Adresářový server.

Adresářový server umožňuje uchovávat různé typy dat. Je ale optimalizován pro data, která nevyžadují příliš časté aktualizace. Na rozdíl od relačních databází také adresářový server nepodporuje složité transakce a kontrolu referenční integrity. Tuto starost musíme v případě potřeby naprogramovat v samotné aplikaci.  Můžeme tedy říci, že je vhodným místem pro ukládání specifických informací - a to ve standardizované formě. Z přívlastku „standardizovaná“ vyplývá, že nasazení adresáře je výhodné, když uchovávaná data zapadají do definovaného standardu. Můžou jimi být třeba informace o společnostech, zaměstnancích, uživatelských účtech atd. Právě pro tyto typy dat má adresářový server předdefinována schémata (=seskupení definic tříd a atributů. Každý záznam pak musí být instancí jedné ze tříd). To vyplývá především z poptávky, adresářové služby bývají nejčastěji využívány k centralizaci dat (uživatelských, zaměstnaneckých atd.), a proto jsou pro tyto účely dostupná i schémata.  Pokud jsou totiž data ukládána způsobem definovaným pevnou specifikací, nic nebrání jejich obecnému využití ve vícero aplikacích. Ačkoli vývojáři netuší nic o konkrétní struktuře, znají alespoň nutnou „obálku“, ve které musí být data uložena. Opírají se o předdefinovaná jména atributů a mohou tak předpokládat, že v hodnotě určitého atributu je zastoupena očekávaná hodnota (např. pro uživatelské jméno je rezervován atribut uid, pro heslo k uživatelskému účtu zase userPassword). Adresářový server umožňuje spravovat informace centrálně, odděleně od konkrétní aplikace. Spojením těchto dvou vlastností (oddělená správa a specifikací určená forma) je jednoduše možné docílit toho, že k různým aplikacím přistupujeme pod stejnými uživatelskými údaji.  Tvorba vlastních schémat a objektových tříd bývá umožněna, je nutné ji ale využívat s rozmyslem. Při implementaci samotné aplikace byste totiž museli požadovat i integraci Vašeho schématu do adresářového serveru zákazníka. Snižuje se tedy výhoda snadné integrace aplikace do existujícího IT prostředí zákazníka, kterou technologie adresářových služeb nabízí.

Informační model.

Úkolem informačního modelu LDAP je definovat datové typy a informace, které lze v adresářovém serveru ukládat. Data jsou uchovávána ve stromové struktuře pomocí záznamů. Pod pojmem záznam si můžeme představit souhrn atributů (dvojice jméno - hodnota). Atributy nesou informaci o stavu daného záznamu. Záznamy, uložené v adresáři, musí odpovídat přípustnému schématu. Pod pojmem schéma si představme soubor povolených objektových tříd a k nim náležících atributů. Z faktu, že každý záznam je instancí objektové třídy, vyplývá, že musí obsahovat všechny atributy vedené u dané objektové třídy jako povinné. Mimo to může obsahovat i atributy nepovinné, nicméně opět musí vybírat pouze z množiny příslušící dané objektové třídě. Viz příklad konkrétní definice objektové třídy, např. třídy person ve schématu (např. v serveru OpenLDAP je tato třída součástí základního schématu core.schema).  Vidíme, že každá objektová třída je v počátku své definice jednoznačně určena svým ID a jménem. V informačním modelu je definována i dědičnost objektových tříd pomocí definice následující za klíčovým slovem SUP. Můžeme tak snadno určit, na které objektové třídě je definovaná třída založena. Následují pak definice povinných a nepovinných atributů.  I atributy musí být definovány v souboru schématu.  Výše uvedený příklad ukazuje definici atributu pro příjmení. I atribut musí být definovaný jednoznačným ID. A i atribut může být podle zákonů dědičnosti odvozen od svého předchůdce. V tomto případě je atribut sn (nebo surname) odvozen od atributu name.  Podrobnější informace o definování objektových tříd a atributů je možno hledat v literatuře či definici samotných schémat – např. v serveru OpenLDAP se jedná o soubory v adresáři etc/schema.  Je nutné připojit konstatování, že záznam nemusí být instancí pouze jedné objektové třídy. Ty jsou ve schématu uspořádány hierarchicky. A mohou být trojice různých druhů, od kterých se pak odvíjí možnost jejich využití a kombinace v definici záznamu.

Jmenný model.

Úkolem jmenného modelu LDAP je definovat, jakým způsobem budou data v adresáři organizována a jak je možné se na ně odkazovat.  Každý záznam musí být jednoznačně identifikovatelný pomocí svého rozlišovacího jména (DN = Distinguished Name) v rámci celého stromu serveru. Musí být také jednoznačný pomocí relativního rozlišovacího jména (RDN = Relative Distinguished Name) v rámci jedné úrovně větve v adresáři. RDN se skládá ze jména a hodnoty identifikujícího atributu. Není vhodné za RDN považovat např. atribut pro křestní jméno s hodnotou Jana (givenName=Jana), protože nositelů tohoto jména může být na dané úrovni více. Vhodněji vybraným atributem může být např. emailová adresa (atribut mail) nebo uživatelské jméno pro vstup do nějakého systému (atribut uid).  K záznamům přistupujeme pomocí cesty. Cesta je synonymem pro výše zmíněné rozlišovací jméno DN. Rozlišovací jméno je závislé na zvoleném sufixu a na poloze záznamu v adresářovém stromu. Sufix je část rozlišovacího jména, která je společná všem záznamům, často bývá odvozena od lokality, nebo od internetové domény. To proto, aby zaručila danému adresáři jedinečnost (i v rámci celého světa). Např. sufix patřící firmě ABC by mohl mít následující podobu: dc=abc, dc=cz (dc je povinným atributem objektové třídy dcObject, zastupující komponenty internetové domény). Sufix je ale pouze jednou z částí, pomocí které identifikujeme záznam v rámci adresáře. A zatímco ten je pro každý záznam v adresáři shodný, další část rozlišovacího jména se musí pro každý záznam lišit. Při tvorbě rozlišovacího jména postupujeme „zdola nahoru“, na rozdíl od tvorby cest v klasickém adresářové struktuře, kde postupujeme od kořene „shora dolů“. Rozlišovací jméno poskládáme z relativních rozlišovacích jmen předchůdců daného záznamu.  Rozlišovací jméno zaměstnance z adresářového serveru firmy ABC může mít následující podobu: uid=jana.jiraskova, dc=abc, dc=cz. Zatímco pro stejného zaměstnance platí relativní rozlišovací jméno uid=jana.jiraskova.

Funkční model.

Funkční model umožňuje pomocí základních operací manipulovat a přistupovat k záznamům v adresáři a měnit či zjišťovat tak jejich stav.

Bezpečnostní model.

Úkolem bezpečnostního modelu je zabránit přístupu neoprávněné osoby k informacím v adresáři.

Autentizace.

Úkolem autentizace je ověření identity uživatele, který se snaží o spojení s adresářovým serverem. Uživatel může být autentizován několika způsoby.  V adresářovém serveru proběhne autentizace úspěšně v případě, že dané uživatelské jméno bude připadat nějakému existujícímu záznamu. A rozlišovací jméno tohoto záznamu obsahuje atribut s heslem (userPassword) se stejnou, jako zadanou, hodnotou.  Podobným způsobem probíhá i autentizace správce celého adresáře, jehož rozlišovací jméno definujeme v konfiguračním souboru implementace adresářového serveru (např. OpenLDAP). Jen s tím rozdílem, že danému uživateli přísluší heslo, které není uchováno v adresáři, ale ve zmíněném konfiguračním souboru.  To sebou přináší i nutná bezpečnostní opatření. Jelikož hesla jsou velmi citlivá a nepřejeme si jejich zveřejnění, můžeme v adresářovém serveru využívat možností jejich ukládání v šifrované podobě (podle dostupných šifrovacích algoritmů). Implementace adresářových serverů nejednou obsahují programy pro šifrování hesel (např. v OpenLDAP můžeme využít programu slappasswd.exe, který podporuje jako výchozí algoritmus SSHA, můžeme jej však atributem programu změnit). Veškerá hesla je tedy doporučeno ukládat v šifrované podobě – jak atributy userPassword, tak i heslo správce adresáře v konfiguračním souboru.  K některým operacím není nutné být autentizován, záleží na nastavení přístupových práv, pak můžeme využít i anonymní autentizace.

Autorizace.

Autorizace úzce souvisí s mechanizmem autentizace a nastupuje po jejím úspěšném ukončení. Jejím úkolem je zajistit, aby měl autentizovaný uživatel přístup pouze k datům a operacím, ke kterým je oprávněn. Tato problematika tedy úzce souvisí s nastavením přístupových práv k záznamům a atributům.  Přístupová práva můžeme nastavit až na úroveň jednotlivých atributů. Pokud se jedná o adresář, ve kterém ukládáme přístupové informace jednotlivých uživatelů, mohlo by se nám zdát vhodné toto nastavení: Uživatel má právo write na všechny své atributy, právo read na atributy ostatních uživatelů, mimo atributu userPassword ostatních uživatelů, na které nemá právo ani read (nemá právo si ho tedy vůbec prohlížet). Nastavení pak může v konfiguračním souboru serveru OpenLDAP vypadat následovně:  Nastavení přístupových práv jsou velmi mocná. Mimo zmíněných práv read, write a none existují další. Např. právo compare umožňuje znát výsledek porovnávací operace, aniž by uživatel musel mít právo dané atributy číst.

LDAP ("Lightweight Directory Access Protocol") je definovaný protokol pro ukládání a přístup k datům na adresářovém serveru. Podle tohoto protokolu jsou jednotlivé položky na serveru ukládány formou záznamů a uspořádány do stromové struktury (jako ve skutečné adresářové architektuře). Je vhodný pro udržování adresářů a práci s informacemi o uživatelích (např. pro vyhledávání adres konkrétních uživatelů v příslušných adresářích, resp. databázích). Protokol LDAP je založen na doporučení X.500, které bylo vyvinuto ve světě ISO/OSI, ale do praxe se ne zcela prosadilo, zejména pro svou „velikost“ a následnou „těžkopádnost“.  Protokol LDAP již ve svém názvu zdůrazňuje fakt, že je „odlehčenou“ (lightweight) verzí, odvozenou od X.500 (X.500 – Mezinárodní standard, vyvinutý spolkem International Consultative Commitee of Telephony and Telegraphy, pro formátování elektronických zpráv přenášených přes sítě nebo mezi počítačovými sítěmi).  Aplikace funguje na bázi klient-server. V komunikaci využívá jak synchronní, tak asynchronní mód. Součástí LDAP je autentizace klienta. Při provádění požadavku lze nedokončený požadavek zrušit příkazem abandon.

The Lightweight Directory Access Protocol (LDAP) is an open, vendor-neutral, industry standard application protocol for accessing and maintaining distributed directory information services over an Internet Protocol (IP) network. Domain Directory services play an important role in developing intranet and Internet applications by allowing the sharing of information about users, systems, networks, services, and applications throughout the network. As, directory services may provide any organized set of records, often with a hierarchical structure, such as a corporate email directory. Similarly, a telephone directory is a list of subscribers with an address and a phone number.  LDAP is specified in a series of Internet Engineering Task Force (IETF) Standard Track publications called Request for Comments (RFCs), using the description language ASN.1. The latest specification is Version 3, published as RFC 4511 (a road map to the technical specifications is provided by RFC4510).  A common use of LDAP is to provide a central place to store usernames and passwords. This allows many different applications and services to connect to the LDAP server to validate users.  LDAP is based on a simpler subset of the standards contained within the X.500 standard. Because of this relationship, LDAP is sometimes called X.500-lite.account.


Situace před konferencí.

Německo a Rusko se po 1. světové válce dostaly do mezinárodní izolace. Oba státy měly dluhy a ostatní země s nimi nechtěly obchodovat, dokud tyto dluhy nebudou uhrazeny. Rusko mělo dluhy předválečné, válečné a byla po něm požadována náhrada za zahraniční majetek, který byl zkonfiskován během říjnové revoluce. Na Pařížské mírové konferenci v roce 1919 bylo Německo označeno za hlavního viníka rozpoutání války a byly po něm požadovány tvrdé reparace. Evropa se po válce těžce zotavovala a nezaměstnanost a inflace se zvyšovaly. Začaly se množit hlasy, že zapojením obou zemí do mezinárodního obchodu by se mohla ekonomická situace zlepšit. Začátkem ledna 1922 bylo v Cannes, kde se konalo zasedání Nejvyšší spojenecké rady Dohody, rozhodnuto, že se uskuteční hospodářská a finanční konference, na kterou bude pozváno i Německo a Rusko.  Do čela ruské delegace byl původně jmenován Lenin, ale kvůli bezpečnostním důvodům byl nahrazen lidovým komisařem zahraničí Gregorijem Čičerinem. Ruskou taktikou pro konferenci bylo nabízet jednotlivým zemím výhodnější podmínky než všem zemím dohromady a tak vnést mezi významné účastníky konference rozkol. Zatímco jednání s Velkou Británií, Francií a Itálií se jevilo jako obtížné, větší šance na úspěch se daly očekávat při jednání s Německem. Navíc s Německem už, byť omezený, obchod probíhal. Například v létě 1920 si Rusko objednalo v Německu lokomotivy a materiál pro stavbu železnic.  Proto také cesta ruské delegace na konferenci vedla přes Berlín, kde byla 1. dubna 1922 přijata říšským kancléřem Josephem Wirthem a ministrem zahraničí Waltherem Rathenauem. Při jednání se bylo Německo ochotno zříci úhrady ztrát vzniklých při bolševické revoluci pokud Rusko tyto ztráty neuhradí ani jiným zemím. Dále bylo Německo ochotno slíbit, že bez souhlasu Ruska na konferenci žádnou dohodu nepodepíše. Rusové však požadovali aby se Německo zřeklo i úhrady válečných ztrát a na což Němci nebyli ochotni přistoupit a proto k žádné dohodě nedošlo.

Janovská konference.

Konference v Janově byla zahájena 10. dubna 1922 za účasti 29 zemí. Delegáti, kterých bylo více než 2000 zasedali v paláci San Giorgo. První den proběhly zahajovací projevy a druhý den se jednání přeneslo do komisí a subkomisí.  Zatímco oficiální jednání vázla, v kuloárech panoval čilý ruch. Mezi sídly jednotlivých delegací se pohybovalo množství poslů. Výjimkou nebyly ani sídla ruské delegace a ani sídlo britského premiéra Lloyda George ve vile Albertis v Janově. 24. dubna se jednání s Rusy kromě Britů zúčastnili také Francouzi, Italové a Belgičané. Předmětem jednání byla snaha přimět Rusko aby uznalo dluhy předcházejících vlád. Rusové naproti tomu požadovali náhradu ztrát, které způsobila intervence a blokáda. K žádné dohodě však nedošlo.  Německo, které se kuloárových rozhovorů zatím neúčastnilo, začalo mít obavy ze vzniku dohody, která by pro ně byla nepříznivá. 15. dubna se proto sešel Ago von Maltzan s Čičerinovým náměstkem Adolfem Joffem. Dohodli se, že obě strany jsou ochotny podepsat spolu vzájemnou smlouvu bez ohledu na výsledek konference. V noci na 16. dubna oznámili Rusové Němcům, že jsou ochotni navázat na berlínské rozhovory.  16. dubna v 11. hodin přijela německá delegace do hotelu Palazzo Imperiále v lázeňském středisku Rapallo, kde měla sídlo ruská delegace. Týž den večer podepsali Rathenau s Čičerinem smlouvu ve dvou rovnomocných jazykových verzích. Smlouva měla necelé dvě stránky a obsahovala tyto body:  Po uzavření této smlouvy se na Janovské konferenci nepodařilo už nic významnějšího dohodnout a konference bez úspěchu skončila. Pro Německo byla tato smlouva první rovnoprávnou mezinárodní smlouvou po 1. světové válce a pro Rusko znamenala proražení hospodářské i politické blokády po revoluci.

Další sbližování Ruska a Německa.

Zatímco v Rusku byla smlouva přijata jako jednoznačný diplomatický úspěch, v Německu se našla celá řada kritiků. Ministr zahraničí Rathenau byl dokonce 24. června 1922 zabit při atentátu. Přesto spolupráce mezi oběma zeměmi pokračovala. Ve vojenské oblasti jim umožňovala obcházet Versailleskou smlouvu. Rusové získali moderní technologie a těžké zbraně a Němci mohli v Rusku cvičit svoje letectvo. Obě země měly dokonce společná vojenská zařízení:  V říjnu 1925 byla v Berlíně podepsána německo–ruská hospodářská smlouva o spolupráci v železniční a námořní dopravě, o daních, o ochraně průmyslového vlastnictví a navíc o úvěru pro Sovětský svaz ve výši 106 miliónů marek na financování sovětských zakázek v Německu. V dubnu 1926 byla podepsána další smlouva o přátelství a neutralitě mezi SSSR a Německem, ve které se obě strany zavázaly zachovat neutralitu v případě útoku třetí země. Navíc SSSR obdržel další úvěr tentokrát na 300 miliónů marek.

Rapallská smlouva byla podepsána 16. dubna 1922 v Rapallu (Itálie). Šlo o smlouvu mezi Německem a Sovětským Ruskem (Ruskou sovětskou federativní socialistickou republikou). Byly tím obnoveny diplomatické styky mezi oběma zeměmi, které se zřekly navzájem náhrady válečných škod a přiznaly si doložku nejvyšších výhod. Byla to první mezinárodní smlouva, uzavřená Ruskem po Říjnové revoluci. Rusko se tím tedy dostalo z diplomatické izolace.

The Treaty of Rapallo was an agreement signed on 16 April 1922 between the German Republic and Russian Soviet Federative Socialist Republic (RSFSR) under which each renounced all territorial and financial claims against the other following the Treaty of Brest-Litovsk and World War I.  The two governments also agreed to normalise their diplomatic relations and to "co-operate in a spirit of mutual goodwill in meeting the economic needs of both countries". Secretly the two sides established elaborate military cooperation, while publicly denying it.  It was a spinoff of the Genoa Conference, which included Germany and Russia. The talks had broken down when France demanded that the Soviets assume the prewar debt incurred by the Russian Empire and on immediate reparations by the Germans to the USSR. The Treaty was negotiated by Georgi Chicherin, foreign minister of the Russian Socialist Federal Soviet Republic, and his German counterpart Walther Rathenau. Ratifications were exchanged in Berlin on January 31, 1923. It was signed at the Hotel Imperiale in the Italian town of Santa Margherita Ligure, and registered in "League of Nations Treaty Series" on September 19, 1923. The treaty did not include secret military provisions; however secret military cooperation soon followed.  A supplementary agreement signed in Berlin on 5 November extended the treaty to cover Germany's relations with the other Soviet republics: of Ukraine, Belarus, Armenia, Georgia, Azerbaijan and the Far Eastern Republic. Ratifications were exchanged in Berlin on October 26, 1923, and the supplementary protocol was registered in "League of Nations Treaty Series" on July 18, 1924.  The agreement was reaffirmed by the Treaty of Berlin, 1926.


Kněžství Ludmily Javorové.

V září 1970 se biskup Davídek rozhodl svolat na 25.–26. prosince 1970 do Kobeřic u Brna sněm společenství „Koinótés“, sítě tajně svěcených biskupů a kněží. Jedním z projednávaných témat mělo být i teologické posouzení možnosti svěcení žen. Na sněmu došlo k rozkolu podzemní církve, který přetrval až do roku 1989. Dva dny po sněmu Davídek vysvětil Ludmilu Javorovou na jáhna a kněze. Domníval se, že aktuální situace ho k takovému mimořádnému počinu opravňuje. Účelem svěcení bylo zajištění duchovní služby v ženských věznicích a pracovních táborech. Nesměla působit jako kněz veřejně a mimo věznice.  Vzhledem k tomu, že mnozí měli pochybnosti o platnosti kněžského svěcení ženy, v roce 1983 napsala Javorová papeži. Dopis předala v Praze osobně kardinálu Františku Tomáškovi a ten slíbil předat jej papeži. Odpověď nedostala. Když byla proti její vůli zveřejněna informace o jejím vysvěcení, doslechla se, že papež velkoryse anuloval její exkomunikaci. V roce 1996 byla předvolána na brněnské biskupství, které jí z Vatikánu tlumočilo, že je jí výkon kněžské služby zakázán. V roce 2001 Vatikán veřejně oznámil, že podle Katechismu katolické církve a podle pastýřského listu Jana Pavla II. "Ordinatio sacerdotalis" (1994) lze platně vysvětit na kněze jen pokřtěného muže.  „Marně hledám odpověď na to, že nikoho v mé církvi nezajímaly žádné okolnosti, za kterých bylo rozhodnuto o svěcení, kde jsem vzala jistotu tohoto charisma a jak jsem s touto službou nakládala. Postupovalo se jen v řádu práva a z hodiny na hodinu byl rozumově vynesen ortel neplatnosti. Nikdo se nezamyslel nad tím, že co je v bytí, nelze zrušit jen tímto způsobem, tedy prostým zákazem.“ – vyjádřila se k tomu. Ludmila Javorová v současné době (2012) vyučuje náboženství v římskokatolické farnosti u kostela sv. Cyrila a Metoděje v Brně-Židenicích.

Ludmila Javorová (* 31. ledna 1932 Brno) byla blízkou spolupracovnicí tajného biskupa Felixe Maria Davídka při budování skryté církve mezi lety 1964–1989, jejíž existence byla reakcí na ničivé zásahy komunistického režimu proti církvím. 28. prosince 1970 Davídek Ludmilu Javorovou vysvětil na jáhna i na římskokatolického kněze. V roce 1996 jí bylo církví oficiálně sděleno, že je jí výkon kněžské služby zakázán, protože její svěcení je podle katolického církevního práva neplatné.

Ludmila Javorová (born 1932, Brno) is a Czech Roman Catholic woman who worked in the underground church during the time of communist rule in Czechoslovakia and served as a vicar general of a clandestine bishop. She is known for being one of a number of Czech women who were allegedly ordained priests, the religious result of which is in dispute.


Historie.

Lemuři se objevili na Zemi asi před 58 miliony let. Jméno pochází z latinského "Lemures", což byli duchové zemřelých, kteří se prý za nocí ozývali pekelným křikem a nářky (období starověkého Říma). Ve skutečnosti jde o mírumilovné býložravce, živí se však i hmyzem.

Výskyt a biotop.

Stejně jako ostatní lemuři je lemur kata endemitem ostrova Madagaskar. Je nejrozšířenějším druhem čeledi. Obývá listnaté lesy, suchá křovinatá území, vlhké horské lesy a lesní porosty podél břehů řek ve výše položených oblastech na jižním a jihozápadním Madagaskaru. Pobývá převážně v korunách stromů. Vytváří skupinky. Počet zvířat v nich se liší podle regionu a dostupnosti potravy. Většinou kolísá od 6 do 25 zvířat.

Popis.

Lemur kata je poměrně velký druh lemura. K jeho typickým znakům patří dlouhý pruhovaný ocas, který pomáhá udržovat rovnováhu při skocích a slouží mu také k dorozumívání ve vysoké trávě. Délka jeho těla je 39–46 cm, samotného ocasu 56–63 cm, celkově pak 95–110 cm. Váží v průměru 2,2 kg. Má velmi hustou srst. Je zbarvená od šedé po růžově hnědou a na hrudníku, krku a obličeji je bílá až krémová. Nos je černý. Lemur kata má reflexní vrstvu na sítnici oka, což zlepšuje jeho noční vidění. Také má vlhký, žláznatý nos, stejně jako ostatní druhy lemurů. Kůže lemura katy je černá až šedá, hladká a na rukou usnadňuje pohyb po zemi. Obě pohlaví mají pachové žlázy nad zápěstním kloubem a vylučují páchnoucí, hnědou, lepkavou látku. Lemur kata má štíhlé prsty; palec je oddělen od ostatních prstů na dlani, nejdelší je čtvrtý prst. Druhý prst je malý a slouží k čištění srsti. Má 36 zubů: dva řezáky, jeden špičák, tři premoláry a tři stoličky.

Potrava.

Lemur kata se živí zejména plody a listy tamarindu indického, známého jako "kily". Nepohrdne však ani květy, různými bylinami, kůrou, mízou, shnilým dřevem, pavučinou, larvami hmyzu, členovci a malými obratlovci (plazi a ptáci).

Rozmnožování.

Páří se v polovině dubna, mláďata se rodí jako dvojčata v srpnu a září. Zpočátku se drží matce na břiše, později se budou nosit na jejích zádech. Mláďata ochutnávají pevnou stravu již v prvním týdnu. Odstavena jsou v 5–6. měsíci života.

Chov v zoo.

Lemur kata patří mezi nejčastěji chované druhy. V Evropě to představuje takřka 400 zařízení; jen v Česku jde o 19 zoo. Z těch tradičních, založených před rokem 1989, jsou to:  Chován je však i v dalších zařízeních:  Na Slovensku je chován v Zoo Bratislava (k roku 2020) a Zoo Košice (k roku 2020)

Chov v Zoo Praha.

První lemur kata přišel do Zoo Praha v roce 1960. První úspěšný odchov se podařil roku 1986. Na dlouhou dobu poslední pak o osm let později, konkrétně 15. března 1994. Během té doby se podařilo odchovat šest lemurů. Dlouhou dobu (1996–2016) pak byla chována jen expoziční samčí skupina. Z původní skupiny se v roce 2016 do nově vzniklé chovné skupiny zapojil jen nejmladší samec, kterého doplnily dvě samice z Paříže a jedna z olomoucké zoo. V roce 2018 tak skupina čítala jednoho samce a tři samice a byla snaha tento druh po letech opět rozmnožit. To se podařilo, když se 16. dubna 2019 narodilo mládě (otec Tali ze Zoo Bratislava, matka Anka z Paříže), první po 25 letech. Další mládě přišlo na svět 11. 5. 2019. 4. března 2020 se samici Ance a samci Talimu narodilo v pořadí druhé mládě. 13. března 2020 přišla na svět dvojčata (matkou samice Móni, otcem Tali). Jednalo se o první mláďata narozená v době uzavření Zoo Praha z důvodu epidemie koronaviru. V tu dobu tak měla skupina osm členů.  Lemuři kata obývají ostrov nedaleko vstupu do zoo. Jejich expozice je pro návštěvníky průchozí. Vznikla v roce 2005.

Lemur kata ("Lemur catta") patří do řádu primátů, podřádu poloopic, čeledi denních lemurů (Lemuridae). Patří k nejoblíbenějším a nejvíce chovaným lemurům v zajetí (v zoologických zahradách). Stejně jako ostatní lemuři je ohroženým druhem.

The ring-tailed lemur ("Lemur catta") is a large strepsirrhine primate and the most recognized lemur due to its long, black and white ringed tail. It belongs to Lemuridae, one of five lemur families, and is the only member of the Lemur genus. Like all lemurs it is endemic to the island of Madagascar. Known locally in Malagasy as ' (, spelled ' in French) or "", it inhabits gallery forests to spiny scrub in the southern regions of the island. It is omnivorous and the most terrestrial of extant lemurs. The animal is diurnal, being active exclusively in daylight hours.  The ring-tailed lemur is highly social, living in groups of up to 30 individuals. It is also female dominant, a trait common among lemurs. To keep warm and reaffirm social bonds, groups will huddle together. The ring-tailed lemur will also sunbathe, sitting upright facing its underside, with its thinner white fur towards the sun. Like other lemurs, this species relies strongly on its sense of smell and marks its territory with scent glands. The males perform a unique scent marking behavior called "spur marking" and will participate in "stink fights" by impregnating their tail with their scent and wafting it at opponents.  As one of the most vocal primates, the ring-tailed lemur uses numerous vocalizations including group cohesion and alarm calls. Experiments have shown that the ring-tailed lemur, despite the lack of a large brain (relative to simiiform primates), can organize sequences, understand basic arithmetic operations and preferentially select tools based on functional qualities.  Despite reproducing readily in captivity and being the most populous lemur in zoos worldwide, numbering more than 2,000 individuals, the ring-tailed lemur is listed as endangered by the IUCN Red List due to habitat destruction and hunting for bush meat and the exotic pet trade. As of early 2017, the population in the wild is believed to have crashed as low as 2,000 individuals due to habitat loss, poaching and hunting, making them far more critically endangered.


Popis.

Náhorní plošina Nazca o rozloze asi 500 km² je dnes pouštní oblastí, ale je zřejmé, že v období přibližně 200 př. n. l.–800 let n. l. byla zemědělsky intenzivně využívána Indiány kultury Nazca. Současné znalosti této kultury jsou poměrně skromné, protože se nedochovaly žádné písemné památky a samotný zánik této civilizace není zcela vyjasněn.  Z dodnes ne zcela jasných důvodů vytvořili tito Indiáni na pouštní ploše více než 300 obrazců, většinou o rozměrech až několik desítek metrů. Obrazce znázorňují nejčastěji zvířata, hmyz, ryby a ptáky (například velmi známý je geoglyf zobrazující kolibříka), nalezneme zde i lidské postavy, geometrické obrazce, spirály a poměrně často dlouhé rovné linie o délce až několika kilometrů.  Samotný způsob tvorby těchto obrazců je velmi prostý a jednoduchý. Stačí odstranit 10–20 centimetrů povrchové tmavě zbarvené horniny a objeví se světle zbarvený vápencový nebo pískovcový podklad. K vytvoření jednoho obrazce je potřeba pouze několik hodin práce menší skupiny lidí. Předmětem úvah je však metoda, kterou byly tyto obrazce přesně vyměřeny, a především smysl těchto obrazců. Z povrchu země jsou tyto obrazce nerozlišitelné a v moderní době byly objeveny až ve 20. letech 20. století při leteckém průzkumu oblasti. I dnes používají turisté, kteří chtějí tyto geoglyfy pozorovat, buď letadla nebo vrtulníky.  Je zřejmé, že ani sami tvůrci obrazců je nemohli pozorovat v celku, i když někteří badatelé vyslovili domněnku, že Indiáni kultury Nazca mohli používat například jednoduché balony na teplý vzduch nebo velké draky, které by mohly unést jednoho člověka. Tak by bylo možné jak dirigovat tvůrce obrazců, tak pozorovat vytvořené dílo.

Obrazce na planině Nazca patří mezi tzv. geoglyfy. Na náhorní plošině jihoamerického Peru se nachází více než 300 obrazců, tvořených světlými liniemi, vzniklými odstraněním tmavšího vulkanického povrchu. Jednotlivé obrazce jsou zřetelné až při pohledu z letadla nebo balonu a dodnes není jednoznačně prokázáno, z jakého důvodu byly vytvořeny. Nachází se zhruba 360 km jihovýchodně od Limy v departementu Ica.

The Nazca Lines are a group of very large geoglyphs formed by depressions or shallow incisions made in the soil of the Nazca Desert in southern Peru. They were created between 500 BCE and 500 CE.  Most lines run straight across the landscape, but there are also figurative designs of animals and plants, made up of lines. The individual figurative geoglyph designs measure between 0.4 and 1.1 km (.2 and .7 mi) across. The combined length of all the lines is over 1,300 km (808 mi), and the group cover an area of about 50 km (19 sq mi). The lines are typically 10 to 15 cm (4 to 6 in) deep. They were made by removing the top layer of reddish-brown iron oxide-coated pebbles to reveal a yellow-grey subsoil. The width of the lines varies considerably, but over half are slightly over one-third meter (just over 1 foot) wide. In some places they may be only a foot (30.5 cm) wide, and in others reach 6 feet (1.8 m) wide.  Some of the Nazca lines form shapes that are best seen from the air (~1,500 ft, 457 m), though they are visible from the surrounding foothills and other high places. The shapes are usually made from one continuous line. The largest ones are about 370 m (1,200 ft) long. Because of its isolation and the dry, windless, stable climate of the plateau, the lines have mostly been preserved naturally. Extremely rare changes in weather may temporarily alter the general designs. As of 2012, the lines are said to have been deteriorating because of an influx of squatters inhabiting the lands.  The figures vary in complexity. Hundreds are simple lines and geometric shapes; more than 70 are zoomorphic designs of animals such as a hummingbird, spider, fish, condor, heron, monkey, lizard, dog, and a human. Other shapes include trees and flowers. Scholars differ in interpreting the purpose of the designs, but in general, they ascribe religious significance to them. They were designated as a UNESCO World Heritage Site in 1994.


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1310.  V této obci stávala poblíž kostela tvrz, která v letech 1578–1622 skrývala tajnou tiskárnu Českých bratří založenou biskupem Jednoty bratrské Janem Blahoslavem. Tvrz zanikla za třicetileté války a bratrská tradice byla následně smazána tak dokonale, že i na konci 19. století jen málokdo věděl, kde vznikala památná Bible kralická, jež má v historii českého národa i jeho jazyka významné místo.  Na konci šedesátých let byl v obci postaven muzejní objekt – Památník Bible kralické. Budovu navrhl v roce 1965 přední český architekt mezinárodního významu Bohuslav Fuchs.  Součástí obce byly i obce Lesní Jakubov (do roku 1879) a Horní Lhotice (do roku 1879 a od roku 1960). Mezi lety 1949–1960 byla obec začleněna do okresu Velká Bíteš. Od roku 1932 bylo v obci kino, od roku 1948 je v obci pošta. V obci byly zakládány spolky, čtenářský spolek byl založen v roce 1898, hasiči v roce 1899, Národní jednoty v roce 1906, agrární dorost v roce 1910, dělnický spolek v roce 1911, Sokol, Federovaná dělnická tělocvičná jednota a Domovina v roce 1924.  K 1. lednu 1957 byla provedena změna katastrální hranice mezi obcí Kralice nad Oslavou a sousedním městem Náměšť nad Oslavou. K Náměšti nad Oslavou bylo překatastrováno území o rozloze 5,8218 hektarů, na němž se tehdy nacházelo 13 obytných domů, nacházejících se v blízkosti zástavby města Náměšť nad Oslavou. Jedná se o oblast mezi silnicí spojující Kralice a Náměšť a Náměšťskou oborou, která je na státní mapě Náměšť nad Oslavou 2-8, vydané roku 1951 označena jako „Závratě“. V současnosti zde existují části ulic „Habří“ a „U Obory“. Překatastrování provedl KNV v Brně svým usnesením ze dne 14. září 1956.  Od 21. června 1999 obec užívá znak a vlajku.  Obec Kralice nad Oslavou v roce 2000 obdržela ocenění v soutěži Vesnice Vysočiny, konkrétně získala ocenění modrá stuha, tj. ocenění za společenský život. Obec Kralice nad Oslavou v roce 2002 obdržela ocenění v soutěži Vesnice Vysočiny, konkrétně získala ocenění bílá stuha, tj. ocenění za činnost mládeže. Obec Kralice nad Oslavou v roce 2003 obdržela ocenění v soutěži Vesnice Vysočiny, konkrétně získala ocenění zelená stuha, tj. ocenění za péči o zeleň a životní prostředí.  V roce 2019 si obec připomněla 440 let od vydání Bible kralické.

Kralice nad Oslavou (česky do roku 1900 "Králice", do roku 1960 pouze "Kralice"; německy "Kralitz") jsou obec ležící na východ od města Třebíče. Žije zde obyvatel. Obec od roku 1960 sestává ze dvou částí – Kralic nad Oslavou a Horních Lhotic. Obec leží na hlavní silnici mezi Brnem a Třebíčí na železniční trati Brno–Jihlava. Je součástí Mikroregionu Chvojnice.

Kralice nad Oslavou is a village and municipality ("obec") in Třebíč District in the Vysočina Region of the Czech Republic.  The municipality covers an area of , and has a population of 966 (as at 29 May 2009).  Kralice nad Oslavou lies approximately east of Třebíč, south-east of Jihlava, and south-east of Prague.  The village is notable for having had a secret printing shop of the Unity of the Brethren, in which the Bible of Kralice, the first complete translation of the Bible from the original languages into the Czech language, was printed between 1579 and 1593.


Přírodní podmínky.

Navzdory vysoké nadmořské výšce je klima v Šírázu relativně mírné, v některých případech ale mohou maximální zimní a letní teploty kolísat mezi 1 a 37 °C (dlouhodobý průměr je 6 a 30 °C). Srážky jsou přes léto výjimečné, prší téměř výhradně v zimě. Městem protéká řeka Rúdcháne-je Chošk (suché řečiště), která je po většinu roku vyschlá a její koryto ústí do bezodtokého slaného jezera jihovýchodně od města.

Historie.

V údolí při úpatí horstva Alláh o-Akbar je osídlení doloženo již v achaimenovské době, vznik opevněného sídliště je však spojen až s arabskou nadvládou po roce 648, kdy se v Šírázu postupně vytvořilo nové centrum Fársu místo dosavadního centra ve Stachru, zničeného muslimy. Již v 9. století se stal Šíráz rezidencí dynastie Saffárovců a později i Bújovců, čímž začal jeho rychlý rozkvět.  Po většinu středověku bylo město kulturní metropolí Persie, shromaždištěm básníků a literátů, a ani vpád Mongolů ho nijak výrazně nepostihl. Zkáza přišla teprve v 18. století, kdy Šíráz dobyli a vyplenili Afghánci, ale již za vlády Karíma Chána († 1779), který se zde usídlil, nastal nový rozvoj, kulturní i hospodářský.  Za Kádžárovců (1795–1925) význam města v souvislosti s přesunem rezidence do Teheránu na delší dobu upadl a počátkem 20. století zde došlo k rozsáhlým násilnostem proti židům. Dynastie Pahlaví pak zahájila ve třicátých letech rozsáhlou přestavbu aglomerace, jíž padla za oběť řada budov z dob vlády Karíma Chána a jeho nástupců (vznikly zde i první průmyslové podniky).  Moderní Šíráz je živou metropolí, městem zahrad a parků s řadou pamětihodností, z nichž některé prošly po islámské revoluci v roce 1979 zásadní rekonstrukcí.

Pamětihodnosti.

Nejnavštěvovanějšími místy v Šírázu jsou mauzolea básníků Háfize a Sa'dího, první z dob dynastie Zandovců (18. století), druhé navržené francouzským architektem A. Godardem v roce 1952. Obě jsou pro Íránce téměř poutními místy, zvláště hrobka Háfizova, kterou často vyhledávají mladé páry. Patrně nejdominantnější stavbou města však je citadela Karíma Chána, zbudovaná z cihel a sloužící jako rezidence i jako obytný prostor panovníka. Je tvořena dvoupatrovým palácem připomínajícím karavansaraj a mohutnou hradbou s cimbuřím, zpevněnou na rozích oválnými věžemi. Jednotlivé místnosti byly bohatě zdobeny nástěnnými malbami.  Ze sakrálních staveb je třeba připomenout Masdžid-e Džáme Atík (starou páteční mešitu), jejíž počátky sahají již do dob dynastie Saffárovců, Masdžid-e Vakíl z dob Karíma Chána a Masdžid-e Násir al Mulk, nazývanou též „Růžová mešita“. Mezi světskými stavbami vyniká palác v parku Bágh-e Eram, postavený ve slohu typickém pro kádžárovskou epochu.

Šíráz (persky: شيراز) je šestým největším městem Íránu a střediskem provincie Fárs, starověké Persidy. Leží asi 700 km jižně od Teheránu v nadmořské výšce 1 500 m n. m., okolní hornatý terén náleží k pohoří Zagros. Roku 2006 zde žilo 1 227 331 obyvatel.  V Šírázu je mezinárodní letiště, které patří k nejmodernějším v celé zemi. Z průmyslových odvětví zastoupených ve městě je třeba jmenovat textilnictví, cukrovarnictví, výrobu elektroniky, oceli a stavebních hmot.

Shiraz (; ) is the fifth-most-populous city of Iran and the capital of Fars Province also known as Pars (, ) and Persis (Persia). At the 2016 census, the population of the city was 1,869,001 and its built-up area with "Shahr-e Jadid-e Sadra" (Sadra New Town) was home to 1,565,572 inhabitants. Shiraz is located in the southwest of Iran on the "Rudkhaneye Khoshk" (The Dry River) seasonal river. It has a moderate climate and has been a regional trade center for over a thousand years. Shiraz is one of the oldest cities of ancient Persia.  The earliest reference to the city, as "Tiraziš", is on Elamite clay tablets dated to 2000 BC. The modern city was founded or restored by the Umayyads in 693 and grew prominent under the successive Iranian Saffarid and Buyid dynasties in the 9th and 10th–11th centuries, respectively. In the 13th century, Shiraz became a leading center of the arts and letters, due to the encouragement of its ruler and the presence of many Persian scholars and artists. It was the capital of Persia during the Zand dynasty from 1750 until 1800. Two famous poets of Iran, Hafez and Saadi, are from Shiraz, whose tombs are on the north side of the current city boundaries.  Shiraz is known as the city of poets, literature, wine (despite Iran being an Islamic republic since 1979), and flowers. It is also considered by many Iranians to be the city of gardens, due to the many gardens and fruit trees that can be seen in the city, for example Eram Garden. Shiraz has had major Jewish and Christian communities. The crafts of Shiraz consist of inlaid mosaic work of triangular design; silver-ware; pile carpet-weaving and weaving of kilim, called "gilim" and "jajim" in the villages and among the tribes. In Shiraz industries such as cement production, sugar, fertilizers, textile products, wood products, metalwork and rugs dominate. Shirāz also has a major oil refinery and is a major center for Iran's electronic industries: 53% of Iran's electronic investment has been centered in Shiraz. Shiraz is home to Iran's first solar power plant. Recently the city's first wind turbine has been installed above Babakuhi mountain near the city.


Struktura paketu.

Paket se skládá z řídících dat (metadat) a z uživatelských dat (užitečné zatížení, ). Řídící data poskytují síti potřebná data k doručení paketu, například adresu zdroje a cíle, kódy pro detekci chyb – kontrolní součty a informace o pořadí. Obvykle se řídící data nalézají v hlavičkách paketů a na jejich konci, přičemž uživatelská data jsou mezi nimi.  Různé komunikační protokoly používají různé konvence pro rozlišování mezi řídícími prvky a daty. V binárních synchronních přenosech používají pakety 8bitové skupiny (bajty) a k vymezení jednotlivých prvků jsou použity speciální znaky. Další protokoly (například Ethernet), definují začátek hlavičky a datových prvků jako pozici vzhledem k začátku paketu. Některé protokoly formátují informace na úrovni bitů místo použití bajtové úrovně.  Dobrý způsob jak pochopit paket je představit si ho jako dopis: hlavička je jako obálka a oblast dat je cokoliv, co se dá dovnitř obálky. Rozdíl je však v tom, že některé sítě mohou rozdělit větší pakety na menší, pokud je to nutné (menší části zůstávají ve formátu paketů) – viz fragmentace IP datagramů.  Sítě využívající pakety mohou využít dvě základní výhody: detekci chyb a adresaci více cílů doručení.

Detekce chyb.

Je efektivnější a spolehlivější vypočítat kontrolní součet nebo kontrolní cyklický kód z obsahu paketu než kontrolovat chyby pomocí paritního bitu. Přílohy paketů často obsahují data k detekci chyb, které se vyskytnou během přenosu.

Adresace paketů.

Moderní sítě obvykle spojují tři nebo více počítačů. V takovém případě hlavička paketu obsahuje adresovací informace tak, že paket je přijat správným cílovým počítačem. Ve složitějších sítích postavených na redundantních spojích a spojovacích uzlech (jako byl ARPANET a je moderní Internet) může série paketů poslaných z jednoho počítače do druhého využít k dosažení stejného cíle různé cesty. Tato technologie se nazývá přepojování paketů.

Paket versus datagram.

Termín paket označuje jakoukoliv zprávu naformátovanou jako paket, zatímco termín datagram označuje pakety služby nespolehlivého přenosu dat. Rozdíl mezi spolehlivým a nespolehlivým přenosem dat je ten, že v prvním případě odesílatel zprávy dostane při chybě přenosu zprávu značící selhání, zatímco v druhém případě nikoliv.  Například IP poskytuje nespolehlivé služby. TCP využívá IP ke spolehlivému přenosu dat. UDP využívá IP k nespolehlivému přenosu. Všechny tyto protokoly používají pakety, ale UDP pakety jsou nazývány datagramy.  Když Arpanet prorazil s paketově spínanými doménami, poskytl spolehlivé doručování paketů pomocí připojení počítače přes rozhraní 1822. Vysílající počítač jednoduše uspořádal data v paketu ve správném formátu, vložil adresu cílového počítače, a poslal zprávu přes rozhraní jeho IMP připojením. Jakmile byla zpráva doručena na cílový počítač, bylo potvrzení o doručení odesláno na vysílající počítač. Pokud by se zpráva nemohla po síti doručit, bylo odesláno chybové hlášení zpět na vysílající počítač.  Mezitím, vývojáři z Kyklady a ALOHAnet*** prokázali, že je možné vybudovat efektivní počítačovou síť bez poskytování zaručeného přenosu paketů. Toto později využili návrháři Ethernetu.  Pokud je k odesíláni využita síť s nezaručeným přenosem, pak se stává odesílatel odpovědným za zajištění spolehlivosti detekce a přenesení ztracených paketů. Následné zkušenosti Arpanetu uvádějí, že síť sama o sobě nemůže spolehlivě odhalit všechny chyby paketů a to klade důraz na detekci chyb při každém přenosu. To vedlo k vývoji Principu konec-konec*** (anglicky end-to-end principle), který je jedním ze základních internetových principů.

IP paket.

IP pakety se skládají z hlavičky a vlastních dat. Hlavička paketu IP obsahuje:

Odesílání s nezaručeným přenosem.

Mnoho sítí neposkytuje zaručený přenos, nezfalšování paketů nebo nepoškození doručených paketů, jako například internetový protokol UDP. Je však možné nastavit transportní protokol na vrch služeb paketů, která může poskytnout takovou ochranu. TCP a UDP jsou nejlepšími příklady vrstvy 4, Transportní vrstvy, ze sedmi vrstev OSI modelu.  Záhlaví paketu určuje datový typ, číslo paketu, celkový počet paketů, a IP adresy odesílatele a příjemce.

Paket označuje v informatice blok dat přenášený v počítačových sítích založených na přepojování paketů, kde je možné přenášet data i při výpadcích některých spojů. Některé typy síťových spojů přenos paketů nepodporují (například tradiční telekomunikační linky typu "bod-bod", ) a data se v nich přenášejí jako proud bajtů, znaků nebo bitů.

A network packet is a formatted unit of data carried by a packet-switched network. A packet consists of control information and user data, which is also known as the payload. Control information provides data for delivering the payload, for example: source and destination network addresses, codes, and sequencing information. Typically, control information is found in packet headers and trailers.  In packet switching, the bandwidth of the communication medium is shared between multiple communication sessions, in contrast to circuit switching, in which circuits are preallocated for the duration of one session and data is typically transmitted as a continuous bit stream.


Biografie.

Mládí, studium a účast na realistickém hnutí.

Narodil se ve Vysokém nad Jizerou v rodině vyučeného zedníka Petra Kramáře ze Stanového, později regionálně uznávaného zámožného stavitele a majitele cihelny. Matka Marie, rozená Vodseďálková, pocházela z rolnické rodiny vysockých starousedlíků, její dědeček byl starostou. Karel Kramář byl jediným přeživším z pěti dětí svých rodičů. Rodiče se upjali na jeho budoucí kariéru a spolu s ním rozhodli pro studium v Praze. V šestnácti letech Karel Kramář opustil domov a studoval na reálném gymnasiu v Praze na Malé Straně, bydlel v podnájmu na Hradčanech. V roce 1871 začal svá studia na malostranském gymnáziu, které v tehdejší době mělo dobrou vlasteneckou pověst. Od primy až do oktávy studoval s vyznamenáním, učil se jazykům, hrál na piáno a housle, kreslil a maloval. Tento širší zájem o jazyky a kulturu v mladých, studentských letech provázel Dr. Kramáře po celý život. V červnu 1879 maturoval s vyznamenáním a po prázdninách na podzim téhož roku odjel do Berlína, kde se dal zapsat na právnické fakultě, ale v letním semestru již studoval na univerzitě ve Štrasburku. Na podzim 1880 byl zapsán jako posluchač práv na pražské univerzitě, kde se účastnil velmi živě tehdejšího studentského národního života. Dne 24. dubna 1881 se stal doktorem práv na Právnické fakultě Univerzity Karlovy. Po dokončení právnických studií se nemusel živit prací a připravoval se na kariéru vysokoškolského pedagoga, proto se vypravil na další studia do ciziny. Nejdříve studoval národní hospodářství na berlínské univerzitě u prof. Adolfa Wagnera, jednoho z tzv. „katedrových socialistů” a odborníka finanční vědy a ještě týž rok se dal zapsat na pařížské svobodné škole politických věd, kam ho přilákala skvělá jména některých profesorů této školy zvláště Alberta Sorela, Emila Boutmy, Anatola Henry Leroy-Beauliena a ruského státníka Nik. Milutina. Studoval celkem na pěti zahraničních univerzitách: vývoj rakouského státního práva ve Vídni, národní hospodářství v Berlíně a politické vědy v Paříži a Štrasburku. Krátce také pobýval v Londýně. Doktorský diplom získal v Praze roku 1884.  Systematicky a důsledně se připravoval na politickou dráhu, sblížil se se svým bývalým pedagogem Josefem Kaizlem a s Tomášem Masarykem. Rád cestoval, ovládal dokonale čtyři jazyky - ruštinu, francouzštinu, němčinu a angličtinu, znal také základy latiny. Byl znamenitý debatér. Výhodou mladého politika byla i jeho finanční nezávislost. Vlastnil tkalcovnu v Libštátě, disponoval akciemi v "Pražské akciové tiskárně", estonské "Kränholmanufaktur" v Tallinnu a dalších podnicích, jeho otec byl majitelem cihelny v Semilech; jeho majetek posléze rozmnožil i sňatek.  Koncem 80. let spolupracoval s Masarykem a Kaizlem na formulování nového politického směru (takzvaný realismus). V lednu roku 1889 Kramář od Jana Herbena převzal a nadále financoval čtrnáctideník Čas. Vedl redakci, psal příspěvky, podobně jako historik a politik Antonín Rezek. Podílel se mimo jiné spolu s Tomášem Masarykem na založení České strany lidové – realistické.

Mladočeským politikem.

V roce 1890, v době vrcholící mladočeské kampaně proti punktacím, vstoupil stejně jako Kaizl a Masaryk k mladočechům. Ve volbách do Říšské rady roku 1891 byl za mladočechy zvolen do Říšské rady (celostátní parlament). Reprezentoval kurii venkovských obcí, obvod Jičín, Nová Paka atd. Od roku 1894 až do roku 1913 rovněž působil jako poslanec Českého zemského sněmu.  Zatímco Masaryk brzy od mladočechů odešel, Kaizl s Kramářem zůstali a postupně se stali hlavními představiteli realistického, umírněného proudu ve straně.  Roku 1894 byl spoluautorem Nymburské rezoluce mladočechů, která byla vítězstvím umírněného proudu a porážkou radikálně opozičního proudu. Během 90. let opakovaně vystupoval jako spojenec Kaizla a dalších realistických mladočechů. Koncem dekády jejich aktivity nasměrovaly dočasně mladočechy k provládnímu táboru. Šlo o postupný proces (takzvaná etapová politika). Když se moci ujala vláda Kazimíra Badeniho, podpořili mladočeši její návrh reformy volebního systému (Badeniho volební reforma) a v roce 1897 dojednali i zásadní změnu úředního statutu češtiny (takzvaná Badeniho jazyková nařízení). Tehdy již mladočeská strana vystupovala jako otevřeně provládní. Kramář o tom napsal Kaizlovi: „"My už kousli do zapovězeného jablka – a tu nevázanost na všecky strany jsme ztratili".“ Badeniho vláda ale padla pro odpor německorakouských nacionalistů proti jazykovým nařízením. Kramář se pak spolu s Kaizlem ještě snažili manévrovat vůči následujícímu vládnímu kabinetu (první vláda Paula Gautsche). Nechtěli převzít radikálně nacionální rétoriku, jakou tehdy například v německorakouském táboře praktikoval Georg von Schönerer, ale zároveň si byli vědomi, že po pádu Badeniho kabinetu se prostor pro výraznější naplnění českých požadavků a tedy i pro úspěchy mladočeské strany zužuje. Gautschova jazyková nařízení, se kterými předseda vlády Gautsch seznámil Kaizla a Kramáře, byla skromnějším a rovněž neúspěšným pokusem o revizi Badeniho jazykových nařízení.  V roce 1897 byl zvolen předsedou Mladočeské strany  Po celá 90. léta zůstával Kramář blízkým spolupracovníkem Kaizla, ale byl poněkud v jeho stínu. Občas se jejich názory rozcházely, například když koncem století Kramář otevřeně na parlamentní půdě zaútočil na zahraniční politiku státu, zatímco Kaizl tehdy byl loajálním ministrem financí v předlitavské vládě Franze Thuna-Hohensteina. Kramář se roku 1899 veřejně vyjádřil o Trojspolku (aliance Rakouska-Uherska, Německa a Itálie) jako o „"starém, obehraném luxusním klavíru, který sice ještě nemůžeme odložit do skladiště, na který také ale už současně nehrajeme".“  Nadále zůstával významným parlamentním politikem a řečníkem. Mandát ve vídeňském parlamentu obhájil ve volbách do Říšské rady roku 1897 (opět kurie venkovských obcí, obvod Jičín, Jilemnice, Semily atd.) i volbách do Říšské rady roku 1901 (nyní městská kurie, obvod Tábor, Pacov, Kamenice atd.).  V prvních letech 20. století po smrti Josefa Kaizla postupně převzal jeho pozici ve straně. Když se tehdy vláda Ernesta von Koerbera pokoušela o realističtější politiku a usmiřovací česko-německá jednání, se Kramář zapojil do těchto debat. V roce 1902 formuloval český postoj k státoprávním otázkám. Neodmítl zcela požadavek českých Němců na zavedení krajského zřízení, ale odmítl, aby kraje byly podřízeny přímo vládě, bez vazby na celozemský správní orgán. Aktivní byl i v roce 1905, kdy se v Předlitavsku začala vyostřovat pod vlivem revoluce v Rusku debata o demokratických reformách, zejména všeobecném volebním právu. Ihned poté, co se sám vrátil z letní dovolené v Rusku, začal v mladočeské straně agitovat ve prospěch reformy a návratu k demokratickým tradicím mladočešství. Své představy tehdy zformuloval i ve spisku "Poznámky o české politice". Přihlásil ke k umírněné tradici, jakou v mladočeské straně razili Josef Kaizl nebo Gustav Eim. Vyzýval ke sjednocení českých liberálních politických proudů, podporoval aktivní parlamentní politiku a odmítal prázdné agitování za státní právo. Když vídeňská vláda ustoupila veřejnému tlaku a odsouhlasila volební reformu, která skutečně zaváděla rovné a všeobecné volební právo, dohlížel na rychlou proměnu fungování mladočeské strany tak, aby obstála v nadcházející, daleko komplikovanější politické soutěži. V březnu 1906 byly tyto změny formálně odsouhlaseny na stranickém sjezdu. K mladočechům tehdy vstoupili četní bývalí pokrokáři a realisté a strana se snažila integrovat nesocialistické politické proudy.

Novoslovanství a pozitivní politika.

V době okolo roku 1906 začala nová etapa provládního aktivismu mladočechů (takzvaná "pozitivní politika"). V roce 1906 Kramář odsouhlasil vstup mladočecha Josefa Fořta do předlitavské vlády. V červenci 1906 se stal předsedou poslaneckého klubu mladočechů na dosluhující Říšské radě. Sám byl zvolen ve volbách do Říšské rady roku 1907 (obvod Čechy 033). Po volbách se ministrem ve vídeňské vládě stal další mladočech František Fiedler. České politické spektrum (zásadně proměněné volbami) se nyní rozdělilo. Mladočeši, agrárníci a klerikálové se stavěli vstřícně k provládní spolupráci vůči kabinetu Maxe Becka a vytvořili na Říšské radě samostatnou frakci ("Národní klub na radě říšské"), zatímco ostatní české nesocialistické strany se na jeho činnosti nepodílely. Provládní pozici obhajoval Kramář i vůči následující vládě Richarda Bienertha. Roku 1908 mladočeši podpořili rozpočet, ale vstřícná politika čelila rostoucí kritice (na protivládní pozice přešli i někteří mladočeši a čeští agrárníci).  Kramář v této době významně řešil i zahraničněpolitické otázky. Jeho proslovanská činnost, od roku 1907 nazývaná "novoslovanství", vyvrcholila v podobě tzv. slovanských sjezdů. Zorganizoval všeslovanské sjezdy v Praze (12. července 1908) a v Sofii (roku 1910). Propagoval myšlenky novoslovanství - vzájemného sbližování, spolupráce, solidarity a vojenské, hospodářské a kulturní pomoci. Tentokrát nemělo jít o panslovanské koncepce namířené proti monarchii a státu. Naopak, Kramář předpokládal soulad mezi slovanskou orientací Čechů a zájmy Rakouska-Uherska (posilování hospodářské spolupráce s východní a jihovýchodní Evropou a kultivace zahraničních spojenectví se slovanskými státy). Slovanský element v monarchii byl tehdy posílen anexí Bosny a Hercegoviny (mladočeši anexi podpořili, stejně jako klíčový zákon o vojenských výdajích). Kramář na Říšské radě zároveň inicioval utvoření volného poslaneckého svazu, "Slovanská jednota", který tvořili čeští, jihoslovanští i někteří ukrajinští nesocialističtí poslanci.  Pozitivní politika mladočechů v roce 1909 čelila dalším otřesům. Čeští ministři Albín Bráf a Jan Žáček opustili vládu na protest proti krokům některých zemských sněmů v alpských zemích, které deklarovaly němčinu jako výlučný místní jazyk. Kramář ale poté, co slovanské opoziční nálady vedly k obnovení parlamentních obstrukcí, navrhl převratnou změnu jednacího řádu Říšské rady, která výrazně ztížila obstruování. Mladočeši, kteří přitom v předchozích dvaceti letech opakovaně používali radikální obstrukce jako politický nástroj tak nyní prostřednictvím svého předáka tento instrument zavrhli. I tak se ale provládní většina v roce 1910 a s ní se vytratila i Kramářova koncepce pozitivní politiky. Důsledkem selhání této strategie byl i Kramářův politický neúspěch, když v listopadu 1910 nebyl zvolen za předsedu parlamentního Českého klubu (obnovena střechová frakce českých nesocialistických poslanců) a místo něj toto místo zaujal František Fiedler, který v této době získal dominantní vliv ve straně, jež se nyní orientovala ryze opozičně.  Kramář nicméně uspěl ve volbách do Říšské rady roku 1911 (zvolen za obvod Čechy 03). Byl zvolen jedním z místopředsedů rakouského říšského parlamentu a jednu dobu se vážně uvažovalo i o jeho jmenování na významný post v rakouské vládě.

Odboj za první světové války.

Do vypuknutí 1. světové války byl Kramář zastáncem federalizovaného Rakouska-Uherska v jehož rámci by úzce spolupracovaly slovanské národy. V červnu 1914, tedy krátce před vypuknutím 1. světové války, ovšem Kramář vypracoval dokument s názvem Slovanská ústava, který již s existencí Rakouska-Uherska nepočítal a české země plánoval jako součást slovanské federace, která měla dále zahrnovat Rusy, Bulhary, Poláky, Srby a Černohorce. Tento dokument odeslal carské vládě do Petrohradu. Je otázkou, do jaké míry byl (pouhou) výzvou představitelům carského Ruska, aby se začali politicky angažovat ve střední Evropě, či nakolik k jeho vzniku přispělo soužití a posléze manželství s Ruskou Naděždou Nikolajevnou Abrikosovovou (viz níže).  Po vypuknutí světové války začal Kramář organizovat domácí odboj. Roku 1915 byl za to zatčen a v procesu, který trval od 6. prosince 1915 do 3. července 1916 spolu s Aloisem Rašínem, Vincencem Červinkou a Josefem Zamazalem odsouzen k trestu smrti pro velezradu a vyzvědačství (v tomto procesu jej obhajoval Eduard Koerner). Zatčení a odsouzení Kramáře bylo přelomovým krokem, protože z politického života (a podle původního rozsudku i z fyzické existence) měl zmizet přední český politik. Uvedených skutků se měl dopustit mimo jiné i organizováním všeslovanských sjezdů, což však nebylo v době „spáchání“ trestné.  30. května 1917 ztratil na základě pravomocného rozsudku z 20. listopadu 1916 mandát v Říšské radě. S tím, jak se v závěru války měnila vnitropolitická a zahraničněpolitická orientace státu (oslabení vlivu generality na chod státu i dvora), mu ale trest smrti byl v lednu 1917 změněn na 20 let a v červenci roku 1917 byl spolu s dalšími odsouzenými amnestován nastoupivším císařem Karlem I. (šlo o součást velké amnestie pro více než 700 Čechů a gesto, které mělo usnadnit chystané rozhovory s českými politiky).  Historik Otto Urban poukazuje na to, že Kramář se při případném odchodu do zahraničí během války býval mohl díky svým zkušenostem, renomé a kontaktům stát logicky vůdcem českého zahraničního odboje. Po jeho zatčení a uvěznění ale tato varianta již nebyla možná a předákem zahraničního odboje se stal okruh okolo T. G. Masaryka. I tak ale role Karla Kramáře byla zásadní. Doma si totiž získal již během procesu s ním pověst hrdiny, který díky své činnosti pro vlast riskuje vlastní život. Po propuštění z vězení tak opět stanul v čele mladočeské strany (po tři měsíce ovšem nejprve pobýval na venkově). Zapojil se do debat o směřování české politiky. Jednal s předáky národních sociálů o jejich návrhu na vytvoření jednotné české nesocialistické strany. 21. října 1917 pak byl oficiálně na zasedání zemských důvěrníků a aktivu mladočeské strany opět instalován (spolu s Aloisem Rašínem) do čela strany. Jednání o koncentraci politické spektra nakonec v únoru 1918 vedla k fúzi s několika menšími stranami, zejména Českou stranou státoprávně pokrokovou pod názvem Česká státoprávní demokracie (od března 1918) do této formace, jejímž předsedou byl Kramář, přistoupili i staročeši.

Prvním ministerským předsedou ČSR.

Jako "národní mučedník" se v červenci 1918 dostal do čela Národního výboru, který byl střechovým orgánem české politické scény v době, kdy se již rozvíjely zásadní proměny státoprávního uspořádání střední Evropy. Ještě po 25. říjnu 1918 ho kontaktoval nový (a poslední) předlitavský ministerský předseda Heinrich Lammasch, který chtěl získat Kramářovu a potažmo českou podporu pro svůj kabinet s cílem provést federalizaci Rakouska-Uherska. Česká strana již ale v této fázi taková jednání odmítla (s platností od 26. září 1918 byl již prvním předsedou "Prozatímní československé vlády" T. G. Masaryk).  28. října 1918, v době vyhlášení samostatného Československa, se Kramář nacházel v Ženevě, kam 25. října odjel na setkání představitelů domácího a zahraničního odboje. Na jednání bylo dohodnuto, že stane v čele nové československé vlády. Kramář zprvu propagoval představu monarchistického zřízení samostatného státu, ale později přistoupil na myšlenku republikánské formy státu. Hned na počátku první republiky, roku 1919, změnila Kramářova strana svůj název na Československou národní demokracii. Kramář byl 14. listopadu 1918 vyhlášením Revolučního národního shromáždění zvolen prvním ministerským předsedou ČSR. Toto ustavující jednání řídil. Jeho ústy byl slavnostně rod habsbursko-lotrinský zbaven všech práv na český trůn a stát vyhlášen za svobodnou demokratickou republiku. Na tomto shromáždění byl také (jednomyslně, aklamací) zvolen prezidentem T. G. Masaryk.  V době svého ministerského předsednictví vedl Kramář československou delegaci na Pařížské mírové konferenci. Prosazoval tam názor, že by měly vítězné mocnosti intervenovat proti bolševické vládě v Rusku. S tímto požadavkem však pro Benešův odpor neuspěl. Jeho myšlenka, že bez svobodného Ruska nelze zajistit trvalejší mír v Evropě, se ukázala prorockou v době 2. světové války i války studené. V době konference se vyostřily ideové i osobní rozpory s tehdejším ministrem zahraničí Edvardem Benešem.  Ve funkci ministerského předsedy zůstal do 8. července 1919, kdy jeho vláda padla po obecních volbách, které skončily pro národní demokraty neúspěchem. V žádné další československé vládě již nepůsobil.

Předsedou národních demokratů.

V době první republiky byl Kramář sice předsedou své strany, ale faktickou moc v ní měli jiní. Kramář zastával konzervativní a nacionalistické názory, byl zastáncem národního, nikoliv národnostního státu, a vedl – jako jeden z kritiků tzv. „Hradu“ – řadu ideových i osobních sporů (kupříkladu o zásluhy domácího a zahraničního odboje) s Benešem i Masarykem. Po vzniku Národního sjednocení se stal jeho předsedou.  Od roku 1918 byl poslancem Revolučního národního shromáždění, od roku 1920 trvale až do své smrti poslancem Národního shromáždění ČSR.  Zemřel roku 1937 v Praze a je pohřben v kryptě pravoslavného kostela na Olšanských hřbitovech vedle své manželky Naděždy.

Soukromý život.

Karel Kramář platil ve společnosti za dobrého společníka a přesvědčivého diskutéra, stranil se však dlouho vztahů se ženami. V dubnu roku 1890 se na studijní cestě po Rusku dostal v Moskvě do salónu tamní intelektuální elity u Alexeje Alexejeviče Abrikosova (1856-1935), spolumajitele továrny na cukrovinky a konzervárny na ovoce, a jeho manželky "Naděždy Nikolajevny Abrikosové", rozené Chludové (nar. 30. září 1862), kteří žili šťastně se čtyřmi dětmi. Karel Kramář s nimi cestoval také do jejich letního sídla na Krymu. Vášnivě se zamiloval a brzy měl příležitost pozvat manžele Abrikosovy do Vídně, když roku 1892 díky svým kontaktům Naděždě zprostředkoval gynekologickou operaci u věhlasného lékaře, profesora Eduarda Alberta. K Naděždině rekonvalescenci pak všichni tři odjeli do Alp, odkud se Abrikosov domů vrátil sám. Naděžda v roce 1893 definitivně opustila manžela i děti a zůstala ve Vídni, bydlela zprvu v hotelu nedaleko parlamentu.  Svatbě předcházel dlouhý a na tehdejší poměry skandální intimní vztah, který Kramář dlouho úspěšně tajil i před blízkými přáteli. Dosáhnout rozvodu pro Naděždu nebylo snadné - v pravoslavné církvi to bylo možné jen tehdy, porušil-li některý z manželů manželský slib; viník byl navíc potrestán zákazem dalšího sňatku. Podvedený Abrikosov se neozýval, až v roce 1898 se Naděžda dozvěděla, že má novou partnerku a nemanželské děti. Podala žádost o rozvod a počátkem roku 1900 patriarcha ruské pravoslavné církve její manželství rozvedl.  Svatba Karla Kramáře a Abrikosovové se uskutečnila 17. září 1900 na Krymu, v zámečku Gaspro hraběnky Paniny. V jeho blízkosti si manželé vybudovali letní sídlo, přepychovou vilu Barbo, jejímž projektantem byl architekt Jan Kotěra. Tam trávili každé parlamentní prázdniny až do bolševické revoluce v roce 1917, po níž byla vila zkonfiskována. V letech 1911–1915 si Kramářovi postavili hlavní sídlo v Praze na Hradčanech, na Baště sv. Tomáše (Kramářova vila). Jejím architektem byl původem Rakušan a profesor Uměleckoprůmyslové školy Friedrich Ohmann, první náčrty vily vypracovala paní Naděžda, která měla výtvarné ambice. Vnitřní výzdobu vedl další pedagog UP školy, prof. Celestin Klouček.  Manželství bylo šťastné a plné něhy, vzhledem ke zdravotnímu handicapu paní Naděždy bezdětné. Naděžda Nikolajevna pocházela z rodu zbohatlých nevolníků. Její dědeček tkadlec Naran Chludov a jeho bratři získali svobodu a zbohatli za napoleonských válek podnikáním ve svém oboru. Také Naděžda byla podnikavá, v Estonsku vlastnila textilní továrnu. Ale její nevyrovnaná povaha ji hnala ke stále silnější touze po majetku. Shromažďovala šperky, kožichy, starožitnosti. Na Krymu chtěla založit svůj umělecký salón, ráda hostila výtvarné umělce, například krajináře Beneše Knüpfera. Náhradou za krymskou rezidenci si Naděžda umínila vystavět vilu ("Větrov") v ruském stylu ve Vysokém nad Jizerou; megalomanský projekt Kramářové oba stárnoucí a nemocné manžele finančně zruinoval. Nakonec Naděžda zemřela dříve než její pán, 3. prosince 1936 a byla pohřbena do krypty v pravoslavném Uspenském chrámu na Olšanech (Chrám Zesnutí Přesvaté Bohorodice), vedle ní byl po pěti měsících pohřben i Karel Kramář.

Výtvarné objednávky.

Karel Kramář měl smysl pro výtvarné umění a estetiku. Rád a vybraně se oblékal, dbal o šperky a galanterii, rád se dával zpodobňovat. Existuje mnoho portrétních fotografií (například z pražského ateliéru Jana Langhanse, z vídeňského Luckhardtova aj.). Z malovaných či kreslených portrétů vynikají olejomalba Vratislava Nechleby, Rudolfa Váchy, či Otty Peterse a kresba Maxe Švabinského, s nímž se Kramář přátelil. Na politickou objednávku vzniklo nejméně šest portrétních bust, od Vilíma Amorta, Bohumila Kafky, Františka Rouse, Františka Foita, Vojtěcha Šaffa, či brněnského sochaře Josefa Pakosty. Kramář měl již ve Vídni salón navštěvovaný umělci a vědci. Finančně podporoval například sochaře Vojtěcha Šaffa, který vytvořil jak Kramářovu bronzovou bustu, tak figurální náhrobek jeho rodičů ve Vysokém nad Jizerou.  Největší množství výtvarných děl a osobních památek přešlo s Kramářovou pozůstalostí do sbírek Společnosti Karla Kramáře. Po jejím zrušení z roku 1947 byly cennosti z Kramářovy vily uloženy v bance a zatajeny státu. Společně s ostatním movitým majetkem zkonfiskovány a tímto prostřednictvím se po roce 1948 dostaly do sbírek Národního muzea v Praze a do Archivu Národního muzea. Nejcennější z nich je diamantový náhrdelník Naděždy Kramářové, asi největší diamantový šperk v České republice.

Karel Kramář (27. prosince 1860 Vysoké nad Jizerou – 26. května 1937 Praha) byl český a československý politik, za Rakouska-Uherska předák mladočeské strany, za světové války účastník odboje, po roce 1918 první ministerský předseda ČSR, dlouholetý předseda Československé národní demokracie, později Národního sjednocení.

Karel Kramář (27 December 1860 – 26 May 1937) was a Czech politician. He was a representative of the major Czech political party, the Young Czechs, in the Austrian Imperial Council from 1891 to 1915 (where he was also known as Karl Kramarsch), becoming the party leader in 1897.  During the First World War, Kramář was imprisoned for treason against Austria-Hungary but later released under an amnesty. In 1918, he headed the Czechoslovak National Committee in Prague, which declared independence on 28 October. Kramář became the first Prime Minister of the new state but resigned over policy differences less than a year later. Although he remained a member of the National Assembly until his death in 1937, his conservative nationalism was out of tune with the main political establishment, represented by the figures of Tomáš Garrigue Masaryk and Edvard Beneš.


Mluvnické kategorie.

Mluvnické kategorie se v různých jazycích dají vyjádřit v různé míře. V některých jazycích mohou chybět úplně.

Pád.

Kategorie pádu vyjadřuje různé funkce jména ve větách (výpovědích), jako je např. podmět, předmět, určení původce, vlastníka, místa, směru apod. V analytických jazycích tyto funkce nahrazují pomocná slova jako předložky či záložky, příslovce apod., např. angl. "to Peter", čes. "Petrovi".  V syntetických jazycích tyto prostředky obvykle existují současně, určitá předložka/záložka se pojí jen s určitým pádem. Pojí-li se předložka s více pády, vyjadřuje se tím různý význam jako např. směr a místo. Viz české "na stůl" a "na stole".

Číslo.

Číslo je kategorie mající vztah k počtu. Nejčastěji vyjadřuje opozici jeden x více, tedy jednotné (singulár) a množné číslo (plurál). Toto rozlišení mají obvykle i jazyky s omezeným skloňováním, viz např. anglické "day – days" (den – dny), "man – men" (muž – muži).  Méně často tato kategorie vyjadřuje i jiný počet. Číslo dvojné (duál), např. ve slovinštině, vyjadřuje počet 2. Pozůstatky duálu ve skloňování najdeme i češtině ("dva, oba, ruce, nohy, oči, uši"). Melanéské jazyky znají i číslo trojné (triál) či čtverné (kvadrál). Neurčitý počet, málo (vs. mnoho), vyjadřuje paukál (např. v arabštině u některých podstatných jmen).

Rod.

Jmenný rod je kategorie, která různou měrou souvisí s povahou pojmenovaných skutečností a ovlivňuje skloňování. Může mít vztah k pohlaví (rod mužský – maskulinum, ženský – femininum, střední – neutrum), životnosti (životný – animatum, neživotný – inanimatum), rozlišovat osoby a neosoby aj.  Mluvnický rod však nemusí být v přímé souvislosti se skutečnou povahou věci. V češtině u živých bytostí obvykle odpovídá jejich pohlaví (např. "muž, žena"), neživé věci však mohou být rodu středního ("město"), mužského ("hrad") i ženského ("škola"). Mužský rod se dle přirozené povahy dále dělí na životný ("staří muži") a neživotný ("staré hrady").  V románských jazycích obvykle neexistuje rod střední, v některých germánských jazycích (např. švédštině a dánštině) mužský a ženský rod splynuly do rodu společného.  Obdobou rodu ve svahilštině jsou jmenné kategorie, kterých je celkem 22 a závisejí na povaze pojmenovávané skutečnosti (lidé, zvířata, věci, stromy, abstraktní pojmenování aj.).  O kategorii rodu hovoříme, pokud ovlivňuje přiřazení jména ke vzoru skloňování, případně se projeví v mluvnické shodě adjektivního přívlastku s podstatným jménem. Aglutinační jazyky (maďarština, finština) kategorii rodu většinou neznají. Angličtina rod mluvnicky také nerozlišuje, projeví se pouze u osobních a přivlastňovacích zájmen 3. osoby singuláru ("he" – on, "she" – ona, "it" – ono), která zastupují podstatná jména podle jejich přirozeného rodu

Příklad skloňování.

Následující příklad uvádí skloňování spojení přídavného a podstatného jména v různých rodech v češtině.

Skloňování (deklinace) je jmenná flexe, tedy ohýbání slovních druhů, jako jsou podstatná jména, přídavná jména, zájmena, číslovky, členy apod. Je obdobou časování sloves.  Skloňování spočívá v obměnách tvarů slovní jednotky (lexému), aniž by přitom došlo ke změně jejího základního významu. Děje se tak obvykle pomocí afixů, nejčastěji koncovek, anebo obměnami kořenů slov.  Skloňování vedle dalších gramatických prostředků (slovosled, předložky aj.) slouží k vyjadřování syntaktických vazeb mezi jednotlivými větnými členy.  Skloňování umožňuje vyjádřit různé mluvnické kategorie, jako např. pád, číslo, rod, způsob.  Nejvíce se uplatňuje u flektivních (např. slovanské vč. češtiny, latina) a aglutinačních jazyků (např. maďarština). Nejméně (či vůbec) se uplatňuje v analytických (izolačních) jazycích, jako je např. angličtina či francouzština.

In linguistics, declension is the changing of the form of a word, generally to express its syntactic function in the sentence, by way of some inflection. The inflectional change of verbs is called conjugation.  Declensions may apply to nouns, pronouns, adjectives, adverbs, and articles to indicate number (e.g. singular, dual, plural), case (e.g. nominative case, accusative case, genitive case, dative case), gender (e.g. masculine, neuter, feminine), and a number of other grammatical categories.  Declension occurs in many of the world's languages. Declension is an important aspect of language families like American (such as Quechuan), Indo-European (German, Slavic, Sanskrit, Latin), Bantu (Zulu, Kikuyu), Semitic (Modern Standard Arabic), Finno-Ugric (Hungarian, Finnish, Estonian), Turkic (Turkish).  Old English was an inflectional language, but largely abandoned inflectional changes as it evolved into Modern English. Though traditionally classified as synthetic, Modern English has moved towards an analytic language.


Přírodní podmínky.

Harare, největší město Republiky Zimbabwe, leží na náhorní plošině nacházející se v severovýchodní části země v provincii Mashonaland Central. Průměrná nadmořská výška města je 1483 m n. m., nejnižší bod leží v nadmořské výšce 1430 m (hladina jezera Chivero), nejvyšší bod se nachází ve výšce 1617 m n. m. Průměrná teplota se v lednu pohybuje okolo 21 °C, v červenci okolo 14 °C. V lednu průměrně spadne 140 mm srážek, v červenci téměř vůbec neprší.

Historie města.

Město bylo založeno jako "Salisbury" v roce 1890 Britskou jihoafrickou společností. V roce 1897 zde došlo k založení městské samosprávy, v roce 1899 započal rozvoj města, když se otevřela železnice spojující město s Beirou v Mosambiku. Práva města Salisbury získalo až v roce 1935. Během druhé světové války zde začala industrializace, kvůli které se do města přistěhovalo mnoho nových obyvatel. Město mělo status hlavního města kolonie Rhodésie, v letech 1953–1963 hlavního města Federace Rhodesie a Ňaska. 11. listopadu 1965 se město stalo hlavním městem nově vzniklé Rhodesie, později Republiky Rhodesie. 18. dubna 1980 byla země přejmenována na Zimbabwe, hlavní město se přejmenovalo o dva roky později na dnešní Harare.

Dnešní město.

Harare je moderní město, na africké poměry velmi čisté. Hlavní třídou je "Samora Machel avenue". Ve městě stojí katedrály římsko-katolické a anglikánské církve, muzeum, Knihovna královny Viktorie, Zimbabwská národní galerie a Národní archiv. V metropoli nechybí ani výškové budovy a ulice, které lemují aleje stromů.

Název města.

Město jeho zakladatelé původně pojmenovali Salisbury, aby poctili anglického markýze Roberta Gascoyne-Cecil, markýze ze Salisbury (1830–1903) , ministerského předsedu a ministra zahraničních věcí. V roce 1982 došlo k přejmenování na Harare, což byl původní název satelitního města Chitungwiza. Původ slova Harare se odvozuje od jména náčelníka Neharaweho.

Harare je hlavním městem Zimbabwe. Město zaujímá rozlohu 559 km. V roce 2009 zde žilo 1 600 000 obyvatel, v aglomeraci 2 800 000.

Harare (; officially Salisbury until 1982) is the capital and most populous city of Zimbabwe. The city proper has an area of 960.6 km (371 mi) and an estimated population of 1,606,000 in 2009, with 2,800,000 in its metropolitan area in 2006. Situated in north-eastern Zimbabwe in the country's Mashonaland region, Harare is a metropolitan province, which also incorporates the municipalities of Chitungwiza and Epworth. The city sits on a plateau at an elevation of above sea level and its climate falls into the subtropical highland category.  The city was founded in 1890 by the Pioneer Column, a small military force of the British South Africa Company, and named Fort Salisbury after the UK Prime Minister Lord Salisbury. Company administrators demarcated the city and ran it until Southern Rhodesia achieved responsible government in 1923. Salisbury was thereafter the seat of the Southern Rhodesian (later Rhodesian) government and, between 1953–63, the capital of the Central African Federation. It retained the name Salisbury until 1982, when it was renamed Harare on the second anniversary of Zimbabwean independence from the United Kingdom.


Historie.

První úsek, tehdy ještě koňské tramvaje, byl zprovozněn roku 1866. Ve městě však existovala veřejná doprava koňmi taženými omnibusy již od roku 1822. Do šestnácti let byl systém vystřídán moderní elektrickou trakcí. Protože Varšava byla až do roku 1918 součástí Ruska, byl tramvajový systém nejprve širokorozchodný (rozchod kolejí 1525 mm).  Po varšavském povstání a osvobození byl roku 1946 zrušen a nahrazen sítí s normálním rozchodem 1435 mm. Nové trati však vedly již po širokých bulvárech, spojovaly nově vybudovaná sídliště v sovětském stylu. Obnovená metropole však potřebovala rychlejší způsob dopravy. Po zamítnutí plánu na výstavbu metra na přelomu 40. a 50. let se objevila koncepce podpovrchové tramvaje. Ta však byla také opuštěna a ve světle rychlého rozvoje silniční dopravy o několik let později bylo rozhodnuto celou síť postupně zrušit a nahradit autobusy. To se začalo postupně plnit v 60. a 70. letech, ropné krize a klesající ekonomická výkonnost Polské lidové republiky však protahovaly výstavbu metra v metropoli; celostátní plán na vybudování dvanácti sítí podzemní dráhy, které by nahradily tramvajové provozy v celé zemi se tak náhle ukázal jako nerealizovatelný. V 90. letech se začaly budovat nové trati, otevírané zhruba v pětiletých intervalech a rušení tratí tak již patří minulosti.  Na začátku roku 2006, 22. února, prezident dopravní společnosti, provozující tramvajovou sít, podepsal kontrakt na dodávku 15 nízkopodlažních tramvají, určených pro hlavní město. Jejich výrobcem bude společnost PESA Bydgoszcz SA. Jedná se o pětičlánkové, nízkopodlažní vozidla o délce 31,8 m se schopností přepravit až 211 cestujících. Kontrakt financuje EU, první tramvaje tohoto typu se mají ve městě objevit v květnu roku 2007.

Vozový park.

Ve Varšavě jsou v provozu následující typy tramvají: Celkem vlastní varšavský dopravní podnik přes 700 tramvají.

Béla Bartók, celým jménem Béla Viktor János Bartók, (25. března 1881 Nagyszentmiklós/Velký sv. Mikuláš v tehdejším Rakousku-Uhersku / dnešní Sânnicolau Mare v Rumunsku – 26. září 1945 New York, USA) byl světově proslulý maďarský hudební skladatel 20. století. Světový význam získal nejen jako skladatel, ale zároveň jako výborný klavírista a uznávaný hudební vědec. Od roku 1940 žil v exilu, v USA. Společně s Leošem Janáčkem a Zoltánem Kodályem patří ke skladatelům, jejichž výrazným zdrojem inspirace byla lidová hudba.

Béla Viktor János Bartók (; , ; 25 March 1881 – 26 September 1945) was a Hungarian composer, pianist, and ethnomusicologist. He is considered one of the most important composers of the 20th century; he and Franz Liszt are regarded as Hungary's greatest composers . Through his collection and analytical study of folk music, he was one of the founders of comparative musicology, which later became ethnomusicology.


Historie.

Elastomania byla vydána 3. února 2000 jako odraz požadavků komunity, která se kolem hry vytvořila od vydání předchůdce hry Elasto Mania (Elma) zvané Action Supercross (Across).  Verze 1.0 obsahuje řadu programátorských chyb. Verze 1.1 byla vydána téhož roku v září. Po týdnu verze 1.11/11a.  V červnu 2000 se na internetu objevil program "Nitro Patch". Publikoval ho švédský programátor Panzer. V programu jde měnit fyzikální aspekty hry jako rychlost, zrychlení motocyklu, sílu gravitace a další. Po dojetí levelu však přičítá k výslednému času 10 minut. Později vyšlo najevo, že Panzer byl pouze alias autora hry. Začátkem roku 2001 autor hry Balázs Rózsa plánoval vydání Elasto Mánie 2. Měla odrážet požadavky komunity z IRCnetu nebo fóra mopolauta. Požadováno bylo zachování fyzikálního modelu motorky, ale prosilo se lepší zabezpečení hry proti zneužití, lepší statistika (počet odjetých hodin na levelech apod.), možnost hraní multiplayeru online a další.  Pan Rozsa od záměru vydání hry postupně upustil. Na jaře 2001 předal správu světových rekordů panu Pekku Tahkolovi (Pexi) z Finska, který v dobách acrossu vedl nejnavštěvovanější web týkající se této hry. Pan Tahkola světové rekordy spravuje dodnes, ale o stránky moposite.com kde jsou rekordy uvedeny se stará společně s panem Lassi Heikkinenem (Abula). V témže roce vydal balíček externích levelů nazvaného "Official level pack" (OLP), kterým dal nepřímo najevo, že od záměru vydat Elastomanii 2 skutečně upouští.  Od roku 2002 se řada hráčů, programátorů (hackerů) angažovala ve vytváření nových verzí hry. Hra Elasto Mania tak získala neoficiální status.

Action Supercross.

Hra byla vydána v únoru 1997. Původní verze 1.0/1.1 obsahují 24 levelů. Termín level namísto mapy se začal užívat na základě přípony souborů *.lev do kterých se nově vytvořené levely ukládaly. Nemá nic společného s úrovní.  V březnu 1998 byla vydána verze 1.2. Až tato verze se dá považovat za počátek kultu. Obsahuje 42 levelů zvaných internaly, které byly použity s mírnou modifikací i pro hru Elastomania. Verze 1.3 byla vydána v lednu 1999 a krom známých bugů poprvé odrážela požadavky komunity scházející se na síti IRCnet.  Hra Action Supercross je naprogramována pro operační systém DOS. Na současných operačních systémech NT je obtížně hratelná. Nepomáhá ani emulátor DOSBox. Hra laguje nebo při doteku cíle zamrzá. Přesto je hra hratelná i na dnešních strojích. Návod jak Action Supercross spustit je například zde (anglicky).

Elasto Mania (neoficiální).

Prvním hráčem, který se angažoval v upgradování elmy byl francouzský jezdec a programátor Hibernatus. Jeho prvním počinem byl patch 1.1hb, který vydal ke konci roku 2002 a změnil tím systém ježdění. Jeho hlavní přínos spočíval ve vytvoření speciálního šestého tlačítka, které simulovalo simultánní stlačení levé a pravé šipky. Pokud se stlačí současně levá a pravá šipka dojde k efektu známému již ve hře across. Motorka dostane rychlou, okamžitou rotaci po směru hodinových ručiček. Tento bugvolt označovaný jako "supervolt" bylo v řadě situací složité použít kvůli onomu současnému stlačení levé a pravé šipky. S verzi 1.1hb se supervoltu začalo říkat "alovolt", protože jeho použití je již triviální pomocí nového šestého tlačítka.  V roce 2006 Hibernatus vydal ugrade 1.2, ve kterém se už dá měnit rozlišení obrazovky, zoom, sledovat současně několik zaznamenaných jízd najednou apod. Všechny tyto vychytávky jsou neoficiální z důvodu toho, že pan Rozsa neposkytl zdrojový kód hry k dispozici druhé osobě.  Koncem roku 2006 přišel slovenský jezdec a programátor Lubor Ladický (milagros) s realizací patche díky němuž by se dala elma hrát online na serverech. Projekt zprvu nazvaný Belma (Battle Elasto Mania) začal pomalu spatřovat světlo světa a je v dnešní době jediným oficiálním místem kde se dají zajíždět platné světové rekordy. Důvodem tohoto kroku bylo stále důmyslnější používání nedovolených/ilegálních pomůcek k zajíždění lepších časů (cheaty). Dnes se projekt nazývá Elma Online (EOL) a je považován za verzi 1.3.  EOL (1.3) má řadu výhod. Krom toho, že se dá jezdit s dalšími hráči například multiplayer, upgrade vychytal další nedostatky hry jako uložení a spuštění dlouhých záznamů jízd (replayů).  V červenci 2016 publikoval na fóru mopolauta finský programátor smibu projekt nazvaný "Elma 2", kterým přesunul hraní Elastomie na webové prohlížeče (skript je optimalizovaný na prohlížeč Firefox). Hraní elastomanie na webovém prohlížečí přináží některé nové funkce, např. hra zaznamenává průběžný čas při sklizení jablka, zobrazuje aktuální a maximální dosaženou rychlost v neznámých jednotkách a další funkce.

Elma vs. Across.

Obě hry se neliší v zaměření a v principu. Pokud pomineme hlavní rozdíl, že across je hra dosová a elma je hra windowsová tak hlavním rozdílem a důvod názvu Elastomania je větší míra elastičnosti motorky. Motorka v Acrossu je tvrdá, je obtížnější provádět tzv. bouncy. Bounce (baunc) je termín, který se používá v elmě jako označení pro bug, který se akceptuje jako součást jízdy. Posouzení kdy se jedná o bug a kdy o bounce je čistě subjektivní a je na člověku, který rekordy spravuje. Nejspornější světový rekord byl zajetý v levelu 47. Enigma kde se řada hráčů shodovala na tom, že nejlepší čas, který byl v držení 13 let (2004-2017) byl zajet bugem a ne bouncem.  Elma obsahuje 42 levelů z acrossu plus 12 nových levelů. Levely z acrossu nejsou identické. Mají pozměněné polygony přizpůsobené k jinému fyzikálnímu modelu motorky v elmě. Elma je ochuzena o pohybující se jablka a killery, se kterýma se bylo možnost setkat v acrossu v levelech Hi-Flyer nebo Expert System. Naproti tomu elma obsahuje jablka, které mění směr gravitace.

Princip hry.

Elastomania má jednoduchou filosofii. Úkolem je pomocí bodu symbolizovaného motorkou (motorkářem) sesbírat všechny terče symbolizované jablky a následně se dotknout cíle symbolizovaného květinou. To celé za jistý časový úsek. Samozřejmě v tom brání řada nástrah jako ozubená kola (killery) nebo smrt ve hře, která nastane po doteku helmy se zemí (polygonem). Způsob jakým tyto úkony provádíte je vysoce sofistikovaný a návykový. Hlavní plus je třeba hledat v ovládání hry, ke kterému vám stačí 5 tlačítek klávesnice (s verzí 1.1hb šest), ale k jeho základnímu zvládnutí je třeba odehrát několik hodin. S odehranými hodinami se umění jízdy (skill) stále zvyšuje, zdokonaluje (i několik měsíců, let) a člověk je nejen schopen dojet komplikované levely, ale soustředí se i na zlepšování dojetého času. Dalším pozitivem je nadčasový fyzikální model chování motorky. V neposlední řadě hra nutí člověka přemýšlet jakou zvolit nejrychlejší cestu k cíli. Řada jezdců si tímto získala velkou popularitu. Za zmínku stojí český jezdec Jaroslav Kouba (IRK), který jako první našel v levelu 54. Apple Harvest způsob jak sesbírat všechny jablka cestou dolů aniž by se musel vracet nahoru.  Symboly použité ve hře jako jablko, květina byly čistě náhodné. Panu Rozsovi proto krajané vyčítají (s humorem) proč místo jablka nepoužil papriku jakožto národní zeleninu Maďarska.

Ovládání hry.

První čeho si člověk všimne, je rotace směru jízdy doleva/doprava. V základním nastavení pomocí mezerníku. Dále jsou zde tlačítka šipek. Šipka nahoru symbolizuje plyn. Čím víc přidáte plyn po startu tím více se motorka zvedá až se nakonec převrátí. Úhel sklonu zvednutí/snížení se koriguje pomoci šipek doprava/doleva podle toho jestli jedete doprava nebo doleva. Poslední šipka symbolizuje brzdu. Ke koordinaci všech těchto tlačítek potřebuje jistou dobu praxe, která se dá nabrat pouze a jedině hraním/ježděním.

Editor levelů.

Součástí hry je editor, ve kterém se dají vytvářet levely (externaly). Editor ve hře není příliš kvalitní. Na jednoduché levely stačí, ale tvorba složitějších, graficky pohledných levelů chce notnou dávku sebeodříkání.  Snahou řady lidí bylo vytvořit programy, které by tvorbu levelů ulehčovaly. Prvním byl český jezdec a programátor Radim Řehůřek (rad), který v roce 2002 publikoval program "rad's levmaker". Program konvertoval jednoduché obrázky nakreslené například v paintshopu nebo photoshopu do souboru *.lev. V externích levelech se tak začaly objevovat skoro ideální, symetrické polygonové objekty.  V současnosti je k dispozici velmi kvalitní editor "Advanced Level Editor" vytvořený ruským programátorem Nikolajem Žerebcovem (Nicolas), který se dá používat i bez samotné elmy.

Hraní hry.

Jde primárně o off-line single player hru. Jezdci, kteří hrají elmu se dělí na tři kategorie:

Internalista.

Internalista je jezdec, kterého hlavní motivací je překonávání světových rekordů na 54 levelech tvořících elmu. Největší popularitu mají jezdci, kteří jezdí levely na total time. Total time je součet všech času interních levelů. Jsou zde i jezdci, kteří jezdí jeden, dva, tři levely a další je nezajímají. Internalisti se vyznačují jednou vlastností. Není otázka jak dlouho, ale hrají jeden level dokud světový rekord nepřekonají. Pro tento způsob hraní se v elmě zavedl termín "höyla" (česky hojlit, hojlovat) kdy dotyčný jezdec tráví několik hodin denně, několik dní v týdnu a dokonce i měsíců hraním jednoho levelu než dotyčný čas nepřekoná.

Externalista.

Externalista je jezdec, který jezdí mapy vytvořené někým jiným nebo mapy, které si vytvořil sám. Od internalistů se liší především tím, že je schopen za krátký časový úsek zajet co nejrychlejší čas aniž by znal jaký čas potřebuje jet. Externalista tedy netuší jaký čas musí jet aby vyhrál na rozdíl od internalisty, který čas zná. Externí mapy se používají nebo v pohárech nebo battlech. Pohár je soutěž kdy se publikuje level, který se hraje třeba týden a následně se musí poslat čas a zaznamenaná jízda. Vítězí ten kdo dosáhne nejrychlejšího času. Battle je zkrácený pohár kdy se publikuje neznámý level a do 10-20minut hraní vyhrává ten kdo zajel nejrychlejší čas.

Designér levelů.

Jde především o zkušené jezdce, kteří již nemají ambice trávit hodiny hraním jednoho levelu. Naproti tomu tráví hodiny tvorbou levelů. Mají pro to cit a dokáží vytvořit zajímavé podmínky hratelnosti pro další jezdce.

Popularita.

Popularita hry byla dána od dob Action Supercross. V řadě evropských zemí byla shareware verze 1.0 publikovaná v rámci příloh počítačových časopisů (nejen herních) již v roce 1997. První náznak soupeření mezi sebou přišel s rozmachem internetu. Sám Balazs Rozsa měl již v roce 1997 tabulku světových rekordů na svých stránkách. Nejsnazší přístup k internetu měli v těch časech skandinávci (Finové, Švédové), kteří na přelomu 1997/98 začali spolupracovat v týmech. První tým se nazýval Team98 a tvořili ho převážně Finové. Výhodou týmů bylo heslo víc hlav víc vymyslí. Vymýšleli vlastní styly jak levely dojet v co nejrychlejším čase a repleye si vyměňovali pouze mezi sebou. Během roku 1998 začala vznikat úzká komunita lidí na IRC serveru IRCnet, kanálu #across, která se do dvou let rozrostla a s příchodem elastománie zaznamenala velký rozmach. K Finům a Švédům se postupně přidali nejprve Norové potom Češi, Maďaři, Dánové, Poláci, Slováci a ke konci Rusové. Zbylé národy měli zastoupení po jednom dvou lidech. Pravdou je, ale to že u sebe doma, v práci nebo kdekoliv jinde hru hrálo daleko více lidí jen neměli potřebu své časy publikovat nebo jinak soupeřit s ostatními vyjma kamaráda nebo kolegy z práce.

Zneužití.

Elastomanie je velmi snadno zneužitelná proti cheatům. Pokud pomineme tzv. PCtunning kdy řada lidí na základě své grafické karty a FPS je schopná do značné míry ovládat bugy (bouncy) jimiž je hra prosetá skrz na skrz, tak prvotní motivací bylo přepsat/vylepšit dojetý čas prostou editací souboru kde se čas ukládá. Soubor kde se časy ukládají nese název state.dat a je zabezpečený jistým kódem jehož prolomení je pro zkušeného programátora (hackera) hračkou. První programy na cheatování se nazývaly "stateeditors". Zajeté časy se proto musely dokládat zaznamenanými jízdami (replayi) a to byl kámen úrazu.  Replay je soubor s koncovkou *.rec. Tento soubor není ničím zabezpečený. V hexaditoru se s ním dají dělat různé techtle mechtle. Stačí si zaznamenanou jízdu představit jako video, které se dá editovat. Hackeři jako milagros nebo Hibernatus často publikovali svá díla (replaye), která jsou nerozeznatelná od pravých a jsou o sekundu dvě rychlejší než platný světový rekord. Tito dva lidé naštěstí úzce spolupracovali se správci serveru moposite a angažovali se naopak proti zneužívaní tím, že vytvářeli prográmky na detekci cheatů. Jeden ze správců serveru Abula, ale kdysi suše prohlásil větu "kdyby milagros chtěl a publikoval všechny své prográmky tak je konec světových rekordů".  Problém zneužití se oddálil v roce 2011 zavedením pravidla oficiálního praní pouze s EOL. Rekordy zajeté offline se nebudou akceptovat. Tehdy už byly jisté indicie, že pomůcky jako cheatengine nebo save&load tvoří výbavu řady jezdců, hráčů elmy. Dokonce existuje tabulka světových rekordů s použitím save&load.

Moposite.

Moposite je název oficiálního serveru hry. Zakladatelem je Lassi Heikkinen (Abula). Je to místo setkávání hráčů a fanoušků hry. K dispozici je tabulka světových rekordů, statistiky rekordů hluboko do historie a fórum mopolauta, kde se dají zjistit aktuální informace o hře.  Světové rekordy na moposite spravuje pan Takhola jemuž toto privilegium svěřil autor hry v roce 2001. Na správce je kladen důraz na důvěryhodnost. Důvěryhodností správce je především udržet tajemství zaznamenané jízdy, kterou mu autor nového nejlepšího času zaslal. Toto know-how se řada jezdců snažila udržet v tajnosti aby o rekord nepřišla.  Důvěra a snaha udržet hru stále při životě je to proč se lidé na moposite rádi vrací. Kritiku snese pouze nepatrné nadržovaní krajanům. Při světovém poháru se vybíraly externí levely převážně od Finů. Finovi byl uznán světový rekord zajetý bugem. Při velkém cheatovém skandálu v roce 2003 se zpátky do statistik dopsali jedině Finové. Toto chování je však zcela normální. Jako příklad se dá uvést výběr map OLP, kam se zvolily externí levely především od Maďarských a nefinských jezdců.

Elasto Mania (též Elastomania, Elma) je dvojrozměrná závodní, kultovní počítačová hra, vytvořená nezávislým maďarským programátorem Balázsem Rózsou v roce 2000. Grafiku hry má na svědomí Mate Magyar (MUe).

Elasto Mania is a platform motorbike video game released in 2000. It explores the notion of elastic motorcycles. The goal of each level is to touch the flower. Some require the player to collect apples spread throughout it before doing so. There is online competition in trying to finish the levels as fast as possible and setting new world records. Time improvements have often shown to rely on finding new ways to solve the levels. Betterment also relies on polishing known styles.


Život a působení.

Narodil se jako první syn Marie Terezy Toskánské a Karla Alberta Sardinského, mládí strávil ve Florencii a roku 1842 se oženil se svou sestřenicí Adelheid Rakouskou. Bojoval v armádě svého otce a účastnil se i Bitvy u Custozy roku 1848. Když jeho otec po porážce v Bitvě u Novary roku 1849 abdikoval, nastoupil po něm a brzy sjednal poměrně příznivé příměří s rakouským velitelem maršálkem Radeckým. Když je sardinský parlament odmítl ratifikovat, vypsal nové volby a roku 1852 jmenoval premiérem vynikajícího politika hraběte Cavoura. Postavil se do čela hnutí za sjednocení Itálie (Risorgimento) a stal se jeho symbolem.  V roce 1854 se připojil k Británii a Francii v Krymské válce a roku 1858 na schůzce s císařem Napoleonem III. uzavřel tajnou dohodu, že za pomoc Francie proti Rakousku jí odstoupí Nice a Savojsko. Italsko-francouzské tažení proti Rakousku 1859 začalo úspěšně, ale z obav před mobilizací Pruska Napoleon uzavřel tajnou dohodu s mladým císařem Františkem Josefem I., že Piemonťané dostanou pouze Lombardsko, kdežto Benátsko zůstane Rakousku. To bylo pro Italy velké zklamání, protože o dohodě nic nevěděli. Turínskou smlouvou roku 1860 Francie skutečně získala Nice a Savojsko, kdežto Viktor Emanuel II. vytáhl proti církevnímu státu a jeho vojsko zatlačil až k Římu, načež byl papežem exkomunikován.  Giuseppe Garibaldi mezitím dobyl Sicílii a Neapol a po plebiscitech se k němu připojily i další severoitalské provincie. Král se v říjnu 1860 slavnostně setkal s Garibaldim, který mu vzdal svůj hold, a 17. března 1861 nově zvolený parlament provolal Viktora Emanuela italským králem. Roku 1866 se král spojil s Pruskem proti Rakousku a i když vojensky neuspěl, získal na Bismarckův nátlak od Rakouska Benátsko. Garibaldi se dvakrát pokusil dobýt Řím, ale vstoupil do něho až když Francie po porážce roku 1870 musela odtud stáhnout svou posádku. 2. července 1871 král přemístil svoji rezidenci a usadil se v Kvirinálském paláci, kde dodnes sídlí italský president.  Zbytek jeho panování byl poměrně klidný a zemřel roku 1878, když předtím ještě odmítl papežského vyslance, který s ním chtěl jednat o zrušení exkomunikace. Byl slavnostně pohřben v římském Pantheonu, kde u jeho hrobu dodnes stojí hlídka veteránů. Roku 1895 bylo rozhodnuto postavit mu velký památník jako "oltář Vlasti" ("Altare della Patria") ve středu města na severním úbočí Kapitolu. Památník byl slavnostně otevřen k 50. výročí sjednocení v roce 1911 a dokončen roku 1925.

Potomci.

Děti z prvního manželství, uzavřeného 12. dubna 1842 ve Stupinigi, s rakouskou arcivévodkyní Adlétou Rakouskou (1822–1855):  Děti s druhou manželkou Rosou Terezou Vercellanovou, s níž uzavřel morganatické manželství 7. listopadu 1869 v Římě:

Viktor Emanuel II., ital. Vittorio Emanuele II Carignano nebo Vittorio Emanuele di Savoia, (14. března 1820, Turín – 9. ledna 1878, Řím) byl v letech 1849 až 1861 král Sardinie a od roku 1861 první král sjednocené Itálie s čestným titulem "Otec vlasti". Pocházel ze savojské dynastie.

Victor Emmanuel II (; full name: "Vittorio Emanuele Maria Alberto Eugenio Ferdinando Tommaso di Savoia"; 14 March 1820 – 9 January 1878) was King of Sardinia from 1849 until 17 March 1861, when he assumed the title of King of Italy and became the first king of a united Italy since the 6th century, a title he held until his death in 1878. Borrowing from the old Latin title "Pater Patriae" of the Roman emperors, the Italians gave him the epithet of "Father of the Fatherland" ().  Born in Turin as the eldest son of Charles Albert, Prince of Carignano, and Maria Theresa of Austria, he fought in the First Italian War of Independence (1848–49) before being made King of Piedmont-Sardinia following his father's abdication. He appointed Camillo Benso, Count of Cavour, as his Prime Minister, and he consolidated his position by suppressing the republican left. In 1855, he sent an expeditionary corps to side with French and British forces during the Crimean War; the deployment of Italian troops to the Crimea, and the gallantry shown by them in the Battle of the Chernaya (16 August 1855) and in the siege of Sevastopol led the Kingdom of Sardinia to be among the participants at the peace conference at the end of the war, where it could address the issue of the Italian unification to other European powers. This allowed Victor Emmanuel to ally himself with Napoleon III, Emperor of France. France had supported Sardinia in the Second Italian War of Independence, resulting in liberating Lombardy from Austrian rule.  Victor Emmanuel supported the Expedition of the Thousand (1860–1861) led by Giuseppe Garibaldi, which resulted in the rapid fall of the Kingdom of the Two Sicilies in southern Italy. However, Victor Emmanuel halted Garibaldi when he appeared ready to attack Rome, still under the Papal States, as it was under French protection. In 1860, Tuscany, Modena, Parma and Romagna decided to side with Sardinia-Piedmont, and Victor Emmanuel then marched victoriously in the Marche and Umbria after the victorious battle of Castelfidardo over the Papal forces. He subsequently met Garibaldi at Teano, receiving from him the control of southern Italy and becoming the first King of Italy on 17 March 1861.