluku pokusil spojit se 7. jezdeckým plukem, čímž by se podařilo město definitivně obklíčit. Postupující vojska se nesetkala se silnějším odporem, takže spojení vojsk se vydařilo a 7. jezdecký pluk se po 120 hodinách na bojišti mohl stáhnout.  Situace ve městě byla ale stále horší. Civilisté, kteří město opustili, tvrdili, že fanatičtí bojovníci věrní Saddámu Husajnovi nutili členy milicí al-Kuds pod hrozbou zabití rodinných příslušníků setrvat v boji. Objevovaly se i informace, podle kterých představitelé strany Baas vraždili civilisty, kteří odmítali spolupracovat. Ale ani tato opatření nedokázala udržet iráckou armádu bojeschopnou. Svědčí o tom i výpověď zajatého iráckého plukovníka, podle níž mu z jeho jednotky o síle 1 200 mužů zůstalo jen 200. 27. března došlo k prvnímu zaznamenanému případu sebevražedného útoku. Atentátník se odpálil na kontrolním stanovišti americké armády, přičemž zabil čtyři vojáků 7. pěšího pluku 3. pěší divize.

Pád Nadžafu.

Náhodné irácké útoky na zásobovací konvoje podnikané z obklíčených měst donutily americké velitele, aby postup na Bagdád o několik dní zpomalili. Rozhodli se nejprve zajistit zázemí a až potom spustit konečný útok. 28. března dorazily k Nadžafu jednotky 101. výsadkové divize podporované jedním praporem z 1. obrněné divize.  29. března spustili američtí výsadkáři útok na město. Ještě v ten den se jim podařilo obsadit tamní letiště. O dva dny později začaly těžké boje v okolí mešity Iman Alího, jednoho z nejsvětějších míst pro stovky milionů šíitů. Boje trvaly čtyři hodiny, ale vojáci si byli vědomi duchovního významu tohoto místa, takže boje zasáhly mešitu jen minimálně.  Američtí velitelé úmyslně neblokovali cestu z Nadžafu do města Hilla. Iráčané chtěli 1. dubna přesně podle jejich očekávání využít tuto trasu na ústup. Za krátko se stali terčem útoku lehkých bojových vrtulníků OH-58 Kiowa. Ve stejný den do bojů zasáhl i 70. obrněný pluk. Druhý den byl spuštěn koordinovaný útok na vytipované pozice zbytků nepřátelských sil a 4. dubna bylo město plně v rukou spojenců.

Bitva o Nadžaf probíhala od 24. března do 4. dubna 2003 mezi iráckými a spojeneckými vojsky. Šlo o jednu z největších bitev války v Iráku. Samotná operace probíhala ve dvou fázích. V první fázi 3. pěší divize obklíčila město a v druhé se do boje zapojila 101. výsadková divize, která měla za úkol město obsadit.

The Battle of Najaf was a major battle in the 2003 invasion of Iraq. The first stage of the battle was fought when the US 3rd Infantry Division fought to surround the town. The second stage was fought when soldiers from the U.S. 101st Airborne Division fought to clear and secure the city.


O albu.

Dne 23. března 2017 Kendrick Lamar vydal propagační singl „The Heart Part 4“, který se umístil na 22. příčce žebříčku Billboard Hot 100. O týden později vydal první singl z nového alba. Píseň s názvem „Humble“ (stylizováno jako "HUMBLE.") debutovala na 2. příčce žebříčku Billboard Hot 100, jako dosud jeho nejúspěšnější singl. Současně se jednalo o nejlepší debut rapové písně od roku 2010. Píseň si v prvním týdnu vydání koupilo 111 000 lidí a byla 49,8milionkrát streamována. Spolu se singlem byl ve stejné době vydán i videoklip. O týden později se píseň vyšplhala na vrchol žebříčku.  Dne 11. dubna 2017 na svém profilu na Twitteru zveřejnil obal a seznam písní svého čtvrtého alba. Obal navrhl Vlad Sepetov, který navrhl obaly také pro předchozí dva Lamarovy počiny z let 2015 a 2016.  Na albu hostuje zpěvačka Rihanna a skupina U2. Všechny názvy písní jsou jednoslovné, psané velkými písmeny a s tečkou na konci.  Album je oproti přechozímu, které obsahovalo prvky hudebních žánrů funk a jazz, více popové. Lamar zde poprvé spolupracuje s producentem Mike Will Made It, který proslul svými trapovými hity.  Jako druhý byl natočen a vydán videoklip k písni „DNA.“, po vydání videoklipu se píseň, díky streamingu, dostala na 4. příčku žebříčku Billboard Hot 100, jako Lamarova druhá nejúspěšnější po singlu „HUMBLE.“.

Po vydání.

Album debutovalo na první příčce žebříčku Billboard 200 s prodejem 603 000 ks (353 000 ks v přímém prodeji a 305 milionů streamů). V druhý týden se v USA prodalo dalších 239 000 ks, album se tím udrželo na první příčce žebříčku. Již 3. května 2017 album v USA získalo certifikaci platinová deska.  Po vydání alba se do žebříčku písní Billboard Hot 100 dostalo všech čtrnáct písní z alba. Nejúspěšnější byly písně "DNA" (4. příčka), "Loyalty" (ft. Rihanna) (14. příčka), "Element" (16. příčka) a "Love" (ft. Zacari) (18. příčka).  Album bylo nejprodávanějším albem prvního pololetí 2017, kdy se ho od dubna do června prodalo 1 772 000 ks (i se streamy). Na konci července 2017 album obdrželo certifikaci 2x platinová deska za 2 miliony kusů alba v distribuci (včetně streamů). Do konce roku 2017 se alba prodalo 2 747 000 ks po započítání streamů (z toho 930 000 ks v běžném prodeji). Nakonec bylo druhým nejprodávanějším albem roku 2017.  Obsah alba byl nominován na sedm cen Grammy, včetně nahrávky roku (za píseň "Humble") a alba roku ("DAMN."). Na slavnostním předávání cen celkem obdržel pět cen: tři za píseň "Humble" (rapový počin roku, rapová píseň roku, videoklip roku), jednu za píseň "Loyalty" (ft. Rihanna) (rap/zpěv spolupráce roku) a jednu za album "DAMN." (rapové album roku). Lamar v roce 2018 obdržel za album "DAMN." Pulitzerovu cenu za hudbu.

Ohlasy kritiků.

Album bylo u kritiků přijato s obecným nadšením, stejně jako předchozí dvě studiová alba Kendricka Lamara. Na internetovém agregátoru recenzí Metacritic si album drží hodnocení 95 bodů ze 100.  Hudební publicista Karel Veselý ve své recenzi pro Aktuálně.cz uvádí: "„Místo jazzem a psychedelií nasáklých instrumentálek z To Pimp a Butterfly nyní Lamar rapuje do trapových beatů, které zní z hiphopových klubů. A jestli mu na předchozí desce dělali stafáž ceněný jazzový saxofonista Kamasi Washington nebo avantgardní beatmaker Flying Lotus, tak na novince jejich místo zaujímají megahvězdy Rihanna a U2.“" A dodává: „"Míchat pop a velké koncepty ale může být někdy i celkem ošemetné. A Kendrick Lamar na Damn někdy klesá pod tíhou svých ambicí v kolenou.“"  Hudební recenzent Radia Wave Jan Macháček ve své recenzi například píše: "„Jedno lze o Lamarově čtvrtém albu říct s jistotou – jedná se o jeho doposud nejchaotičtější desku, která je rozstřelena v širokém spektru od tvrdých rapových bangerů (HUMBLE.) až po sladké rádiové hitovky (LOYALTY. s hostující Rihannou). Skladby se v mnoha případech během své stopáže zlomí do dvou až tří odlišných beatů, jako by fanouškům i médiím vzkazoval: Vyber si, kým chceš, abych byl. Můžu být kýmkoli si zamanu.“" A na závěr shrnuje: "„DAMN. je syrovou bipolární výpovědí génia rozervaného mezi slávou a angažovaností i meditací nad krvavou historií, současnou post-obamovskou érou i nejistou budoucností. Ze všeho nejvíc je ale manifestací Lamarova zřejmě nekonečného tvůrčího potenciálu.“"  Další hudební redaktor Radia Wave Vojtěch Jírovec se ve své recenzi snaží vystihnout obsah textů desky, který popisuje slovem „strach“. Lamar prostřednictvím textů na albu odkrývá vše, čeho se právě bojí. "„Na albu DAMN. se nachází jedny z nejpůsobivějších portrétů života popkulturních hvězd a ve skladbách Feel nebo Lust nechává nahlédnout až do vlastního nitra. Mezilidské vztahy zkorodované závistí, neurózy způsobené neustálým tlakem očekávání a tísnivá osamocenost místa na vrcholu rapové pyramidy, to všechno se podařilo vmáčknout do těch několika mála řádek textu a minut hudby.“"

Damn (stylizováno jako "DAMN.") je čtvrté studiové a zároveň třetí album u major labelu amerického rappera Kendricka Lamara. Album bylo nahráno u Top Dawg Entertainment a Aftermath Entertainment a vydáno 14. dubna 2017. Oproti předchozímu albu je toto více popové.  Album se umístilo na první příčce žebříčku Billboard 200 jako Lamarovo třetí v řadě. Vedoucím singlem byla píseň „Humble“ (1. příčka žebříčku Billboard Hot 100).

Damn (stylized as DAMN.) is the fourth studio album by American rapper Kendrick Lamar. It was released on April 14, 2017, through Top Dawg Entertainment, distributed by Aftermath Entertainment and Interscope Records.  The album features production from a variety of record producers, including executive producer and Top Dawg Entertainment label-head Anthony "Top Dawg" Tiffith, Sounwave, DJ Dahi, Mike Will Made It, and Ricci Riera; as well as further production contributions from James Blake, Steve Lacy, BadBadNotGood, Greg Kurstin, The Alchemist, and 9th Wonder, among others. "Damn" features appearances from singers Rihanna and Top Dawg signee Zacari, along with Irish rock band U2.  "Damn" received widespread critical acclaim and topped the US "Billboard" 200 with 603,000 album-equivalent units earned in its first week. It also topped the chart of Canada while reaching number two in Australia, Belgium, Denmark, Ireland, the Netherlands, Norway, Sweden, and the United Kingdom. It was supported by three official singles: "Humble", "Loyalty", and "Love", the first of which became Lamar's first number-one single on the US "Billboard" Hot 100 as a lead artist. "Damn" was certified triple platinum by the Recording Industry Association of America (RIAA) in May 2018 and was also the "Billboard" Year-End number one album of 2017.  "Damn" topped "The Village Voice"s Pazz & Jop critics poll and was named the best album of 2017 by several other publications. It became the first non-jazz or classical work to earn a Pulitzer Prize for Music and won Best Rap Album at the 2018 Grammy Awards, as well receiving a nomination for Album of the Year at the ceremony.


Prostředí.

Žije v otevřených nebo zalesněných savanách, na územích namnoze využívaných pouze pro chov dobytka, kde je považována za běžně se vyskytujícího obojživelníka. Jedná se převážně o náhorní plošiny v nadmořské výšce 1000 až 2000 m pokryté hlavně písčitou až písčito-hlinitou půdou. Na těchto územích spadne, v závislosti na blízkosti k západními nebo východnímu pobřeží, průměrně od 230 do 1000 mm srážek ročně. Tato rozdílnost je způsobována mořskými proudy, studeným mořským Benguelským proudem obtékající jih afrického kontinentu se západu a teplým Agulhasským proudem tekoucím na východní straně. Na některých místech mohou být až po 120 dnů v roce ranní přízemní mrazíky. Vyskytuje se v oblastech, ve kterých dominuje travnatý porost se zřetelným horním patrem dřevitých, keřovitých nebo stromovitých rostlin, které jsou v období sucha postihovány častými požáry, při nichž zhruba desetina rostlin nepřežije.

Popis.

Otylka krátkohlavá je drobná, pouze 2 až 3 cm velká zemní žába s tlustým, téměř kulovitým tělem a silně zploštělou obličejovou části. Nohy má nápadně krátké, první a páté prsty zadních nohou jsou širší než delší. Barva těla téměř odpovídá prostředí ve kterém se pohybují, bývá od světle po tmavě hnědou, na zádech a po obou stranách mívá nažloutlé skvrny a od oka do podpaží vede černý pruh. Kůže na zádech může být zrnitá nebo hladká, na břichu je vždy hladká.

Chování.

Vyhrabává si hluboké podzemí nory kde bývá mírně vlhké klima, ukrývá se do nich v případě ohrožení nebo tam přečkává období sucha. Za potravou vylézá po ochlazení nebo po dešti. Při vyrušení reaguje nafouknutím svého těla pomocí obrovských plic a párových hrudních vaků, v noře se tím zaklíní a dravec ji nemůže vytáhnout. Krátké nohy jsou výhodné pro pohyb v noře, na povrchu jí však nedovolují skákat a proto po zemi leze. Neumí plavat, do vody nikdy nevstupuje a při vodním přívalu se nafoukne vzduchem a nechává se vodou unášet. Žere mravence, termity a drobný hmyz. Ozývá se hvízdavými zvuky vydávanými v dlouhých sériích s rychlostí přes 60 tónů za sekundu.

Rozmnožování.

Po silných deštích na jaře nebo počátkem léta vyleze z podzemního úkrytu nejdříve samec a poblíž si připraví vhodné místo, vyhrabe mělkou, vlhkou proláklinu porostlou trsem trávy. Tam se usadí a začne po dobu až pěti dnů a nocí volat samici, voláním soupeří se sousedními samci. Po příchodu suchého počasí nebo při vyrušení se schová do podzemní nory, po pominutí nebezpečí se vrátí na své místo a pokračuje ve vábení.  K vlastními páření dochází v typické žabí poloze, kdy samec sedí na zádech samice a objímá ji předníma nohama. Samec je podstatně menší a má krátké nohy, takže samici neobejme. Aby se na zádech udržel, vypustí samice lepkavý, na vzduchu tuhnoucí sekret, kterým se samec na její záda přilepí. Samice pak vyhrabe hnízdní noru hlubokou asi 30 cm, do které naklade asi 45 oplodněných vajíček zabalených v želatinovém obalu a noru zahrabe. Za šest týdnů malé, již zcela vyvinuté žabky hnízdo opustí. Samice do doby vylíhnutí setrvává v těsném blízkosti, o potomstvo však viditelně nepečuje.

Otylka krátkohlavá ("Breviceps adspersus") je zemní žába adaptovaná k hrabavému způsobu života na suchu a rozmnožování se bez potřeby vod, z vajíček se líhnou přímo malé žabky. Je nejrozšířenějším druhem rodu otylka, vyskytuje se v Angole, Botswaně, Jihoafrické republice, Mosambiku, Namibii, Svazijsku, Zambii a v Zimbabwe.

Breviceps adspersus (common rain frog or bushveld rain frog) is a species of frog in the family Brevicipitidae. It is found in Angola, Botswana, Mozambique, Namibia, South Africa, Swaziland, Zambia, and Zimbabwe. Its natural habitats are dry savanna, moist savanna, temperate shrubland, subtropical or tropical dry shrubland, subtropical or tropical moist shrubland, temperate grassland, subtropical or tropical dry lowland grassland, arable land, pastureland, plantations, and urban areas.


Místo konání.

Díky vítězství Salvadora Sobrala s písní „Amar Pelos Dois“ na Eurovizi 2017 soutěž poprvé v historii hostí Portugalsko. Hostující televize Rádio e Televisão de Portugal (RTP) a Evropská vysílací unie (EBU) vybrala jako místo konání 63. ročníku soutěže Altice (dříve MEO) Arénu v Lisabonu.  Tato multifunkční aréna byla postavena pro Expo 1998 a má kapacitu 20 000 diváků, díky čemuž se řadí mezi největší kryté stavby svého druhu v Evropě. Jedná se také o největší uzavřenou arénu v Portugalsku. Nachází se v srdci moderní severovýchodní části města Parque das Nações, která hostila právě i Expo '98. Spojení mezi touto částí města a mezinárodním letištěm Portela zajišťuje metro, vlak ji pak spojuje se zbytkem Portugalska, jako i Evropy.

Výběr hostitelského města.

V den finále Eurovize 2017 bylo portugalským televizním vysílatelem RTP oznámeno, že v případě výhry by se Portugalsko ujmulo pořádání příštího ročníku. Na tiskové konferenci, která se konala po vítězství Salvadora Sobrala, navrhl výkonný producent soutěže Jon Ola Sand portugalskou stanici k organizování příštího ročníku. V reakci na to potvrdil ředitel RTP, Nuno Artur Silva, že se Portugalsko ujme hostování Eurovize 2018. Též zmínil právě MEO Arénu jako pravděpodobné místo konání. 15. května 2017 stanice uvedla, že se další ročník pravděpodobně bude konat v MEO Aréně, následujícího dne ovšem přišla s oznámením, že žádné konečné rozhodnutí ještě nepadlo.  Zde je výpis podmínek účasti ve výběrové fázi, které byly odeslány RTP Evropskou vysílací unií těsně po portugalském triumfu v Kyjevě: Kromě Lisabonu projevila zájem o pořádání události i města Braga, Espinho, Faro, Gondomar, Guimarães a Santa Maria da Feira. Starosta města Porto, Rui Moreira, prozradil, že nemá zájem „utrácet miliony eur“ na hostování soutěže, ale podporuje města v metropolitní oblasti Porta, tj. Espinho, Gondomar a Santa Maria da Feira.  13. června 2017 se zástupci stanice RTP v sídle Evropské vysílací unie (EBU) v Ženevě setkali s eurovizním výborem. Během této schůze se úředníci RTP zúčastnili workshopu týkající se témat spojených s hostováním soutěže. Také se poučili ze zkušeností ukrajinského vysílatele UA:PBC. Dostali i příležitost sdělit některé plány Eurovize 2018, jako návrhy hostujících měst.  25. července 2017 EBU a RTP definitivně potvrdily Lisabon jako místo konání dalšího ročníku. Hlavní město tak vyhrálo ve výběrovém kole hostujícího města. Předstihlo tak města Braga, Gondomar, Guimarães a Santa Maria da Feira, která se oficiálně ucházela o organizaci soutěže. Při této příležitosti RTP naznačilo, že dějištěm všech akcí spjatých se soutěží bude městská část Parque das Nações, kde se nachází již zmíněná Altice Arena.

Účastníci.

1. semifinále.

Prvního semifinále se zúčastnilo 19 zemí. Z automaticky postupujících států do finále, tedy tzv. "Velké pětky" a vítěze minulého ročníku, měly právo na hlasování Portugalsko, Španělsko a Velká Británie.

2. semifinále.

Druhého semifinále se zúčastnilo 18 států. Z automaticky postupujících zemí v tomto semifinále hlasovaly Francie, Německo a Itálie.

Finalisté.

Účastníci velkého finále, jejich určené pořadí, výsledné pořadí a celkově získané body (od poroty i publika).

Ostatní státy.

Podmínkou účasti v Eurovision Song Contest je aktivní členství národního vysílatele v Evropské vysílací unii (EBU), který bude schopen samotnou show vysílat. EBU poslala pozvánku všem 68 aktivním členům unie. Některé státy účast v tomto ročníku potvrdily, některé ale odmítly:

Incidenty.

Cenzura čínského vysílání.

Čínská televize Mango TV vysílala 1. semifinále soutěže s devítihodinovým zpožděním. Z vysílání přitom vystřihla reprezentanty Albánie a Irska, a to včetně následné rekapitulace všech 19 účastníků semifinále. Albánie byla vystřižena kvůli tetování reprezentanta Eugenta Bushpepy a členů jeho kapely, Irsko pak z důvodu údajné propagace homosexuality. Během přenosu byly taktéž rozmazány duhové vlajky, symbol LGBT hnutí, v publiku a tetování ostatních reprezentantů. V reakci na to Evropská vysílací unie (EVU) ukončila partnerství s televizí Mango TV s tím, že cenzura není v souladu s všeobecnými a celkovými hodnotami EVU, a že je hrdá na tradici oslavování odlišností prostřednictvím hudby. To vedlo k zákazu vysílání druhého semifinále a finále v Číně. Mluvčí mateřské televizní společnosti Hunan TV uvedl, že si nebyli vědomi úprav, kterých se dopustila televize Mango TV. Irský reprezentant Ryan O’Shaughnessy později v rozhovoru pro BBC uvedl, že toto nebrali na lehkou váhu, a že si myslí, že se jednalo o krok správným směrem.

Kritika kulturní etiky izraelského vystoupení.

Po ukončení Eurovize 2018 se v reakci na vystoupení izraelské reprezentantky a následné vítězky soutěže Netty s písní „Toy“ vyskytly názory kritizující její kostým a celkový vzhled pódia jejího vystoupení. Zpěvačka na sobě měla kimono a drdol, součástí stage pak byly tzv. Maneki Neko, tedy japonské sošky pro štěstí. To vše mělo podle kritiků projevit neúctu k japonské kultuře, na Twitteru pak bylo několika uživateli toto představení označeno za urážlivé.  Toto téma se vyskytlo i 14. května 2018 v britském ranním pořadu "Good Morning Britain" moderovaném Trishou Goddard a Piersem Morganem. Ti se Netty zastali s tím, že zpěvačka tyto předměty do vystoupení zakomponovala proto, že naopak japonskou kulturu uznává. Moderátorům na druhou stranu oponovala anglická novinářka Rebecca Reid, podle které nešlo o vyzdvihnutí této kultury, nýbrž o pouhý kostým.

Narušení britského vystoupení.

Během finálového vystoupení britské reprezentantky SuRie na pódium vtrhl muž, vytrhl mikrofon ze zpěvaččiných rukou a vykřikl „Moderní nacisté britských médií, požadujeme svobodu! Válka není mír!“ Tento narušitel byl později identifikován jako „Dr ACtivism“, politický aktivista z Londýna. Ke zpěvačce se dostal díky jedné z kamer, na kterou vylezl a dostal se tak na jeviště. Poté, co SuRie nakonec své vystoupení dokončila, do vysílání bylo vloženo interview s ostatními reprezentanty sedícími v tzv. green roomu, tedy v části arény, kde sedí delegace všech států po a před jejich vystoupeními. Britská zpěvačka následně odmítla náhradní vystoupení nabídnuté organizátorem soutěže. Interpretka rovněž ukázala několik modřin, které ji aktivista způsobil. Na oficiálním kanálu Eurovision Song Contest na serveru YouTube je zveřejněn upravený záznam představení. Kritická pasáž je nahrazena záznamem z show pro poroty, která se odehrála předešlý večer. Video ovšem obsahuje interview s ukrajinskou delegací, které bylo součástí improvizovaného vstupu z green roomu.

Výběr běloruské písně.

Podle pravidel Evropské vysílací unie (EVU) musí být soutěžní píseň ve všech zemích vydána poprvé po 1. září před samotnou Eurovizí. 10. února 2018 však vyšlo najevo, že ukrajinský zpěvák Alekseev, který se přihlásil s písní „Forever“ do běloruského národního kola, již tuto skladbu zazpíval v květnu 2017 v ruské Stavropoli, a to v ruské podobě s názvem „Navsegda“. Celkem šest interpretů vyhrožovalo odstupem z běloruského výběru, zpěvačka Sofi Lapina tak dokonce učinila. Poté, co zpěvák provedl drobné úpravy skladby, umožnila mu Běloruská televizní a rozhlasová společnost (BTRC) účastnit se národního kola. To vyhrál a stal se tak reprezentantem země na Eurovizi 2018. 23. února 2018 mu EVU povolila původní anglickou verzi s názvem „Forever“, 28. března 2018 pak Alekseev přišel s finální verzí s odlehčeným úvodem a přidaným refrénem na konci.

Zranění českého reprezentanta.

Během první semifinálové zkoušky 29. dubna 2018 si český reprezentant Mikolas Josef během salta poranil záda. Zkoušku o třech vystoupeních dokončil, posléze ale musel odjet do nemocnice. Večer pak svůj stav objasnil na svém instagramovém účtu, na který napsal: „Mohu potvrdit, že jsem se během zranil během zkoušky a situace se během následujících hodin zhoršila. Momentálně nemohu ani chodit. Hned co jsem přijel z jedné nemocnice, už směřuji do další.“ Následně ale uvedl, že „vystoupí, ať to stojí, co to stojí“. Zpěvák nakonec s drobnými úpravami vystoupení 8. května na 1. semifinále soutěžil, postoupil a skončil šestý ve finále.

Eurovision Song Contest 2018 byl 63. ročník soutěže Eurovision Song Contest. Soutěž se konala v Altice Areně v Lisabonu, hlavním městě Portugalska, a to po vítězství portugalského zpěváka Salvadora Sobrala s písní „Amar Pelos Dois“ na předchozím ročníku v Kyjevě na Ukrajině. Portugalsko na Eurovizi zvítězilo poprvé v historii a poprvé tak soutěž i organizovalo. 1. semifinále se uskutečnilo 8. května, 2. semifinále 10. května a finále 12. května.  17. listopadu 2017 byla oficiálně potvrzena účast 43 zemí poté, co Makedonie byla po udělení zákazu účasti kvůli nezaplaceným daním Evropské vysílací unii, po domluvě opět vpuštěna na soutěž. Po roční pauze se do soutěže vrátilo Rusko, které bylo kvůli nevpuštění ruské reprezentantky Juliji Samojlové na Ukrajinu v roce 2017 diskvalifikováno.  Vítězem roku 2018 se stala zpěvačka Netta zastupující Izrael, s písní „Toy" zpívanou v angličtině a hebrejštině. Izrael tak vyhrál celkově počtvrté (předtím v letech 1978, 1979 a 1998). Českou republiku reprezentoval Mikolas Josef s písní „Lie to Me“, který se celkově umístil na 6. místě (u diváků na 4. místě), což je historicky nejlepší výsledek země od vstupu do této soutěže.  Obě semifinále a finále dohromady sledovalo celkem 186 000 000 diváků, tedy o 4 miliony více než předchozí rok.

The Eurovision Song Contest 2018 was the 63rd edition of the annual Eurovision Song Contest. It took place in Lisbon, Portugal, following Salvador Sobral's win at the 2017 contest in Kiev, Ukraine with the song "Amar pelos dois". It was the first time Portugal had hosted the contest - 54 years after the country made its debut. Organised by the European Broadcasting Union (EBU) and host broadcaster Rádio e Televisão de Portugal (RTP), the contest was held at the Altice Arena, and consisted of two semi-finals on 8 and 10 May, and the final on 12 May 2018. The three live shows were hosted by Filomena Cautela, Sílvia Alberto, Daniela Ruah and Catarina Furtado. It was the first Eurovision Song Contest held on the Atlantic coast.  Forty-three countries participated in the contest, equalling the record of the and editions. returned after their absence from the previous edition.  The winner was Israel with the song "Toy", performed by Netta and written by Doron Medalie and Stav Beger. This was Israel's fourth victory in the contest, following their wins in 1978, 1979, and 1998, and their first top five placing in more than a decade. Cyprus, Austria, Germany and Italy rounded out the top five. Cyprus achieved their best result in their Eurovision history. Further down the table, the Czech Republic also achieved their best result to date, finishing sixth. Portugal finished in the last place of the final, making it the third time that the host country ranked in the bottom five since . For the first time since the introduction of the semi-finals in , Azerbaijan, Romania, and Russia all failed to qualify for the final. Also, for the first time since , no countries of the Caucasus region (, and Azerbaijan) participated in the final. The EBU reported that the contest had a worldwide audience of around 186 million viewers, surpassing the 2017 edition by over 4 million.


Historie výroby.

Projekt Roveru 75 začal jako součást tří nových návrhů pod vedením Richarda Woolleyho a to jako velký sedan s kódovým označením Flagship, menší vozidlo (s kódovým jménem Eric) a 75. Z nich se ujal pouze koncept 75. Původním cílem bylo znovu faceliftovat předchozí model Rover 600, ale po převzetí Rover Group automobilkou BMW bylo rychle rozhodnuto, že tato platforma nebude znovu použita, ale bude nahrazena zcela novým modelem.  Práce na novém modelu s kódovým označením R40 pokračovaly s malými provozními zásahy ze strany BMW. Design byl přijat nadšenou reakcí ze strany vedení a obě společnosti věřily, že klasický vzhled bude pro Rover ideálním směrem. Byly přijaty nové, revoluční konstrukční postupy 3D simulace virtuální reality včetně technik simulace "ebuild", čímž se zajistilo, že vůz ve fázi sériové výroby dosáhne špičkové kvality.  K pohonu nového vozu byla využita řada benzinových a vznětových motorů o objemu od 1,8 až po 2,5 litru. K dispozici byly čtyřválcové benzínové motory Rover řady K-Series objemu 1.8 litru a šestiválcové benzínové agregáty řady KV6 se čtyřmi vačkovými hřídeli nabízeným buď s objemem 2.0 litru s krátkým zdvihem nebo revidovaný o objemu 2,5 litru. Dvoulitrový šestiválec byl kvůli emisním limitům později nahrazován čtyřválcem K-Series o objemu 1,8 litru s turbodmychadlem. Jako vznětový motor byl použit BMW M47, který byl Roverem značně přepracován a dostal nové označení M47R.  Všechny modely byly dále osazovány buď pětistupňovou manuální převodovkou Getrag 283 od stejnojmenné firmy, která byla dodávána z nového závodu Getrag ve městě Bari v Itálii nebo pětistupňovou automatickou převodovkou JATCO JF506E čímž se Rover 75 stal jedním z prvních automobilů s příčným uložením motoru, který byl touto převodovkou osazen.  Vůz byl vybaven kotoučovými brzdami doplněnými systémem Bosch 5.7 se čtyřkanálovým ABS a elektronickým rozložením brzdné síly. Ruční brzda byla ovládána lankem, které bylo spojeno s bubnem integrovaným uvnitř zadních kotoučů.  Přední náprava typu MacPherson byla ukotvena litými spodními rameny ve tvaru L. Široké rozestupy montážních bodů, poddajné vymezovací vložky a obvodový podrám poskytly modelu komfortní jízdní vlastnosti s jemným a přesným řízením a to napříč modelovou řadou včetně sportovních derivátů jako je pozdější MG ZT. Jako zadní náprava byla nakonec zvolena po dlouhých úvahách osvědčená víceprvková koncepce BMW Z-Axle, která byla vyvinuta roku 1988 pro sportovní vůz BMW Z1.

Popularita a prodej.

Počáteční prodeje modelu Rover 75 během roku 1999 nesplnila očekávání a oproti konkurenčním modelům stejné třídy, jako bylo BMW řady 3 nebo Audi A4 se v prodejních mapách britských automobilů příliš neprosadil. Důvodem bylo hlavně to, že při veřejném odhalení automobilu na autosalonu v Birminghamu byl bohužel plánován i projev šéfa společnosti BMW Bernda Pischetsrieder, který mediálně zcela zastínil odhalení nového automobilu. Tento projev totiž mimo jiného obsahoval kritiku přístupu britské vlády k finanční pomoci při sanaci továrny Rover v Longbridge (kde měly být vyráběny také nové modely Mini a R30). Média to interpretovala tak, že BMW není spokojeno s pokračujícími finančními ztrátami a zamýšlí tedy ukončit výrobu vozů Rover a továrnu uzavřít. To nepochybně vyděsilo mnoho potenciálních kupujících a to i přes velmi pozitivní reakce na samotný vůz. Tyto reakce dokonce předčili očekávání oproti konkurenčnímu modelu Jaguar S-Type, který byl odhalen ve stejný den jen o pár stánků dál na totožné výstavě. Tržby se nakonec v průběhu roku 2000 výrazně zvýšily a Rover 75 se tak v dubnu toho roku stal pátým nejpopulárnějším automobilem v Británii. V době bankrotu MG Rover Group v dubnu 2005 se vůz stále poměrně dobře prodával a dokonce několik neprodaných vozů bylo na skladě ještě na počátku roku 2007, kdy se čínská společnost Nanjing Automobile, která skoupila práva na tento model chystala znovu otevřít továrnu v Longbridge.  Na základě kombinace bezpečnosti, výkonu a nákladů na údržbu byl Rover 75 v roce 2011 ve Spojeném království považován za auto s nejmenšími náklady na provoz včetně pojištění napříč věkovými skupinami a u dieslových variant byl na základě spotřeby a výše daní Rover 75 považován za nejúčinnější naftový vůz ve své třídě.  Vozy jsou i přes své stáří stále oblíbené a jsou aktivně podporovány kluby vlastníků, které se rozrůstají.

Flexibilní elektronický systém.

Elektronický systém Rover 75, který byl částečně převzat z BMW byl navržen jako celistvý kompletní systém pro automobily (zabudovaný audiosystém, navigace, televizní a telekomunikační systémy) a je založen na velmi flexibilním automobilovém počítačovém systému BMW, který byl pro potřeby Roveru jednoduše upraven. Výsledkem tohoto kroku je, že model Rover 75 lze snadno upgradovat pomocí nejnovějších technologií BMW, včetně systému Bluetooth, navigačního systému na bázi DVD a širokoúhlých displejů stejně jako CD přehrávačů s možnostmi přehrávání i formátu MP3.

Přehled motorů.

Rover 75 (včetně jeho sportovní verze MG ZT) byly poháněny kombinací vlastních benzínových motorů řady K-series (včetně KV6), osmiválcového motoru Ford Modular V8 a motorů na LPG. Verze se vznětovým motorem používala motory BMW M47. Ten byl označen jako M47R, jelikož se od originálního modelu odlišoval a měl vylepšené vlastnosti, které byly pro Rover jedinečné. Původní motor BMW M47 byl podélný, kdežto M47R, vytvořený speciálně pro Rovery ve spolupráci s rakouskou firmou Steyr, byl uložen příčně. Dále byl vybaven technologií Common rail, větším turbodmychadlem a sofistikovaným systémem řízení a měření teploty agregátu. Nicméně jádro motoru i hlava zůstali shodné s původním modelem od BMW.

Rover 75 je osobní automobil vyšší střední třídy vyráběný v letech 1998 – 2000 společností Rover Group a od roku 2000 nástupnickou společností MG Rover Group. Rover 75 byl vyráběn ve verzi sedan nebo kombi s pohonem předních kol a v roce 2002 byla představena i verze V8 s osmiválcovým motorem Ford vpředu, pohonem zadních kol a zvětšeným rozvorem. V roce 2001 uvedla MG Rover také sportovní verzi pod značkou MG nazvanou MG ZT.  Rover 75 byl vyvinut automobilkou Rover Group v Cowley u Oxfordu během jediného roku. Poté, co BMW odprodali celou skupinu Rover Group, se výroba převedla na nově vzniklou společnost MG Rover Group, kterou založilo konsorcium Phoenix Venture Holdings okolo bývalého výkonného ředitele Roveru Johna Towerse. Výrobní kapacita byla poté přestěhována do posledního závodu ve vlastnictví Roveru v Longbridge v Birminghamu. V Cowley zůstala pouze výroba vozu Mini, kterou si BMW ponechali.  Rover 75 byl odhalen veřejnosti v roce 1998 na výstavě British International Motor Show v Birminghamu a první vyrobené kusy se začaly prodávat v únoru 1999. Výroba modelů Rover 75 a MG ZT skončila 8. dubna 2005, kdy byl na výrobce MG Rover Group vyhlášen konkurz.

The Rover 75 is an executive car that was produced by British car manufacturers Rover Group and later by MG Rover, under the Rover marque. The Rover 75 was available with front-wheel drive in either a saloon or estate body style and latterly, in long-wheelbase form and a rear-wheel drive, V8-engined specification. In 2001, an MG-branded version was launched by MG Rover, called the MG ZT.  Rover 75s were built by the Rover Group at Cowley, Oxfordshire, for just a year. After owner BMW divested its interests in Rover, the 75 was built by the new MG Rover Group at their Longbridge site in Birmingham.  The Rover 75 was unveiled to the public at the Birmingham Motor Show, with deliveries commencing in February 1999. Production of the Rover and later MG badged models ceased on 8 April 2005 when manufacturer MG Rover Group entered administration. The 75 was well received and it is considered to be one of the Rover brand's best models.


Popis.

Komplex je velký 150 × 35 metrů a stojí na vápencové skále, která leží ve výšce asi 152 metrů nad mořem a která svému okolím dominuje. Z pozice hradu můžete vidět Monte Bonifato a záliv Castellammare. Hrad je nepřístupný ze tří stran kvůli strmým stěnám skály, na kterých je postaven. Jediný přístup se nachází na západě, který vede k první řadě obrany hradu. Od první linie obrany, která zahrnuje mimo jiné studnu, kostelní síň a další prostory, můžete přijít na dvůr, který je spojen s druhým okruhem zdí přes portál až do třetího kruhu zdí, který zahrnuje podlouhlou věž. Konečně jádro hradu ležící v jižní části pevnosti je obdélníkové, s rozlohou 7 × 21,50 m.

Historie.

Původ hradu spadá před rok 1093, ve kterém Roger I. Sicilský definoval hranice diecéze Mazara, která zahrnovala Calatubo. Ve starověku byla kolem hradu vesnice Calatubo, která založila své podnikání na těžbě kamene pro vodní a větrné mlýny z lomů kolem potoka Finocchio, jak zmínil arabský geograf Al-Idrísí v Tabula Rogeriana, napsané v roce 1154.  Vesnice Calatubo byla po dobytí Fridrichem II. Štaufským opuštěna a hrad ztratil původní funkci vojenské pevnosti, která se změnila na farmu. Během tohoto období se hrad spojil se sklady, stájemi a dalšími strukturami, které byly využívány pro správu ho léna Calatubo.  Od středověku má hrad Calatubo díky své viditelnosti důležitou strategickou roli: byl součástí řady věží a pevností podél pobřeží od Palerma po Trapani. Tato obranná linie byla použita k přenosu světelných signálů v případě útoku Saracenů. Zejména hrad Calatubo zaručil tok informací, který se odehrával mezi základnami Carini, Partinico a Castellammare del Golfo.  Na konci 19. století byly ve druhém nádvoří zřízeny sklady pro výrobu vína "Calatubo". Hrad zůstal v dobrém stavu až do zemětřesení Belice v roce 1968. Použití stavby jako ovčína a nelegální vykopávky, které měly za cíl objekty nekropole ze sedmého století př. Kr. dále ničily hrad.  V roce 2007 ho město Alcamo koupilo za 60 tisíc eur a během několika posledních let (2003-2014) byl několikrát uveden jako součást kulturní iniciativy "I Luoghi del Cuore", kterou sponzoroval italský orgán pro životní prostředí (FAI), jehož cílem je ochrana a posílení uměleckého a kulturního dědictví Itálie.

Hrad Calatubo, italsky "Castello di Calatubo", je pevnost nedaleko města Alcamo, na Sicílii, v jižní Itálii. Jsou zde pozůstatky osídlení Elymů a pohřebiště.

The Calatubo Castle (Latin: "catrum Calathatubi"; Arabic: قلعة ﺍوبي - "Qal'at 'Awbi"; Italian: "Castello di Calatubo") is a fortress located near the town of Alcamo, Sicily, southern Italy.  The site has remains of a settlement of the Elymians and a necropolis.  Being next to A29 motorway, it has fallen into disrepair and is therefore closed to visitors, although the Town Council of Alcamo has often expressed the desire to recover it.