Historie vzniku.

Vznik Raffaelových sálů souvisí s pontifikátem papeže Julia II. (1503 - 1513). 18. srpna 1503 zemřel papež Alexandr VI. a 1. listopadu téhož roku, po krátkém dvacetišestidenním pontifikátu Pia III., usedl na Petrův stolec jako Julius II. kardinál Giuliano della Rovere. Po nastěhování se do místností v Apoštolském paláci pouze s nevolí vnímal původní freskovou výzdobu Borgiovských apartmánů v prvním patře paláce. Na Pinturicchiových malbách byl totiž zachycen jeho nenáviděný předchůdce Alexandr VI. Proto se přestěhoval do komnat ve druhém patře, které dal nově zařídit.  V létě 1508 povolal do Vatikánu mladého urbinského umělce Raffaela a pověřil ho vymalováním jedné z místností. Raffael se pustil do práce v první místnosti zvané "Stanza della Segnatura", studovně a soukromé knihovně papeže. Jako první vznikla freska "Athénská škola" vzdávající hold antické vzdělanosti. Hotové dílo udělalo na papeže takový dojem, že dal původní výmalbu v této a v dalších místnostech seškrábat, aby i tyto mohl vyzdobit Raffael. Raffaelovým přičiněním tak vznikla unikátní fresková výzdoba místností zvaných "Stanze", dodnes okouzlující svým uměleckým i myšlenkovým provedením. Práce probíhaly v několika etapách, od umělcova příjezdu do Říma v roce 1508 a protáhly se až do jeho smrti v roce 1520. I když Raffaelovo autorství se váže pouze na malby ve dvou sálech, v pracích, završených v roce 1524, pokračovali žáci jeho umělecké školy.  Hlavní myšlenkou fresek je oslava papežství, vize převahy papežů nad světskými panovníky, či dokonce uznání práva papežů na světovládu.  Za součást Raffaelových sálů se považují "Sala di Costantino" ("Konstantinova síň"), "Stanza d'Eliodoro" ("Heliodorova síň"), "Stanza della Segnatura" ("Síň signatury") a "Stanza dell'incendio del Borgo" ("Síň požáru Borga"). Společným znakem všech je impozantní výmalba složená ze čtyř velkorozměrových monumentálních fresek.

Sala di Costantino.

"Konstantinova síň" ("Sala di Constantino") nese jméno římského císaře Konstantina I., k vládě kterého se váže i fresková výmalba. Zachycuje čtyři epizody ze života tohoto prvního křesťanského císaře, jejichž hlavní myšlenkou je vítězství křesťanského náboženství nad pohanstvím.  Původní výzdoba síně obsahovala portréty papežů, proto se jí říkalo "Sala dei Pontifici". V roce 1519 papež Lev X. rozhodl změnit výmalbu a nahradit ji sérií velkých výjevů ze života císaře Konstantina I. pojatých ve formě iluzivních gobelínů a doplněných portréty osmi starokřesťanských papežů sedících pod baldachýny, v doprovodu personifikací Ctností.  Výmalbou byl pověřen Raffael, kterému se však podařilo vyhotovit pouze nákresy se dvěma výjevy - Vidění kříže a Bitva u Milvijského mostu. Po Raffaelově smrti v práci, na základě jím vytvořených skic, pokračovali jeho žáci -Giulio Romano a Gianfrancesco Penni. Přestože se práce rozjely již v roce 1520, v prosinci 1521 (v době smrti Lva X.) byla hotová pouze polovina sálu. Během vlády jeho nástupce Hadriána VI. (1521 - 1523) se v pracích nepokračovalo; s výmalbou se začalo až na podzim roku 1523 za nového papeže Klementa VII. a v polovině následujícího roku byly dokončeny.  Původní dřevěný strop místnosti z let 1518 - 1519 byl za papeže Řehoře XIII. (1572 - 1585) nahrazen zděným a doplněn freskou "Triumf křesťanského náboženství" od Tommase Lauretiho.  Na čelní stěně Konstantinovy síně naproti vchodu je freska "Vidění kříže" () (1520 - 1524). Původní náčrt fresky je Raffaelovým dílem; do definitivní podoby ho ztvárnili jeho žáci.  Námětem díla je známá legenda o zjevení se kříže císaři Konstantinovi před bitvou u Milvijského mostu. Konstantinovi se v předvečer bitvy s proticařem Maxentiem na nebi objevil kříž s řeckým nápisem ""Εν τούτῳ νίκα"" (""V tomto znamení zvítězíš""). Umělec zachytil uveden moment pohledem do císařova vojenského tábora, kde všichni zvedají zrak vzhůru na otevřené nebe, na kterém se na prosvětleném mraku objevil zářící kříž přidržovaný trojicí andělů. Na pozadí obrazu Raffael zachytil Řím s některými jeho historickými památkami v podobě, jakou měly počátkem 16. století -Andělský most či Andělský hrad. V případě někdejšího Hadriánova mauzolea jde o Raffaelovu představu, jak mohla stavba vypadat v dobách císaře Konstantina.  Na fresku "Vidění kříže" námětově navazuje "Bitva u Milvijského mostu" (), dílo Giulia Romana z let 1520 - 1524. Malba zachycuje přímou vojenskou akci; masa lidských a zvířecích těl svědčí o neúprosnosti bojového střetu mezi císařskými vojsky. Bitva skončila Konstantinovým vítězstvím a Maxentius, tonoucí v řece Tiber, byl poražen.  "Konstantinův křest" () (autor Gianfrancesco Penni v letech 1517 - 1524) zachycuje významnou událost v životě císaře Konstantina. V rozporu s historickou skutečností, kdy Konstantin přijal křest až na smrtelném loži, zde klečící přijímá svátost křtu z rukou papeže Silvestra I. Jako místo události poznáváme interiér Lateránského baptisteria, stavby, kterou v 4. století založil sám Konstantin. Za zmínku stojí skutečnost, že papež Silvestr I. zde má portrétní rysy svého renesančního nástupce Klementa VII., za jehož pontifikátu došlo k završení výzdoby místnosti.  Autorství poslední nástěnné malby v síni s názvem "Dar Říma" () je nejednoznačné. Vznikla v letech 1520 - 1524 a je dílem Gianfrancesca Penniho nebo Giulia Romana. Místem děje je vnitřek staré Svatopetrské baziliky, kde diváka upoutá v pozadí čtveřice stočených sloupů, pocházejících údajně ze Šalamounova chrámu v Jeruzalémě. Jako na předchozí fresce i zde jsou hlavními postavami císař Konstantin I. a papež Silvestr I. Císař zde symbolicky předává darem papeži město Řím, které představuje zlatá soška v jeho rukou. Akt darování města je vlastně předobrazem současnosti, kdy Řím je papežským sídlem. I na této malbě nese Silvestr I. portrétní rysy Klementa VII.  Stropní malba s názvem "Triumf křesťanského náboženství" () vznikla v roce 1585 po nahrazení původně dřevěného stropu místnosti zděným. Malbu u umělce Tomassi Lauretiho objednal v roce 1582 papež Řehoř XIII., jejího dokončení se však nedožil; dokončena byla až za jeho nástupce Sixta V.. V centru malby stojí mramorový podstavec uprostřed velké síně, na kterém se vypíná krucifix, symbol křesťanství. Ten nahradil antickou sochu, ležící v troskách pod podstavcem, představující svět pohanství. Symbolika ničení pohanských model a jejich nahrazování symboly křesťanství, vyplývající z christianizačního snažení císaře Konstantina I. je zde více než zřejmá.

Stanza d'Eliodoro.

"Heliodorova síň" ("Stanza d'Eliodoro") své pojmenování nese podle Raffaelova fresky "Vyhnání Heliodora z chrámu". Síň byla původně soukromou místností Julia II. a její výmalba byla realizována hned po Síni signatury, v letech 1511 - 1514. Fresky, autorem kterých je Raffael, kromě náboženské symboliky v sobě nesou i politický odkaz doby papeže Júlia II. Malby si zachycením historických momentů jakož i náboženských výjevů ze Starého zákona kladly za cíl dokumentovat události důležité v procesu obrany církve a křesťanské víry vůbec. Současně měly symbolizovat státnický program Júlia II., kterým bylo osvobození italského území zpod francouzské nadvlády a obnovení papežské moci nad zemí. S výjimkou fresky "Setkání papeže Lva I. Velkého s Attilou" všechny ostatní spojuje postava Júlia II.  Námět fresky "VVyhnání Heliodora z chrámu" () (1511 - 1514) vychází z deuterokanonické (u protestantů apokryfní) Druhé knihy Makabejců a její hlavní myšlenkou je obrana křesťanství před pohanskými dobyvateli.  "Bolsenská mše" () (dílo Raffaela z roku 1512) přibližuje událost, která se stala během mše ve městě Bolsena, na severu regionu Lazio, v roce 1263. Kněz sloužící mši v místním kostele svaté Kristýny zapochyboval o Kristově přítomnosti v eucharistii; vzápětí nato z ní začal vytékat pramínek krve, který na bílém plátně, před očima modlících se lidí, vytvořil trním korunovanou Kristovu hlavu. Na oslavu této zázračné události zavedl v následujícím roce papež Urban IV. Svátek Božího těla. V množství postav zachycených na malbě poznáváme vpravo adorujícího papeže Julia II.; jedním z členů švýcarské gardy je samotný umělec a zcela vlevo dole ve skupině žen se na diváka dívá malá světlovlasá holčička v černém - je jí nelegitimní dcera Julia II. Felice.  Jediná z fresek v místnosti, malba "Setkání papeže Lva I. Velkého s Attilou" () se váže na historickou událost, ke které došlo v roce 452. Tehdy se setkal hunský vůdce Attila s papežem Lvem I. Pouze přítomnost zjevujících se svatých Petra a Pavla způsobila, že Attila na svém bojovém tažení upustil od vyplenění Říma (ve skutečnosti se Lvu I. podařilo Attilu přesvědčit jen za cenu velkého výkupného). Raffael malbu situoval před římské hradby (na pozadí malby poznáváme Koloseum) i když ve skutečnosti ke střetnutí přišlo nedaleko Mantovy. Na bílém koni jedoucí papež Lev I. na malbě však má portrétní rysy svého renesančního jmenovce, papeže Lva X., který v roce 1513 na Petrově stolci nahradil Júlia II.  Čtvrtou velkoplošnou nástěnnou malbou v Heliodorově síni je "Osvobození svatého Petra" () z roku 1514. Freska je umělcovou představou události zachycené v Skutcích apoštolů a současně oslavou vysvěcení baziliky San Pietro in Vincoli, titulárním chrámu Julia II. Papežovy portrétní rysy nese postava uvězněného svatého Petra.  Strop místnosti původně zdobila výzdoba vytvořená zakrátko po nástupu Julia II. na papežský stolec. Jejími autory byli významní umělci rané renesance Luca Signorelli, Bramantino či Lorenzo Lotto. Po úspěchu Raffaelových fresek však dal Julius II. i stropní malby v místnosti nahradit freskami tohoto umělce. Vznikly tak malby se starozákonními náměty: "Noemův sen", "Obětování Izáka", "Mojžíš a hořící keř" a "Jakubův sen".

Stanza della Segnature.

"Síň signatury" ("Stanza della Segnatura"), svou výzdobou bezpochyby nejslavnější ze všech síní, byla původně pracovnou, soukromou knihovnou a kabinetem Julia II., kde podepisoval důležité listiny. Původní název místnosti "Segnatura Gratiae et Iustitiae" vycházel z pojmenování Nejvyššího soudu Svatého stolce.  Fresková výzdoba, ikonograficky a námětově zdůrazňující někdejší funkci síně, podle mínění odborníků ale i laických obdivovatelů Raffaelova díla, patří k vrcholům jeho tvorby. Malby se staly oslavou tří nejvyšších kategorií lidského ducha: Pravdy, Dobra a Krásy, hodnot, které měly zdobit člověka renesance. Malby i v dnešních návštěvnících navozují atmosféru duchovního rozjímání. Kromě toho, každá ze stěn místnosti je svou výzdobou věnována jednomu z tehdejších vědeckých odvětví: teologii, filozofii, právu a poezii.  Fresky v této místnosti jsou výhradně Raffaelovým dílem vytvořeným mezi lety 1508 - 1511. Patří mezi nejznámější umělcova díla a zmínka o zřejmě nejslavnější z fresek -"Aténské škole" () - nechybí snad ani v tom nejstručněji přehledu Raffaelova prací. Hlavní myšlenka fresky, oslavující racionální Pravdu, je konfrontace světa reálných věcí a světa idejí, reprezentovaných postavami velkých starořeckých filozofů -Platóna a Aristotela.  Stěna vpravo od ní nese fresku "Ctnosti" () vytvořenou v roce 1511. Je oslavou vlastností, které by měly zdobit každého duchovního - Statečnost, Prozíravost a Zdrženlivost.  Protější stěna k "Aténské škole" obsahuje fresku "Disputace o Svátosti oltářní" () s podnadpisem "disputace o svátosti oltářní", tvořící ideovou protiváhu k uvedené malbě. Na rozdíl od ní, zde umělec zpodobňuje oslavu hledání a nalézání duchovní Pravdy.  Poezii je věnována freska "Parnas" () z let 1509 - 1511, námětově vycházející ze starořecké mytologie a reprezentující Krásu jako filozofickou kategorii.  K nástěnným malbám se námětově váže i výmalba stropu. Tvoří ji alegorické postavy Teologie, Filozofie, Spravedlnosti a Poezie a starozákonní a mytologické výjevy -"Spoutaný Mars", "Adam a Eva", "Šalamounův soud" a "Vznik vesmíru". Posledně jmenovaný výjev má úzkou spojitost s pontifikátem Julia II. Na znázorněné mapě hvězdné oblohy, interpretované jako alegorie začátku světa či alegorie vesmíru (v italštině má freska název "Primo moto", t. J. "První pohyb"), je totiž znázorněna astrologická konstelace souhvězdí vztahující se na noc z 31. října na 1. listopadu 1503 - dne, kdy byl Julius II. zvolen papežem.

Stanza dell'incendio del Borgo.

"Síň požáru Borga" ("Stanza dell'incendio del Borgo") v době Júlia II. plnila funkci místa zasedání nejvyššího soudu Svatého stolce. Když se v roce 1513 papežského úřadu ujal Lev X. pověřil Raffaela provedením nových maleb, které prostřednictvím příběhů ze života papežových předchůdců stejného jména -Lva III. a Lva IV.- měly představit jeho politické aspirace. Postava papeže Lva X. je zakomponována ve všech čtyřech malbách.  Mezi lety 1514 - 1517 pričiněním Raffaela a jeho umělecké školy tak vznikl cyklus výpravných fresek oslavujících pontifikát Lva X.  Za své pojmenování vděčí místnost fresce umístěné nad oknem -"Požár v Borgo" (), díla Giulia Romana z roku 1514. Svým námětem, výpravnou scénografií i ikonografických provedením je považována za nejsložitější z fresek v místnosti. Freska líčí událost, ke které došlo, podle "Liber Pontificalis", v roce 847, kdy katastrofální požár zuřící v Římě, byl na zákrok Lva IV. zázračným způsobem uhašen.  K osobě Lva IV. se námětově váže i druhá freska "Bitva u Ostie" () z let 1514 - 1515. Jedná se o dílo Raffaelových žáků a zachycuje historickou událost, ke které došlo v roce 849. Při středoitalském přístavu Ostia na pobřeží Tyrhénského moře byl námořní oddíl Saracénů z jižní Itálie napaden papežskou flotilou. Výsledkem střetu bylo vítězství papežských vojsk. Lev IV., na malbě zachycen vlevo s pohledem upřeným na nebesa, děkuje za vítězství nad muslimy. Tato scéna byla současně interpretována jako narážka na vyhlášení křížové výpravy proti Turkům Lvem X.  Fresky "Korunovace Karla Velikého" () a "Přísaha Lva III." () se vážou k osobě Lva III., vládnoucího na přelomu osmého a devátého století. První z uvedených maleb zachycuje významnou historickou událost - korunovaci franckého krále Karla Velikého císařem Svaté říše římské během vánočních svátků v roce 800. Pokud v osobě Lva III. poznáváme podobiznu Lva X., tak korunovaný Karel Veliký má portrétní rysy francouzského krále Františka I., což je zřejmě narážkou na setkání obou představitelů v roce 1516 v Boloni s cílem ujednání konkordátu mezi Francií a Svatým stolcem. "Přísaha Lva III." z let 1516 - 1517 ilustruje událost, ke které došlo den před slavnou Karlovou římskou korunovací. Lev III. na falešná obvinění vznesená vůči jeho osobě prohlásil památnou větu ""Tocco a Dio, non agli uomini Giudicarie i Vesce"" (""Ne muži, ale Bůh bude soudit biskupy""), kterou potvrdil zásadu, že Kristův vikář se pouze Bohu odpovídá za své skutky.  Strop v místnosti na pověření Julia II. vymaloval v roce 1508 umbrijském umělec Pietro Perugino. Výmalba se skládá ze čtyř medailonů s christologickou tematikou - "Stvořitel mezi anděly a cherubíny", "Kristus nejvyšší soudce", "Kristus pokoušen ďáblem" a "Kristus mezi Milosrdenstvím a Spravedlností". Střed stropu tvoří papežský emblém (překřížené a provázané klíče s tiárou) uprostřed věnce se žaludů, symbolu rodu della Rovere.  Stropní malby v Stanza dell'incendio del Borgo jsou v Raffaelových síních jediné původní, které nebyly nahrazeny Raffaelovými přemalbami.

Raffaelovy sály () je společný název pro čtyři místnosti ve druhém patře Apoštolského paláce ve Vatikánu, proslulé monumentální freskovou výmalbou renesančního umělce Raffaela Santiho a jeho následovníků. Díky ní jsou jedněmi z nejnavštěvovanějších prostor Vatikánských muzeí.

The four Raphael Rooms () form a suite of reception rooms, now part of the Vatican Museums in Vatican City. They are famous for their frescoes, painted by Raphael and his workshop. Together with Michelangelo's Sistine Chapel ceiling frescoes, they are the grand fresco sequences that mark the High Renaissance in Rome.  The "Stanze", as they are commonly called, were originally intended as a suite of apartments for Pope Julius II. He commissioned Raphael, then a relatively young artist from Urbino, and his studio in 1508 or 1509 to redecorate the existing interiors of the rooms entirely. It was possibly Julius' intent to outshine the apartments of his predecessor (and rival) Pope Alexander VI, as the "Stanze" are directly above Alexander's Borgia Apartment. They are on the third floor, overlooking the south side of the Belvedere Courtyard.  Running from east to west, as a visitor would have entered the apartment, but not following the sequence in which the "Stanze" were frescoed, the rooms are the Sala di Costantino ("Hall of Constantine"), the Stanza di Eliodoro ("Room of Heliodorus"), the Stanza della Segnatura ("Room of the Signatura"), and the Stanza dell'Incendio del Borgo ("The Room of the "Fire in the Borgo"").  After the death of Julius in 1513, with two rooms frescoed, Pope Leo X continued the program. Following Raphael's death in 1520, his assistants Gianfrancesco Penni, Giulio Romano and Raffaellino del Colle finished the project with the frescoes in the "Sala di Costantino".


Doklady.

Usměrňující selekce se nejčastěji vyskytuje jako reakce na změny podmínek prostředí, při nichž se populace stěhují do nových areálů s odlišnými tlaky prostředí. Tento typ selekce umožňuje rychlé změny ve frekvencích alel, a hraje zásadní roli ve speciaci. Dopad usměrňující selekce na fenotypové rozrůznění byl zkoumám prostřednictvím analýzy efektů lokusů kvantitativních znaků (z anglické "quantitative trait locus", QTL). Tato analýza ukázala vyšší než očekávané zastoupení genových lokusů korelujících s usměrňující selekcí, což poukazuje na usměrňující selekci jakožto primární příčinu fenotypové diverzifikace, která následně vede ke speciaci.

Metody detekce.

K detekci usměrňujcí selekce působící na populaci můžeme použít nejrůznějších statistických testů. Patří mezi ně například mapování kvantitativních znaků, test poměru nesynonymních a synonymních mutací (Ka/Ks) či testy rovnoměrnosti chodu molekulárních hodin. Při mapování kvantitativních znaků se porovnává počet antagonistických kvantitativních znaků s neutrálním modelem, což umožňuje testování usměrňující selekce proti gentickému driftu. U Ka/Ks testu se sleduje poměr nesynonymních a synonymních substitucí, přičemž poměr větší než 1 svědčí pro usměrňující selekci. Takzvaný "relative rate test "ověřující rovnoměrnost chodu molekulárních hodin se zaměřuje na hromadění výhodných mutací oproti neutrálnímu modelu, nicméně vyžaduje mít pro srovnání k dispozici fylogenetický strom.

Příklady.

Příkladem usměrňující selekce je například fosilní záznam ukazující cyklické změny velikosti evropských druhů medvědů v průběhu ledových (zvětšování) a meziledových (zmenšování) dob. Dále můžeme uvést například změny velikosti zobáku v populacích pěnkav. V mokřejších letech byly hojně rozšířena malá semínka, a pěnkavy tak měly jen zřídka potřebu konzumovat semena velká. V sušších obdobích byl potravy obecně nedostatek, a práci byli nuceni ke konzumaci semen různých druhů, a tedy často i větších velikostí. Změna stravování pěnkav ovlivnila hloubku zobáku těchto ptáků, jejichž zobáky se vyskytují ve škále od velkých a tuhých po malé a jemné, v následujících generacích.

Africké cichlidy.

Africké cichlidy jsou považovány za jeden z nejrozmanitějších rybích taxonů, který se navíc vyvíjel překapivou rychlostí. Tyto ryby se vyvinuly na stejném stanovišti, přesto však mají velmi různorodou morfologii, a to zejména co se týče úst a čelisti. Právě na toto se zaměřil Albertson et al. 2003 zkřížením dvou druhů afrických cichlid s velmi různou ústní morfologií. Hybrid mezi druhem "Labeotropheus fuelleborni" (se subterminalními ústy pro okusování řas z kamenů) a druhem "Metriaclina zebra" (s koncovými ústy určenými k sání) umožnil mapování kvantitativních znaků ovlivňujících morfologii ústrojí pro příjem potravy. Právě tento test přinesl konečné důkazy pro roli usměrňující selekce v evoluci čelistních kostí, ovšem nepřinesl doklady pro roli tohoto druhu selekce ve vývoji lebky či závěsných vazů – zde se pravděpodobně uplatnil genetický drift či stabilizující selekce.

Losos nerka.

Losos nerka ("Oncorhynchus nerka") je jedním z mnoha anadromních druhů ryb. Jedinci v dospělosti migrují do stejné řeky, v níž se narodili, aby se zde rozmnožili. aby reprodukovat. K migraci dochází každý rok ve stejnou dobu, ale Quinn et al. 2007 ukazuje, že populace lososa nerky z Bristolského zálivu na Aljašce prošla v poslední době usměrňující selekcí směrem k dřívějšímu stěhování a páření. Ve studii byly pozorovány dvě populace lososa nerky (původem z řek Egegik a Ugashik).  Data Aljaškého úřadu pro rybolov a honitbu z let 1969-2003 byla rozdělena do pěti sedmiletých období a vynesena podle začátku rybolovu. Analýzou dat se zjistil čtyřdenní posun u populace z Egegiku, kde docházelo k silnější selekci, ale dřívější  datum stěhování bylo patrné i u Ugashikské populace. Změna data stěhování může být samozřejmě ovlivněna teplotou vody, ale ve studovaných datech nebyla v tomto směru nalezena. Podle publikace může být za časový posun zodpovědný tlak rybolovu, který zejména v Egegikské oblasti začíná spíše v pozdějším období stěhování, a později migrující ryby tak mnohdy nedostanou příležitost k rozmnožování.

Ekologický dopad.

Usměrňující selekce může vést k rychlým a významným změnám v četnosti alel v populaci. Protože jsou hlavní příčinou usměrňující selekce variace tlaků prostředí, významné odklony od normálního stavu související například s globálními změnami klimatu mohou vyvolat výrazné posuny uvnitř populací. V typickém případě působí usměrňující selekce velmi silně, ale v krátkých časových intervalech, a není udržována dlouhodobě.

V populační genetice je usměrňující selekce považována za formu přirozeného výběru, která upřednostňuje jeden extrémní fenotyp před ostatními fenotypy, což způsobuje posun ve frekvenci alel v průběhu času ve směru preferovaného fenotyp. Výhodná alela pod vlivem usměrňujícího výběru zvyšuje svoje zastoupení v populaci, což je důsledkem rozdílů v přežívání jednotlivých fenotypů. Toto zvýšení četnosti je nezávislé na dominantnosti dané alely, i u recesivních alel nakonec dochází k jejich fixaci.  Usměrňující selekci jako první popsal Charles Darwin v knize "o Původu Druhů" a to jako formu přirozeného výběru. Další typy přírodního výběru zahrnují stabilizující a disruptivní selekci. Všechny typy výběru vycházejí ze stejných principů, ale jsou mírně odlišné. Disruptivní výběr upřednostňuje oba extrémní fenotypy a působí prosti prostředním hodnotám, stabilizující výběr působí právě naopak, preferuje prostřední fenotyp a působí proti extrémům, což vede v průběhu času k poklesu variability vpopulaci

In population genetics, directional selection, or positive selection is a mode of natural selection in which an extreme phenotype is favored over other phenotypes, causing the allele frequency to shift over time in the direction of that phenotype. Under directional selection, the advantageous allele increases as a consequence of differences in survival and reproduction among different phenotypes. The increases are independent of the dominance of the allele, and even if the allele is recessive, it will eventually become fixed.  Directional selection was first described by Charles Darwin in the book "On the Origin of Species" as a form of natural selection. Other types of natural selection include stabilizing and disruptive selection. Each type of selection contains the same principles, but is slightly different. Disruptive selection favors both extreme phenotypes, different from one extreme in directional selection. Stabilizing selection favors the middle phenotype, causing the decline in variation in a population over time.


Charakteristiky.

Hmotnost, průměr a teplota.

Zdánlivý sklon oběžné dráhy planety dosud nebyl změřen. Minimální limit hmotnosti je 1,27 hmotnosti Země, pokud je planeta pozorována přesně v rovině oběhu, kdy by byl Dopplerovský posun maximální. Pokud změříme sklon oběžné dráhy, bude možné určit přesněji hmotnost planety. Větší sklon dráhy znamená větší hmotnost, většina z analyzovaných dat naznačuje na hmotnost menší než 3 hmotnosti Země. Pokud má planeta skalnaté jádro a hustotu podobnou Zemi, je její průměr nejméně 1,1 násobek průměru Země. V případě, že má planeta menší hustotu nebo vyšší než minimální hmotnost, je její průměr větší. Planeta by měla mít povrchovou teplotu zhruba 234 Kelvinů, což je asi mínus 39 stupňů Celsia. Proxima Centauri b se nachází v obyvatelné zóně.

Mateřská hvězda.

Planeta obíhá kolem červeného trpaslíka spektrální třídy M s názvem Proxima Centauri. Tato hvězda má hmotnost 0,12 hmotnosti Slunce a 0,14 poloměru Slunce. Povrchová teplota hvězdy je asi 3040 Kelvinů a je stará 4,85 miliardy let. Slunce je naproti tomu staré 4,6 miliardy let a jeho povrchová teplota je 5778 Kelvinů. Doba rotace Proximy je zhruba 83 dní, její svítivost je asi 0,0015 svítivosti Slunce. Proxima má navíc poměrně vysokou metalicitu, což u hvězd nízké hmotnosti není běžné. Její metalicita je vyšší než u Slunce.  Magnituda hvězdy při pohledu ze Země je 11,13, ačkoli jde o Zemi nejbližší hvězdu, nelze ji z povrchu Země vidět pouhým okem, kvůli její nízké svítivosti.  Proxima je proměnná hvězda, která občas prochází dramatickými změnami jasu, kvůli magnetické aktivitě. Tato aktivita mateřské hvězdy by byla schopná vytvořit silnou magnetickou bouři, případně silně ozářit povrch exoplanety, pokud tato nemá atmosféru nebo silné magnetické pole.

Oběžná dráha.

Jedno oběhnutí Proxima Centauri b kolem své mateřské hvězdy trvá 11,186 dne. Hlavní poloosa planety je 0,05 astronomické jednotky, jde tedy o zhruba jednu dvacetinu vzdálenosti Země od Slunce. Pro srovnání, nejbližší planeta sluneční soustavy, Merkur, má hlavní poloosu o velikosti 0,39 astronomické jednotky.  Planeta obdrží od mateřské hvězdy asi 65 % energetického toku, který dostává Země od Slunce. Nicméně, kvůli mnohem bližší dráze také příjme 400 krát více rentgenového záření než Země.

Obyvatelnost.

Obyvatelnost planety Proxima Centauri b nebyla stanovena. Exoplaneta byla objevena v oblasti, kde by se měla nacházet obyvatelná zóna, oblast kolem hvězdy se správnými podmínkami umožňující existenci kapalné vody na povrchu planety. Mateřská hvězda Proxima Centauri bude jako červený trpaslík na hlavní posloupnosti asi 4 biliony let, 320 krát déle než Slunce.  Planeta je dostatečně blízko své hvězdě a pokud má navíc excentricitu blízkou nule, mohlo by to vést k vytvoření vázané rotace. Jedna polokoule planety by tak neustále mířila ke hvězdě, zatímco druhá strana by byla trvale ve stínu. Vědci určili, že nejlepší šance na obyvatelnost je mezi dvěma extrémními oblastmi, označené jako terminátory, kde by se mohla nacházet voda v kapalném skupenství.  Výstřednost dráhy planety není známa s jistotou, víme jen, že je menší než 0,35, což je stále dost na zachycení do rezonance v poměru 3:2, podobně jako Merkuru. Evropská jižní observatoř předpovídá podmínky s průměrnou povrchovou teplotou podobnou jako na Zemi. Velká část povrchu planety by mohla být obyvatelná, má-li planeta dostatečně hustotu atmosféru pro přenos tepla mezi přivrácenou a odvrácenou polokoulí. Výpočty ukazují, že vzhledem k výraznému ozáření v prvních asi 200 milionech let existence planety by došlo ke ztrátě ekvivalentu jednoho oceánu. Kapalná voda by proto mohla být převážně v nejvíce osluněných oblastech, tedy na polokouli přivrácené ke hvězdě nebo v tropickém pásu. Planeta by měla být v dosahu několika teleskopů, které by mohly prozradit více o jejím složení a atmosféře, pokud nějakou má.

Objev.

První náznaky existence této exoplanety objevil v roce 2013 Mikko Tuomi v archivních datech. Pro potvrzení pozorování spustila Evropská jižní observatoř na počátku roku 2016 projekt "" (česky "bledě rudá tečka"), což odkazuje na slavnou fotografii "Bledě modrá tečka" pořízenou z Voyageru 1. Existence planety byla potvrzena v srpnu 2016, objev byl následně publikován v časopisu Nature. Měření bylo prováděno 3,6 metrovým teleskopem v observatoři La Silla a osmimetrovým Very Large Telescope. Pravděpodobnost falešné detekce je menší než jedna desetina milionu.

Budoucí pozorování.

Přímé zobrazení exoplanety by mělo být možné pomoci Evropského extrémně velkého dalekohledu (E-ELT). Ještě dříve byl mohl Kosmický dalekohled Jamese Webba získat teplotní profil planety. Dozvěděli bychom se, zda má Proxima b skutečně atmosféru. Teplotní rozdíly mezi denní a noční stranou by měly být v případě existence planety menší, neboť atmosféra by část tepla distribuovala mezi denní a noční stranou. Velké astronomické přístroje by mohly také pozorovat světlo hvězdy odražené planetou a zjistit albedo a sklon dráhy vůči nám.

Proxima Centauri b (někdy také Proxima b) je extrasolární planeta v soustavě trojhvězdy Alfa Centauri, obíhající v obyvatelné zóně červeného trpaslíka Proximy Centauri, nejbližší hvězdy ke Slunci. Nachází se asi 4,2 světelných let daleko v souhvězdí Kentaura. Jedná se o nejbližší prokázanou exoplanetu k Zemi, její obyvatelnost však dosud nebyla prozkoumána.  Objev planety oznámila v srpnu 2016 Evropská jižní observatoř. Výzkumníci se domnívají, že vzhledem k relativní blízkosti k Zemi je planeta vhodná pro případný robotický průzkum v rámci projektu Breakthrough Starshot, popřípadě průzkum v blízkých staletích.  Planeta byla objevena metodou měření radiálních rychlostí, kde periodické Dopplerovské posuny spektrálních čar mateřské hvězdy naznačovaly existenci obíhajícího objektu. Z těchto měření vyplývá, že radiální rychlost mateřské hvězdy vzhledem k Zemi se mění s amplitudou asi dvou metrů.

Proxima Centauri b (also called Proxima b or Alpha Centauri Cb) is an exoplanet orbiting in the habitable zone of the red dwarf star Proxima Centauri, which is the closest star to the Sun and part of a triple star system. It is located approximately from Earth in the constellation of Centaurus, making it the closest known exoplanet to the Solar System.  Proxima Centauri b orbits the star at a distance of roughly with an orbital period of approximately 11.2 Earth days, and has an estimated mass of at least 1.2 times that of the Earth. The planet is subject to stellar wind pressures of more than 2,000 times those experienced by Earth from the solar wind and the habitability of Proxima Centauri b has not yet been definitively established.  The discovery of the planet was announced in August 2016. The planet was found using the radial velocity method, where periodic Doppler shifts of spectral lines of the host star suggest an orbiting object. From these readings, the radial velocity of the parent star relative to the Earth is varying with an amplitude of about 1.4 metres (4.5 feet) per second. According to Guillem Anglada‐Escudé, its proximity to Earth offers an opportunity for robotic exploration of the planet with the Starshot project or, at least, "in the coming centuries".  Without its orbital inclination known, the exact mass of Proxima Centauri b is unknown. If its orbit is nearly edge-on, it would have a mass of 1.173 Earth masses. Statistically, there is a roughly 90% chance that the planet's mass is less than (Earth masses).  In May 2019, a paper presenting recent Spitzer Space Telescope data concluded that Proxima Centauri b does not transit its sun relative to Earth, and attributed previous transit detections to correlated noise.


Život.

Quinnová absolvovala střední školu ve Victorii v Austrálii a následně nastoupila na University of Melbourne. Na doktorské studium přešla do USA na Stanfordovu univerzitu. V roce 1967 získala doktorát, v té době tvořily ženy méně než 2% fyziků. Postgraduální práci absolvovala v německé urychlovačové laboratoři DESY v Hamburku. Následně strávila sedm let na Harvardově univerzitě předtím, než se vrátila do Stanfordu, kde získala post profesorky fyziky na Stanford Linear Accelerator Center.

Příspěvky ve fyzice.

Společně s Howardemem Georgim a Stevenem Weinbergem ukázala že tři typy základních fyzikálních interakcí (silná, elektromagnetická a slabá), které vypadají velmi odlišné když pozorujeme jejich chování v běžném světě, se stávají velmi podobné v procesech s extrémně vysokými energiemi. Proto mohou být tyto tři interakce aspekty jediné sjednocené interakce. Navrhla také možnou novou symetrii vesmíru, později známou jako Pecceiova–Quinnové symetrie. Tato vysvětluje jak může v silné interakci platit CP symetrie, ačkoli ve slabé interakci tato symetrie neplatí. Jedním z důsledků této teorie je předpověď částice známé jako axion. Tato částice dosud nebyla pozorována, ale uvažuje se o ní jako o možném kandidátovi na temnou hmotu.  Rovněž společně s Weinbergem a Enrico Poggiem ukázala, jak může být fyzika kvarků použita k předpovědi některých aspektů fyziky hadronů (což jsou částice složené z kvarků) bez ohledu na detaily struktury hadronů. Tato vlastnost je známa jako kvark-hadronová dualita.  V několika různých zemích vystoupila s přednáškou ""Chybějící antihmota"", ve které naznačuje, že tato oblast výzkumu je velmi slibná.  Dlouhodobě se angažuje v otázce výchovy. V Kalifornii, pracuje s učiteli ze základních a středních škol, tak aby se naučili předávat zábavu a vzrušení související s fyzikou studentům. Je členkou Rady pro vědecké vzdělávání v rámci Národní rady pro výzkum. Předsedala výboru, Národní rady pro výzkum který v roce 2012 vyvinul ""Rámec pro K-12 vzdělávání vědy"", který by se měl stát vodítkem pro vývoj multistátních norem pro vědecké vzdělávání. Konečná podoba dokumentu byla vydána v roce 2013 pod názvem ""Příští generaci vědeckých standardů"".

Helen Rhoda Arnold Quinnová (* 19. května 1943 Melbourne) je americká fyzička austrálského původu zabývající se fyzikou elementárních částic. Její práce se týká především hledání jednotné teorie tři interakcí, silné, elektromagnetické a slabé. Obdržela několik vyznamenání včetně Diracovy medaile.

Helen Rhoda Arnold Quinn (born 19 May 1943 in Melbourne) is an Australian-born particle physicist and educator who has made major contributions to both fields. Her contributions to theoretical physics include the Peccei-Quinn theory which implies a corresponding symmetry of nature (related to matter-antimatter symmetry and the possible source of the dark matter that pervades the universe) and contributions to the search for a unified theory for the three types of particle interactions (strong, electromagnetic, and weak). As Chair of the Board on Science Education of the National Academy of Sciences, Quinn led the effort that produced "A Framework for K-12 Science Education: Practices, Crosscutting Concepts, and Core Ideas"—the basis for the Next Generation Science Standards adopted by many states. Her honours include the Dirac Medal of the International Center for Theoretical Physics, the Oskar Klein Medal from the Royal Swedish Academy of Sciences, appointment as an Honorary Officer of the Order of Australia, the J. J. Sakurai Prize for Theoretical Particle Physics from the American Physical Society, the Karl Taylor Compton Medal for Leadership in Physics from the American Institute of Physics, and the 2018 Benjamin Franklin Medal in Physics from the Franklin Institute.


Tenisová kariéra.

Zdravotní komplikace.

Na tenisových okruzích nehrál od května 2009 do listopadu 2010 a opět dva roky od srpna 2013. Důvodem se staly vleklé zdravotní potíže. Opakovaně podstoupil chirurgické výkony na levé stehenní kosti (2009), levém zápěstí (2011), pravé kyčli (2013), levé kyčli (2014), pravém ramenu (2014), pravém zápěstí (2014) a pravých a levých přitahovačích (2014). Během roku 2013 prodělal infekční mononukleózu a téměř dva roky se na levé dolní končetině potýkal s Brodieho abscesem, tzv. subakutní osteomyelitidou.

Profesionální kariéra.

V rámci hlavních soutěží událostí okruhu Futures debutoval v lednu 2011, když na turnaji ve floridském Plantation prošel kvalifikací. Ve druhém kole podlehl Britovi Danieli Smethurstovi. Premiérový singlový titul v této úrovni vybojoval v únoru 2013, když ve finále sheffieldského turnaje porazil britského hráče Edwarda Corrieho. Na challengerech ATP se poprvé objevil v březnu 2011 během deblové soutěže ve floridské Sarasote. Po boku bratra Ryana Harrisona byli vyřazeni ve druhém kole.  Ve dvouhře okruhu ATP World Tour debutoval v hlavní soutěži na atlantském BB&T Atlanta Open 2013, kam obdržel divokou kartu. Na úvod vyřadil Kolumbijce Alejandra Fallu a skončil ve druhé fázi poté, co nestačil na nejvýše nasazeného krajana a pozdějšího vítěze Johna Isnera. Premiérový finálový duel na challengerech si zahrál v německém Fürthu v červnu 2013. Spolu s Michaelem Venusem odešli poraženi z finále čtyřhry od australského páru Rameez Junaid a Colin Ebelthite.  Debut v hlavní soutěži nejvyšší grandslamové kategorie zaznamenal v mužském singlu US Open 2016. Jednalo se o jeho druhou účast na okruhu ATP Tour a druhou grandslamovou, když v kvalifikaci vypadl již na US Open 2012. Během newyorského kvalifikačního turnaje 2016 dokázal třikrát zvrátit nepříznivý vývoj setů 0–1, aby následně prošel do hlavní soutěže. V úvodním kole však Francouzi Paulu-Henrimu Mathieuovi odebral jen tři gamy.

Christian Harrison (* 29. května 1994 Shreveport, Louisiana) je americký profesionální tenista. Ve své dosavadní kariéře na okruhu ATP World Tour nevyhrál žádný turnaj. Na challengerech ATP a okruhu Futures získal do září 2016 dva tituly ve dvouhře.  Na žebříčku ATP byl ve dvouhře nejvýše klasifikován v červenci 2013 na 351. místě a ve čtyřhře pak v srpnu téhož roku na 162. místě. Trénuje ho otec Pat Harrison a připravuje se v bradentonské IMG Academy.  V americkém daviscupovém týmu neodehrál do roku 2017 žádné utkání.  Starší bratr Ryan Harrison je také profesionální tenista.

Christian Harrison (born May 29, 1994) is an American professional tennis player. He is the younger brother of Ryan Harrison.  He was awarded a wild card into the 2012 US Open, where he played doubles alongside his brother and they made it into the quarterfinals.  He played his first grandslam in singles at 2016 US Open as qualifier.


Životopis.

Prout se narodil v Hortonu v hrabství Gloucestershire v roce 1785. V 17 letech věku získal kněžské vzdělání, následně studoval na Redland Academy v Bristolu a Edinburské univerzitě, kde v roce 1811 získal magistra medicíny. Profesní život strávil jako praktický lékař v Londýně, ale také se zabýval chemickým výzkumem. Byl aktivní v biologické chemii a prováděl mnoho analýz sekretů živých organismů, které, jak věřil, byly vyrobeny odbouráváním tělesných tkání. V roce 1823 on zjistil, že žaludeční šťávy obsahují kyselinu chlorovodíkovou, která může být separována z žaludečních šťáv pomocí destilace. V roce 1827 navrhl klasifikaci látek v potravinách na cukry a škroby, mastná tělesa, a bílkoviny, později se tato klasifikace stala známý jako sacharidy, tuky a bílkoviny.  Prout je ale také známý díky svým výzkumům ve fyzikální chemii. V roce 1815 na základě tabulek atomových hmotností dostupných v té době, předpokládal, že atomová hmotnost každého prvku je celočíselným násobkem atomu vodíku, což naznačuje, že atom vodíku je jedinou skutečně elementární částicí, kterou nazval protyle, a že atomy dalších prvků jsou vyrobeny ze skupin různých počtů atomu vodíku. Zatímco Proutova hypotéza nebyla potvrzena, když byly pozdějšími měřeními upraveny hodnoty atomových hmotností dalších prvků, jeho vhled do základní struktury hmoty byl poměrně přesný. Proto, když Ernest Rutherford v roce 1920 vybíral název pro nově objevenou jadernou částici, zvolil název proton, na počest Williama Prouta.  Prout přispěl ke zlepšení barometru, a Královská společnost přijala jeho návrh jako národní standard.  V roce 1819 byl zvolen členem Královské Společnosti. V roce 1831 přednesl v rámci Královské lékařské koleje přednášku o použití chemie v medicíně.  Prout napsal osmý díl pojednání "Bridgewater Treatise" týkající se chemie, meteorologie a funkcí trávení s ohledem na přírodní teologii. V této práci navrhl termín "konvekce" k popsání typu přenosu energie.  V roce 1814 se Prout oženil s Agnes Adamovou, s níž měl šest dětí. Zemřel v Londýně v roce 1850, pohřben byl v Kensal Green Cemetery.  Po Williamu Proutovi je pojmenována jednotka jaderné vazebné energie "Prout", odpovídající 1/12 vazebné energie deuteronu, neboli 185.5 keV.

William Prout (15. ledna 1785 – 9. dubna 1850) byl anglický chemik, lékař a přírodní teolog. Proslavil se především vyslovením Proutovy hypotézy.

William Prout FRS (; 15 January 1785 – 9 April 1850) was an English chemist, physician, and natural theologian. He is remembered today mainly for what is called Prout's hypothesis.


Přehled.

Ve hře Don't Starve se hráči snaží co nejdéle přežít v divočině. V základní verzi hry je jediným koncem hráčova smrt. Když hráč zemře, sečtou se všechny dny, za které dostane "zkušenosti", za které bude moci odemykat nové postavy, se kterými lze hrát. Když hráč zemře, přijde o svět, ve kterém dosud hrál a při příští hře bude vygenerovaný nový. Ve hře se střídá nejen počasí, ale i roční období, dokonce i požáry nebo déšť meteoritů. Noc je ve hře velice nebezpečná, pokud se déle zdržíte mimo okruh světa, zabije vás to. Musíte si hlídat svoje zdraví (životy), hlad a duševní zdraví ("sanity"), ale také teplotu (podchlazení, přehřátí) nebo jestli nejste promočení. Vše z toho může hráče zabít nebo přinést nepříznivý efekt.

Příběh.

Příběh hry se odvíjí od Wilsona, vědce, kterého záhadný Maxwell přesvědčil, aby vybudoval portál, kterým přesunul Wilsona do podivného světa plného příšer, podivných tvorů a dalších záhad. Hráč hraje s Wilsonem jako ze základní postavou. Existuje ale i rozšíření příběhu Adventure Mode, kde zjišťujete proč Vás Maxwell přesunul zrovna na tohle místo a také strašlivé tajemství Maxwellovy temné síly. Dohráním tohoto modu lze odemknou charakter Maxwell. Adventure mod lze najít během hry v základním Don't starve nebo Don't starve: Gigants. Poté se příběh odvíjí od konce Adventure módu a v Don't Starve Together, ve kterém se Wilson vymění na temném trůně s Maxwellem, poté Maxwell zemře (V Adventure Módu smrt vás dá pouze ven z Adventure a probudíte se u Maxwelllových dveří než jste je použili) a Charlie (Maxwellova Assistentka se zbaví Wilsona z trůnu, převezme magickou moc ale mezitím se její temná povaha a normální lidská pohádají jak by měla vypadat trůnní mistnost než se zkombinují do jedné ve které vytváří nové stvoření, výzvy, dekorace a dostane do Constantu (Jméno Don't Starve světa) svoji sestru Winonu.

Postavy.

Ve hře si lze vybírat z několika postav. Každá má svoje výhody a nevýhody.

Wilson.

Postava se kterou každý hráč začíná. Wilson je jako jediná postava bez zvláštních schopnstí. Jediné je, že mu po čas hry rostou vousy, které v zimě hřejí ale v teple přehřívají a je možnost si je oholit a vyrobit z nich Meaty Effigy, sošku ve tvaru Wilsona která ho oživí pokud zemře.

Willow.

Willow má zvláštní schopnost, že když jí dochází duševní zdraví, podpaluje všechno okolo sebe. Také ji nijak neubližuje oheň. A má od začátku hry svůj zapalovač s nekonečným množství použití.

Wolfgang.

Je velice silný pokud je nasycen, ale má strach z příšer. Má tři formy při nasycení: 1. Silná - Uděluje v této formě bolest o síle 2 (Wilsonova síla je 1 a klasická), běží trochu rychleji ale hladoví mnohem více. (z důvodu jednotky nasycení která určuje rychlost hladovění nejde určit rychlost) 2. Normální - Podobá se Wilsonově ale stále rychleji ubírá hlad. 3.Slabý, udělí sílu menší než u Wendy (přibližně 0.5), běží pomaleji ale ubírá se mu hlad skoro jako u Wilsona. (Záleží nasycení - 100.N : 1.2, 9.N : 0.77)

Wendy.

Wendy je cynická postava, duševní zdraví jí ve tmě klesá o 10% pomaleji. Její utok je ale o 33% nižní než u ostatních postav. Velkou výhodou je její duch Abigail (její mrtvá sestra), která se objeví pokud obětujete nějakou živou bytost (např. králíka)to jí ale ubere duševní zdraví. Pokud její sestra Abigail zemře tak z ní vypadne ona květina,která se rozvine (a bude z ní moci být vyvolán duch) po 3-4 dnech. Čím dále ve dni jste, tím větší dává Abigail poškození (den<večer<noc).

WX-78.

WX-78 je robot, který na začátku hry má nejnižší zdraví, hlad, a duševní zdraví (sanity), ale můžou se zvýšit když "sníte" ozubená kolečka. WX-78 je nabit zásahem blesku. Běhá tak rychleji a svítí, ale sníží mu to duševní zdraví. Když prší, a s WX-78 zmoknete, začne vám hra ubírat životy.

Wickerbottom.

Wickerbottom je knihovnice která má ze všech postav nejvšší duševní zdraví (vyjma vylepšeného WX-78). Jako jediná postava nemůže spát ale zato může vyrábět speciální knihy, které po přečtení udělají nějaký efekt (nechají vyrůst všechny rostliny v okolí, přivolají spoustu ptáků, uspí všechny živé objekty v okolí, vytvoří salvu blesků nebo povolají nebezpečná chapadla).

Wes.

Wes je mim který nemůže mluvit. Je to nejtěžší postava za kterou můžete hrát. Má nejnižší životy, hlad i duševní zdraví (sanity). Může nafouknout nekonečně balonků, do kterých když praští, tak všechny najednou prasknou.

Woodie.

Woodie je dřevorubec který má strašlivé tajemství. Když pokácí moc stromů promění se na Werebeavera (bobrodlaka). Než se stane bobrodlakem, může sníst dřevo, trávu, klacky, prkna, atd. Zato má svou oblíbenou sekeru Lucy, která k němu mluví. Má neomezeně použití a dokonce vás i včas varuje před formou bobrodlaka.

Rozšíření.

Klei Entertainment postupně vydala několik DLC a rozšíření hry:  Poté vydala Don't Starve Together které se stává po Adventure Modu hry ve kterém Wilson propustí Maxwella, který je zamknut na stínovém trůně, avšak Wilson je zamknut místo něj, poté Charlie (Maxwellova Assistentka) která se transportací stala noční příšerou (Maxwell nazývá Charlie temnotu) která propustí Wilsona ale její temná povaha ho zabije a odstraní síly co získal z trůnu, poté začne proměňovat trunní místnost, ale přitom se její dvě povahy hádají dokud se nespojí v jednu povahu, ve které začne vytvářet nové stvoření (mazlíčky, Toadstoola - obří žábu žijící v symbióze s houbami, Stagehand - stolek který je aktivní v noci a hledá jakýkoliv zdroj světla)

Don't Starve (v překladu "Nehladov") je roguelike počítačová hra o přežití, vytvořená studiem Klei Entertainment 23. dubna 2013. Hru lze stahovat na Windows, Mac OS X a Linux prostřednictvím Steam nebo samostatné aplikace. Je také přístupná na PlayStation 4, PlayStation Vita a Wii U. V červenci 2015 vyšla i aplikace pro Apple iOS a Android "Don't starve - pocket edition".

Don't Starve is a survival video game developed by the Canadian indie video game developer Klei Entertainment. The game was initially released for Microsoft Windows, OS X, and Linux on April 23, 2013. A PlayStation 4 port, renamed "Don't Starve: Giant Edition", became available the following year (with PlayStation Vita and PlayStation 3 versions released on September 2014 and June 2015 respectively, and an Xbox One version released in August 2015). "Don't Starve" for iOS, renamed "Don't Starve: Pocket Edition" was released on July 9, 2015. An Android version was released on October 20, 2016. Downloadable content titled "Reign of Giants" was released on April 30, 2014, and a multiplayer expansion called "Don't Starve Together" became free for existing users on June 3, 2015. On Steam, this game is able to be purchased with a free copy for a friend. A Nintendo Switch port came out on April 12, 2018.  The game follows a scientist named Wilson who finds himself in a dark, dreary world and must survive as long as possible. To this end, the player must keep Wilson healthy, fed, and mentally stable as he avoids a variety of surreal and supernatural enemies that will try to kill and devour him. The game's Adventure mode adds depth to the sparse plot and pits Wilson against the game's antagonist, Maxwell.  "Don't Starve" was Klei's first foray into the survival genre. Conceived during the height of a game industry trend of dropping players into a world with few instructions and a goal of survival, the game was influenced by "Minecraft", which spearheaded this trend, as well as by filmmaker Tim Burton. The game received positive reviews from critics, commended for its original art style, music, and variety of ways for the player to die, although its high level of difficulty and implementation of permanent death were less warmly received.


Život.

Narodil se v Newarku Anně Clarisse Treat a Reverendu Sardisi Brewsterovi Morleymu. Oba rodiče byli měli původ mezi prvními kolonisty kontinentu a čistě britského původu. Morley vyrostl ve West Hartfordu v Connecticutu. Během dětství byl často nemocný a měl nalomené zdraví, proto byl až do devatenácti let vzděláván otcem doma.  V roce 1857 Morley nastoupil na Williams College v Williamstownu což byla alma mater jeho otce. Bakalářské studium absolvoval v roce 1860, a v roce 1863 získal magisterský titul. Kolem roku 1860 se jeho zájem postupně přesunul z chemie, která ho fascinovala od dětství k optice a astronomii. V letech 1860-1861 připravil tranzitní nástroje vyrobené z chronografu a provedl první přesné stanovení zeměpisné šířky z univerzitní observatoře. Toto stanovení bylo předmětem jeho první publikované knihy, která byla přečtena před Americkou asociací pro pokrok ve vědě v roce 1866.  Na radu svých rodičů vstoupil Morley do Andover Theological Seminary v roce 1861, kurz dokončil o 3 roky později a získal v něm dobrou znalost hebrejštiny. Od roku 1866 do roku 1868 byl učitelem na soukromé škole a později, od roku 1868 kázal v malé farnosti v Ohiu. Ve stejné době byl jmenován profesorem chemie na Western Reserve College (nacházející se v Hudsonu v Ohio a později přestěhované do Clevelandu a přejmenované na Case Western Reserve University), kde zůstal až do svého odchodu do penze v roce 1906. Tato událost byla zlomovým bodem v jeho kariéře. V roce 1873 se stal profesorem chemie v Cleveland Medical College z této pozice ale odstoupil v roce 1888 aby měl více času na výzkum. Těsně předtím, než se přestěhoval do Hudsonu se oženil se Imbellou A. Birdsallovou.  Během pobytu v Clevelandu shromáždil jednu z nejlepších soukromých sbírek chemických časopisů v Americe. Vlastnil i ruské časopisy a naučil se rusky tak dobře aby je mohl číst. Po odchodu do penze jeho knihovnu zakoupila univerzita a přesídlila ji do chemické laboratoře, která po něm byla pojmenována. V roce 1906 se přestěhoval do West Hartford v Connecticutu, kde postavil malý dům a laboratoř pro své osobní studium hornin a minerálů.  Morley nebyl plodný spisovatel, publikoval pouze 55 odborných článků. Svou ženu přežil jen o několik měsíců a zemřel po chirurgické operaci v nemocnici v Hartfordu v roce 1923.

Výzkum.

Optika a astronomie.

Nejvíce známy jsou jeho výzkumné práce v oblasti fyziky a optiky. V této oblasti Morley spolupracoval a pomáhal fyzikovi Albertu Abrahamu Michelsonovi především v období kolem roku 1887. Mnohokrát nastavovali a zlepšovali techniku pro experiment později nazývaný Michelsonův–Morleyův. Jejich aparatura byla sestavena k přesným měřením rychlosti světla v různých směrech a v různých obdobích roku, tak jak se Země pohybuje na své oběžné dráze kolem Slunce. Tato pečlivá měření byla vytvořena za účelem měření rozdílů rychlosti světla v různých směrech. Michelson a Morley ale vždy zjistil, že rychlost světla se nemění vůbec a nezávisí na směru měření nebo postavení Země na oběžné dráze. Toto nazýváme "nulový výsledek" pro jejich experimenty s měřením rychlosti světla.  Ani Morley ani Michelson nepředpokládali, že tyto nulové výsledky vyvrací hypotézu o existenci "éteru", ve kterém docházelo podle tehdejších předpokladů k šíření elektromagnetických vln. Irský fyzik George FitzGerald Francis navrhl vysvětlení těchto nulových výsledků, když postuloval to co dnes nazýváme FitzGerald–Lorentzova kontrakce fyzikálních objektů ve směru jejich pohybu v inerciálním referenčním rámci.  Nicméně jiní vědci dospěli k závěru, že éter neexistuje. Výsledky Michelsonova–Morleyova experimenty podporovaly Einsteinův silný postulát z roku 1905, že rychlost světla je konstantní ve všech inerciálních vztažných soustavách, který byl součástí jeho speciální teorie relativity.  Morley také spolupracoval s Daytonem Millerem na experimentech s pozitivním éterem po skončení experimentů s Michelsonem. Morley dále sám prováděl měření rychlosti světla při průchodu přes silné magnetické pole. Studoval také teplotní roztažnosti pevných materiálů.

Chemie.

Ve Western Reserve College byl Morley povinen učit a to nejen chemie, ale také geologii a botaniku, což mu nechávalo jen málo času na výzkum. Nicméně během prvních deseti let na Hudsonu publikovat pět článků, většina se týkala přesnosti měření.  V chemii, která byla jeho původní vědou pracoval na zjištění přesné hodnoty složení atmosféry a určení hmotností plynů v atmosféře. Jeho práce na atomové hmotnosti kyslíku zahrnuje období jedenácti let. Hodně času strávil kalibrací přístroje a zlepšením přesnosti měření na nejvyšší možný stupeň (cca 1 díl na 10 000). V roce 1895 Morley představil novou hodnotu poměrů atomových hmotnostní kyslíku a vodíku, což poskytlo nejpřesnější určení atomové hmotnosti kyslíku v dosavadní historii vědy. Morleyův výzkum atomové hmotnosti kyslíku byl uznán jako Národní kulturní chemické památka Americké chemické společnosti v roce 1995.

Vyznamenání.

Morley byl prezidentem Americké asociace pro pokrok ve vědě v roce 1895 a rovněž byl prezidentem Americké chemické společnosti v roce 1899. Byl oceněn Davyho medailí, pojmenovanou pro britském chemikovi Humphry Davym, kterou získal od Královské společnosti v roce 1907 a také získal medaili Elliotta Cressona od Franklinova institutu v roce 1912 za významné příspěvky k chemii. Od Chicagské sekce Americké chemické společnosti održel cenu Willarda Gibbse v roce 1917.  Jeho jméno nese kráter Morley na přivrácené straně Měsíce a také Morleyho základní škola ve West Hartfordu a Morleyho vědecká laboratoř v kampusu Williams College. Jeho dům ve West Hartfordu byl prohlášen Národní kulturní památkou v roce 1975.

Edward Williams Morley (29. ledna 1838 – 24. února 1923) byl americký vědec, známý díky jeho měření relativní atomové hmotnost kyslíku, a díky Michelsonově–Morleyho experiment.

Edward Williams Morley (January 29, 1838 – February 24, 1923) was an American scientist famous for his extremely precise and accurate measurement of the atomic weight of oxygen and for the Michelson–Morley experiment.


Celková oteplování a trendy.

Celosvětový průměr kombinované povrchové teploty půdy a oceánů ukazuje oteplování 0,85 [0,65 - 1,06] °C v období 1880 až 2012, což je založeno na několika samostatně vyrobených datových sadách. To dává trend 0,064 ± 0,015 °C za desetiletí v průběhu tohoto období. Tento trend je rychlejší na souši než na oceánu, rychlejší v arktických oblastech a rychleji od roku 70. let dvacátého století než přes celé časové období.

Oteplování v záznamu instrumentálních teplot.

K většině pozorovaného oteplování došlo ve dvou obdobích: mezi lety přibližně 1900 a 1940 a po roce 1970. Ochlazení/ustálená úroveň mezi přibližně roky 1940 a 1970 bylo většinou přičítáno aerosolům síranů. Některé z teplotních změn v tomto časovém období mohou být také důsledkem oceánské cirkulace.  Přičtení změn teploty přírodnímu nebo antropogennímu (tj. lidmi způsobenému) faktorů je důležitá otázka: viz globální oteplování.  Teploty vzduchu na souši rostou rychleji než povrchové teploty mořského povrchu. Mezi roky 1979 a 2012 byl trend pro souš asi 0,254 ± 0,050 °C za desetiletí podle datových sad CruTemp4 nebo 0,273 ± 0,047 °C dle GHCN, zatímco trend u mořské povrchové teploty je asi 0,072 ± 0,024 °C za desetiletí dle HadISST či 0,124 ± 0,030 °C za dekádu dle HadSST3. Od 1979 do 2012 lineární trend oteplování pro kombinované pozemních a mořské teploty je 0,155 °C [0,122 až 0,188 °C] za desetiletí podle zprávy Páté hodnotící zprávy IPCC.  Čtvrtá hodnotící zpráva IPCC zjistila, že instrumentální záznamy teplot ve 20. století zahrnují účinky městské tepelných ostrovů, ale že šlo v první řadě o místní jev, který má zanedbatelný vliv na globální trendy teplot (méně než 0,006 °C za desetiletí nad pevninou a nula nad oceány).

Trendy.

Měření teplot bylo prováděno historicky pozemními stanicemi, postupně i loděmi. Od roku 1979 jsou k dispozici také data z vesmírných družic. Výpočet průměrné globální teploty je velmi složitý, protože měřicí stanice nejsou rovnoměrně rozmístěny, měřicí přístroje se v minulosti měnily a v okolí některých stanic docházelo k rozsáhlým změnám využití půdy (např. k urbanizaci). Historický vývoj klimatu je zjišťován metodami paleoklimatologie – především rekonstrukcemi z proxy dat získaných z historických vrstev ledovců, zkoumáním letokruhů stromů a sedimentů a také zkoumáním korálů.  Oteplování ve 20. století nebylo rovnoměrné. Více se oteplovaly pevninské oblasti než oceány, a to kvůli větší tepelné kapacitě vody a také proto, že moře ztrácí více tepla vypařováním. Více se oteplila severní polokoule než jižní, neboť má více pevniny a větší rozlohu území pokrytých sezónním sněhem a mořským ledem, která při vyšších teplotách podléhají pozitivní zpětné vazbě. Více rostly teploty v zimě (míněno na severní polokouli, tj. prosinec–únor) a na jaře než v létě. Více se oteplovalo v polárních oblastech než u rovníku. Pozorování ukazují, že ubylo mrazivých dní ve středních zeměpisných šířkách. Ve 2. polovině 20. století na většině pevniny ubylo chladných nocí a přibylo vln veder. Více se také oteplovala města než okolní volná krajina. Je to způsobeno tzv. efektem městského tepelného ostrova. Tento efekt má však na celkové oteplování planety pouze zanedbatelný dopad (0,02 °C za celé 20. století.)  Trendy satelitních měření byly také postupně korigovány na instrumentální a vyhodnocovací chyby. Například trendy teplotní řady vyhodnocené v University of Alabama in Huntsville byly roku 1998 zkorigovány o +0,1 °C za desetiletí (díky změně orbitu satelitu) a celkem korekce do roku 1992 činí přibližně 0,07 °C za desetiletí.

Nejteplejší roky.

Podle Národního úřadu pro oceán a atmosféru (NOAA) a NASA byla globální průměrná teplota v roce 2016 nejteplejší od počátku měření v roce 1880 (podobně jako byl nejteplejší předchozí rok 2015). Celkem 16 z 17 nejteplejších let se objevilo od roku 2001. Aktuální Pátá hodnotící zpráva IPCC, která shrnuje vědecké poznatky posledních let, konstatuje, že „každá z posledních tří dekád byla postupně teplejší na povrchu Země než jakákoliv předchozí dekáda od roku 1850. Na severní polokouli bylo období 1983–2012 pravděpodobně nejteplejší 30leté období za posledních 1400 let.“  Rok 2015 byl do té doby nejen rekordně nejteplejším rokem, ale také překonal rekord o největší rozpětí, o které byl kdy rekord překonán. Rok 2015 byl 39. rokem v řadě s nadprůměrnými teplotami. Oscilace oceánů jako El Niño jižní oscilace (ENJO) mohou mít vliv na globální průměrné teploty, například v roce 1998 byly teploty významně zvýšeny díky silným El Niño podmínkám. Rok 1998 zůstal nejteplejším rokem až do let 2005 a 2010 a teplota v obou těchto letech byla zvýšena díky období El Niño. Velké rozpětí, o které byl 2015 nejteplejším rokem, je také přičítáno jinému silnému El Niño. Nicméně např. rok 2014 byl ENJO neutrální. Podle organizací NOAA a NASA rok 2015 měl na záznamech nejteplejší jednotlivé měsíce pro 10 z 12 měsíců. Průměrná teplota na celém světě byla 0,90 °C nebo také 20 % nad průměrem dvacátého století. Prosinec 2015 byl také první měsíc, kdy se na celé planetě dosáhlo teploty o 1,2 stupňů Celsia nad normálem. K červenci 2016 bylo již 15. měsíců po sobě, kdy odchylka od průměru globální teploty půdy a oceánů byla vždy nejvyšší od počátku globálního zaznamenávání teploty v roce 1880. To u NOAA představuje nejdelší takovou šňůru za 137 let vedení záznamů. Kromě toho úřad NOAA oznámil, že červenec 2016 byl nejteplejším měsícem v historii (a dělí se o první místo s měsícem v roce 1998). Podle satelitních dat RSS je však nejteplejším měsícem historie únor 2016. Také University of Alabama in Huntsville udává, že podle satelitních měření byl únor 2016 nejteplejším měsícem historie a byl teplejší než červenec 2016.

Instrumentální záznamy teplot poskytují teploty klimatického systému Země z historické sítě měření in situ povrchových teplot vzduchu a povrchových teplot oceánů. Data jsou sbírána po celém světě na tisících meteorologických stanicích, bójích a lodích. Nejdéle trvající záznam teplot je teplotní datová série ze střední Anglii, která začíná v roce 1659 (měsíční průměry s rozlišením 0,5 °C). Nejdelší kvazi-globální záznam začíná v roce 1850, přičemž nejistota (s pravděpodobností 95 %) rozdílu globální teploty mezi soušemi a moři je pro tento rok přibližně rovna 0,6 °C. V posledních desetiletích začaly umožňovat nástroje rozsáhlejšího odběru vzorků teplot oceánů v různých hloubkách odhady tepelného obsahu oceánu, ty ale nejsou součástí globálních datových sad povrchové teploty.

The instrumental temperature record provides the temperature of Earth's climate system from the historical network of in situ measurements of surface air temperatures and ocean surface temperatures.  Data are collected at thousands of meteorological stations, buoys and ships around the globe. The longest-running temperature record is the Central England temperature data series, which starts in 1659. The longest-running quasi-global record starts in 1850.  In recent decades, more extensive sampling of ocean temperatures at various depths allows estimates of ocean heat content, but these samples do not form part of the global surface temperature datasets.


O skupině.

Členové.

Alex Pall.

Alexander "Alex" Pall se narodil 16. května 1985. Vyrůstal ve Westchester County, New York. Alexova matka je žena v domácnosti a jeho otec je obchodník s uměním.

Andrew Taggart.

Andrew Taggart se narodil 31. prosince 1989. Své dětství trávil ve Freeport, Maine. Jeho matka je učitelka. Do elektro hudby se zamiloval ve svých patnácti letech. Obdivoval umělce jako je David Guetta nebo Daft Punk.

Matt McGuire.

V roce 2017 se k Chainsmokers přidal také australský bubeník Matt McGuire, který se po turné Memories, do not open stal členem kapely.

Hudební styl.

Andrew popsal styl vlastní hudby jako "rozmazání hranic mezi indie, popem, taneční hudbou a hip-hopem". Jejich první singl "Roses" tuto myšlenku potvrdil.

Kariéra.

Začátky.

Skupinu The Chainsmokers zpočátku tvořili DJové Alex Pall a Rhett Bixler, který skupinu po čase opustil. Andrew byl Alexovi představen Adamem Alpertem v roce 2012. Duo DJů, které známe dnes, bylo zformováno téhož roku za pomoci Adama Alperta v New York City. V tu dobu Alex navštěvoval univerzitu New York University obor umělecká historie a hudební byznys. Andrew chodil na univerzitu Syracuse University. Jako první tito umělci tvořili remixy na již existující indie skladby.  V nedávném rozhovoru Alex odtajnil něco málo o vzniku názvu skupiny. Vznik názvu souvisel s Alexovým životem na střední škole, kde užíval návykové látky jako je marihuana.

2013-2014: První vystupování a průlom.

První live show tohoto dua byla v Terminal 5, kde vystupovali před skupinou Timeflies. Jeden z jejich nejslavnější singlů "Selfie" byl vydán v prosinci 2013. Alex Pall popisuje tuto píseň jako "život měnící", protože se stala opravdu populární. Po čase podepsali smlouvu s nahrávacím studiem Sony Music Entertainment.

2015–2016: Bouquet a Collage.

První vydané album skupiny se jmenuje Bouquet. Na albu můžeme najít písně jako ""New York City"", ""Until You Were Gone"", ""Waterbed"", ""Good Intentions"" a ""Roses"". Následně byl vydán singl "Don't Let me Down", na jehož vzniku se podílela i zpěvačka Daya. Na internetu byl poprvé zveřejněn 5. února 2016.  19. března 2016 vystupovala skupina na festivalu Ultra Music Festival.

The Chainsmokers je duo amerických diskžokejů Alexe Palla a Andrewa Taggarta. Skladby spolu začali skládat v roce 2012 v New Yorku. Duo dosáhlo mezinárodního úspěchu se svým singlem z roku 2014 s názvem „#Selfie“, který obsadil 16. příčku na americké Billboard Hot 100 a 11. příčku na britském žebříčku singlů. Své jméno si také proslavili na singlu „Roses„ který obsadil 6. příčku v US "Billboard" Hot 100 a "Don't Let Me Down". Pak přišel hit „Closer„ který obsadil 1. příčku v US "Billboard" Hot 100. Posledními významnými hity jsou "Paris" a "Something Just Like This".  Druhé EP "Collage" vyšlo v listopadu 2016. Jejich nejnovější album "Memories...Do not open" bylo vydáno v dubnu 2017.

The Chainsmokers are an American electronic DJ and production duo consisting of Alexander "Alex" Pall and Andrew "Drew" Taggart. They started out by releasing remixes of songs by indie artists. The EDM-pop duo achieved a breakthrough with their 2014 song "#Selfie", which became a top twenty single in several countries. They have won a Grammy award, two American Music Awards, seven Billboard Music Awards and nine iHeartRadio Music Awards. According to "Forbes" 2019 list of highest paid celebrities, the Chainsmokers were the highest paid DJs, dethroning Calvin Harris after six years.  Their debut EP, "Bouquet", was released in October 2015 and featured the single "Roses" which reached the top 10 on the US "Billboard" Hot 100. "Don't Let Me Down", featuring American singer Daya, became their first top-five single on the Billboard chart and won the Grammy Award for Best Dance Recording at the 59th awards ceremony. Their single "Closer", featuring American singer-songwriter Halsey, became their first number-one single on the Billboard chart. The duo's second EP, "Collage", was released in November 2016. Their debut studio album, "Memories...Do Not Open", was released in April 2017 and topped the US Billboard 200 chart. Their second album, "Sick Boy", was released in December 2018.


Zeměpis.

Vodstvo.

Město leží na severovýchodním pobřeží jezera Biwa (琵琶湖), při jehož severním okraji je v něm ostrov Čikubu (竹生島). Na severním okraji města je další jezero Jogo (余呉湖) a na severovýchodním pobřeží jezera Biwa malé jezero Notanuma (野田沼). Městem protékají řeky Anegawa (姉川, vlévá se do jezera Biwa, na řece je přehradní nádrž Anegawa damu; název znamená řeka - starší sestra), její přítok Takatokigawa (高時川), jinak nazývaná Imótogawa (妹川; název znamená řeka - mladší sestra), Jogogawa (余呉川, přítok jezera Biwa), Suginogawa, Óuragawa, Tagawa, Kusanogawa.

Hory.

Na severovýchodě od města jsou hory Kanakusodake (金糞岳), Mitakajama, Šizugatake (賤ヶ岳), na severu Jokojamadake (横山岳).

Pojmenování.

Nagahama byla dříve známá jako "Imahama" (今濱), ale Hidejoši Tojotomi ji přejmenoval na Nagahamu po Odu Nobunagovi (織田 信長) "naga - "長. To se netýká oblasti stejného jména ve čtvrti Čúó města Fukuoka a stejně pojmenované čtvrti města Ózu v prefektuře Ehime ani mnoha dalších míst stejného názvu v Japonsku.

Historie.

Ke dni 1. září 1943 se město Nagahama z okresu Sakata spojilo se šesti dalšími městy, aby získalo status města. Poslední sčítání obyvatel bylo provedeno dne 1. října 2018, kdy město mělo populaci 115 618 obyvatel. Celková plocha byla 681,02 km². Ke dni 13. února 2006, byla města Azai (浅井町) a Biwa (びわ町/琵琶町) (obě byla z okresu Higašiazai) spojena v město Nagahama, která nahradila všechny městské a obecní organizace, například ze samotného starého města Nagahama. Jako výsledek anexe měst Azai a Biwa v roce 2006, činil celkový počet 84 410 obyvatel. Ke dni 1. ledna 2010 byla města Kohoku (湖北町) a Torahime (虎姫町) (obě byla z okresu Higašiazai (東浅井郡)), a města Kinomoto (木之本町), Nišiazai (西浅井町), Takacuki (高月町) a Jogo (余呉町) (všechna z okresu Ika (伊香郡)) spojena v město Nagahama. Oba okresy byly proto zrušeny v důsledku tohoto sloučení.

Památky města.

Nagahama je jednou z mnoha známých turistických měst v prefektuře Šiga. Atrakce nacházející se ve městě jsou:

Nagahama (長浜市 "Nagahama-shi") je japonské město nacházející se v prefektuře Šiga, na severovýchodním pobřeží jezera Biwa. Centrum města bylo založeno a přejmenováno Hidejošim Tojotomim, když se Hidejoši přestěhoval z centra administrace z paláce Odani. Kunitomo (国友), nejsevernější městské centrum bylo známé produkci pistolí Arquebus již od roku 1544. Ke dni 1. srpna 2011 mělo město odhadem 122.280 obyvatel a hustota zalidnění byla 180 osob/km². Celková rozloha činila asi 680 km². Město se nyní historicky nachází ve formaci tří bývalých okresů, okresu Sakata, okresu Higašiazai a okresu Ika. Starostou města je od roku 2010 (znovu zvolen roku 2014 a potřetí roku 2018) Júdži Fudžii (藤井 勇治, * 1950)

As of October 1, 2016, the city has an estimated population of 119,043 and a population density of 170 persons per km². The total area is 680.79 km².  The current city is now historically located within three former districts; Sakata District, Higashiazai District and Ika District.


Sportovní kariéra.

S judem začala v 6 letech v Tacomě. Později kombinoval judo s zápasem ve volném stylu na základní a střední škole v Auburn Riverside. V roce 2005 byl zapsán na San Jose State University, ale po roce studií univerzitu opustil a začal s tréninkem juda na východě Spojených státu v Glenville ve státě New York v tréninkovém centru vedeném Jasonem Morrisem. V roce 2007 uspěl při americké kvalifikaci na panamerické hry a při své premiéře na velké akci zvítězil. V roce 2008 se kvalfikoval na olympijské hry v Pekingu, kde ve třetím kole po vyrovnaném zápase s Němcem Ole Bischofem vypadl na šido. Od roku 2009 přešel od trenéra Morrise k Jimmy Pedrovi do Wakefieldu, kde se změnami pravidel od roku 2010 začal specializovat na boj na zemi. Jeho učitelem v grapplingu je Renzo Gracie.  V roce 2012 se kvalifikoval na své druhé olympijské hry v Londýně. V závěru úvodního kola upáčil Slovince Aljaže Sedeje a v dalším kole nasadil v prodloužení škrcení vycházející hvězde polostřední váhy Gruzínci Avtandilu Črikišvilimu. Ve čtvrtfinále se utkal s nasazenou jedničkou Brazilcem Leandrem Guilheirem a poprvé v turnaji předvedl bodovanou techniku seoi-nage, kterou nakonec i zvítězil na wazari. V semifinále ho čekal jeho přemožitel z Pekingu Ole Bischof. V zápasu který trval čistého času necelých sedmnáct minut se oba po celou dobu přetlačovali v úchopu. Nejblíže k bodované technice byl jeho soupeř ve třetí minutě, kdy s problémy ustál jeho výpad ko-soto-gari. Tato mírná technická převaha Němce nakonec hrála důležitou roli při hantei (praporky) v jeho neprospěch. V boji o třetí místo nastoupil proti Kanaďanu Antoinu Valois-Fortierovi a hned v první minutě neuhlídal Kanaďanův kontrachvat své uči-maty na juko a po vyčerpávajícím semifinále v sobě nenašel dost sil na zvrat. Obsadil 5. místo.  V roce 2016 se kvalifikoval na své třetí olympijské hry v Londýně. V úvodním kole si poradil na juko se Švédem Robinem Packem a v dalším kole dostal koncem třetí minuty do submise Uzbeka Shahzodbeka Sobirova. Ve čtvrtfinále proti Bulharu Ivajlo Ivanovovi předvedl ve druhé minutě zápasu nádherný přechod do držení a zvítězil na ippon. V semifinále se utkal s nasazenou jedničkou Gruzíncem Avtandilem Črikišvilim. Ve druhé minutě mu rozhodčí odpustili ippon, když Črikišvili okontroval jeho ko-soto-gake. Na konci třetí minuty se dostal do nevýhody na šido za pasivitu. Zbývala minuta do konce hrací doby, když se mu Gruzínec po nepovedém nástupu do sode-curikomi-goši nabídl na zemi. Následoval jeho okamžitý přechod do škrcení a vítězství na submisi. Ve finále se utkal s Chasanem Chalmurzajevem z Ruska. Po minutě zápasu strhnul Chalmurzajeva na zem do pozice kterou potřeboval, ale ruský reprezentant se mu šikovně vysmekl z držení bez ztráty bodu. Začátkem třetí minuty s problémy ustál Chalmurzajevovu levou uči-matu, ale po následující uči-matě již kapituloval na ippon. Získal stříbrnou olympijskou medaili.  Travis Stevens je pravoruký judista a především vynikající grappler. Jeho judo charakterizuje agresivní boj o úchop. Z technik v postoji má krásné vysoké seoi-nage, ale tím jeho výčet technik v postoji končí. Jeho uči-mata bývá z klasického úchopu nedotažená. Kategorií samu pro sebe jsou jeho strhy, kterýma dostává soupeře do boje na zemi. Velmi ceněný je u něho jako sportovce způsob motivace na důležitý (olympijský) turnaj. Umí se správně nahecovat a jít za svým cílem. Mimo olympijské sezony jsou však jeho výkony poloviční, na mistrovství světa se zatím v žádné ze sedmi účastí nedostal do čtvrtfinále.

Travis Stevens, (* 28. února 1986 v Bellevue, Washington, Spojené státy americké) je americký zápasník-judista a grappler, stříbrný olympijský medailista z roku 2016.

Travis Stevens (born February 28, 1986) is a judoka and Brazilian jiu-jitsu practitioner from the United States who competed in the 2008, 2012, and 2016 Summer Olympics. He competes in the men's half-middleweight (-81 kg) division. On August 9, 2016, Stevens became the third American male judoka to win a silver medal in the Olympics.


Argumenty.

Shapley argumentovat ve prospěch tvrzení, že Mléčná dráha představuje celý vesmír. Věřil, že „spirální mlhoviny“, jako je například Andromeda jsou prostě součástí Mléčné dráhy. Toto tvrzení dokládal tím, že pokud by Andromeda nebyla součástí Mléčné dráhy, její vzdálenost by s ohledem na relativní velikost musela být v řádu 10 světelných let, což většina astronomů neuznávala. Adriaan van Maanen také poskytl důkazy pro Shapleyho argumentaci. Van Maanen byl uznávaný astronom zabývající se časem, který tvrdil, že pozoroval rotaci galaxie Větrník. Pokud by tento objekt byl skutečně odlišnou galaxií a jeho rotace by byla pozorovatelná v řádu let, orbitální rychlost objektu by byla obrovská a šlo by o porušení všeobecného omezení rychlosti, rychlosti světla. Také byl použit argument, že byly pozorovány novy v „mlhovině v Andromedě“, které měly být krátce jasnější než celá mlhovina, což představuje zdánlivě nemožnou výstupní energii objektu pokud by Andromeda ve skutečnosti byla samostatná galaxie.  Curtis na druhé straně tvrdil, že Andromeda a další „mlhoviny“ jsou samostatnými galaxiemi neboli „ostrovními vesmíry“ (termín vymyslel v 18. století filozof Immanuel Kant, který rovněž věřil, že „spirální mlhoviny“ se nacházejí mimo naši galaxii). Curtis ukázal, že v Andromedě bylo více nov než v Mléčné dráze. Ptal se, proč bylo více nov v jedné malé části galaxie, než v jiných částech galaxie, pokud by Andromeda nebyl samostatnou galaxií, ale mlhovinou v rámci naší Galaxie. To vedlo k jeho tvrzení, že Andromeda je samostatná galaxie s vlastní historií a mírou událostí nov. Také zmiňoval tmavé pruhy přítomné v jiných galaxiích podobné mračnům prachu nacházejícím se v naší Galaxii a masivní dopplerovské posuny v jiných galaxiích.  Curtis prohlásil, že pokud by van Maanenova pozorování rotace galaxie Větrník byla správná, on sám by se mýlil v tvrzení o velikosti vesmíru a tedy že Mléčná dráha by byla jednou galaxií ve vesmíru.

Po debatě.

Později vyšlo najevo, že van Maanenova pozorování byla nesprávná, není možné pozorovat rotaci galaxie Větrník v průběhu lidského života.  Díky práci Edwina Hubblea je nyní známo, že Mléčná dráha je jen jedna z asi 200 miliard galaxií v pozorovatelném vesmíru, což dokládá, že Curtisova strana byla v debatě blíže pravdě. Dále je dnes mezi astronomy obecně přijímáno, že Shapleyovy novy byla ve skutečnosti supernovy, které skutečně dočasně mohou přesvítit celou galaxii. V jiných otázkách debaty byly výsledky smíšené (skutečná velikost Mléčné dráhy je mezi velikostmi navrženými Shapleyem a Curtisem), nebo ve prospěch Shapleyho (Curtis tvrdil, že se Slunce nalézá poblíž středu nebo ve středu Galaxie, zatímco Shapley správně umístil Slunce do vnějších oblastí galaxie).

Další Velké debaty.

Formát diskuse byl následně použit při polemikách o povaze základních otázek v astronomii. Na počest první „Velké debaty“ uskutečnilo Smithsonian Museum další 4 podobné události.

V astronomii byla Velká debata, také zvaná Shapleyho–Curtisova debata, byla vlivná debata mezi astronomy Harlowem Shapleyem a Heberem Curtisem, která se týkala povahy tzv. spirálních mlhovin a velikosti vesmíru. Základní otázkou v rámci debaty bylo to, zda jsou vzdálené mlhoviny relativně malé a leží v okrajové části domovské galaxie Země, nebo zda jde ve skutečnosti o nezávislé galaxie, což znamená, že jsou nesmírně velké a vzdálené. Debata se konala 26. dubna 1920 v Bairdově auditoriu Smithsonian Museum of Natural History. Oba vědci představili během dne nezávislé technické dokumenty o „měřítku vesmíru“ a poté se zúčastnili společné diskuse, která proběhla večer. Hodně z proslulosti Velké debaty vzniklo díky dvěma dokumentům zveřejněným Shapleym a Curtisem v květnu 1921 ve vydání "Bulletin of the National Research Council".

The Great Debate, also called the Shapley–Curtis Debate, was held on 26 April 1920 at the Smithsonian Museum of Natural History, between the astronomers Harlow Shapley and Heber Curtis. It concerned the nature of so-called spiral nebulae and the size of the universe; Shapley believed that distant nebulae were relatively small and lay within the outskirts of Earth's home galaxy, while Curtis held that they were in fact independent galaxies, implying that they were exceedingly large and distant.  The two scientists first presented independent technical papers about "The Scale of the Universe" during the day and then took part in a joint discussion that evening. Much of the lore of the Great Debate grew out of two papers published by Shapley and by Curtis in the May 1921 issue of the "Bulletin of the National Research Council". The published papers each included counter arguments to the position advocated by the other scientist at the 1920 meeting.  In the aftermath of the public debate, scientists have been able to verify individual pieces of evidence from both astronomers, but on the main point of the existence of other galaxies, Curtis has been proven correct.


Stavba.

Výsadkovou loď "Tanjung Dalpele" postavila jihokorejská loděnice Daesun v Pusanu. Objednána byla roku 2000, přičemž kontrakt dosáhl výše 35 milionů amerických dolarů. Plavidlo bylo na vodu spuštěno 17. května 2003 a do služby bylo přijato 21. září 2003. Později byla loď upravena na nemocniční a dne 1. srpna 2007 vrácena do služby pod novým jménem "Dr. Soeharso".

Konstrukce.

Plavidlo pojme 400 vojáků, nebo v případě nouze (např. evakuaci) krátkodobě až 3000 pasažérů. Dále unese 14 tanků, nebo nákladních vozidel. K vylodění výsadku slouží dva 23metrové vyloďovací čluny kategorie LCU ("Landing Craft Utility") a tři vrtulníky Super Puma, operující z přistávací plochy na zádi. Z přistávací plochy mohou současně operovat dva stroje a všechny tři lze uskladnit v palubním hangáru. Výzbroj tvoří jeden 40mm kanón Bofors, dva 20mm kanóny Rheinmetall a dva 12,7mm kulomety. Plavidlo pohání dieselový motor. Nejvyšší rychlost dosahuje 15 uzlů.  Roku 2007 byla na palubě zřízena malá nemocnice – plavidlo je vybaveno oddílem intenzivní péče, šesti oddíly polikliniky a dvěma oddíly ošetřoven ze 40 lůžky. Posádku tvoří 75 osob a 65 členů zdravotnického personálu. Výzbroj a možnost přepravovat vojáky a techniku zůstaly zachovány.

Operační služba.

Od roku 2004 se "Tanjung Dalpele" zapojila do protipirátských operací. Dne 19. září 2005 "Tanjung Dalpele" v Arafurském moři pronásledovala čínskou rybářskou loď MV "Fu Yuan Yu" (Fuyuan 123), která měla propadlá povolení k rybolovu v indonéských vodách a snažila se uniknout zadržení. Když loď neuposlechla výzvy k zastavení a tři varovné výstřely, indonéské plavidlo na ni vypálilo 10 ran z 20mm kanónu. Na rybářské lodi byla jedna osoba zabita a dvě zraněny.  V lednu 2016 byla nemocniční loď "Dr. Soeharso" poprvé vyslána na týdenní operační misi na Východní Timor.

KRI Dr. Soeharso (990) je pomocná transportní a nemocniční loď indonéského námořnictva. Jedná se o přestavěnou výsadkovou dokovou loď přijatou do služby v září 2003 jako KRI Tanjung Dalpele (972) a roku 2007 modifikovanou na nemocniční plavidlo sloužící pod novým jménem "Dr. Soeharso". Jedná se o jedinou nemocniční loď indonéského námořnictva. Primárně slouží jako nemocniční plavidlo, sekundárně může přepravovat vojáky, nebo další osoby (např. při evakuaci). Ponechává si navíc základní schopnosti výsadkové lodě, včetně výzbroje a kamufláže (pouze s menšími červenými kříži na bílém pozadí), což jinak klasická nemocniční loď (viz americká třída "Mercy") nesmí.

KRI "Tanjung Dalpele" is an Indonesian warship of the "Tanjung Dalpele" class. The vessel was constructed as a landing platform dock for the Indonesian Navy in 2003 in South Korea. However, after launch, the ship was renamed KRI "Dr Soeharso" (990) and re-designated a multi-purpose hospital ship. In 2020, "Dr Soeharso" was used to transport Indonesian crew from cruise ships during the COVID-19 pandemic.


Historie.

Iniciátorkou založení kláštera s ústavem pro výchovu dívek ze šlechtických a zámožných rodin byla hraběnka Gabriela Swéerts-Sporck, která na výstavbu poskytla finanční prostředky. Byl vystavěn v letech 1888–1891 podle návrhu benediktinských mnichů Hildebranta de Heptinna a Ghislaina Béthuna. Hraběnka se stavby nedožila a klášter byl na její památku dedikován jejímu patronu, archandělovi Gabrielovi. Klášterní kostel byl zasvěcen události Zvěstování Páně (starší terminologií též Zvěstování Panně Marii). Projekt stavby byl vypracován benediktinskými mnichy ve specifickém beuronském stylu.  Mezi beuronské památky v Praze patří také kláštery Sacre Couer, Emauzský klášter či řepský klášter, klášter sv. Gabriela je však z nich považován za nejcennější. Výzdoba kláštera je dílem malíře Petra Desideria Lenze, zakladatele beuronské umělecké školy, a je inspirována starořeckým, egyptským, starokřesťanským a byzantským uměním.  V roce 1891 vysvětil dokončený klášter s kostelem pražský arcibiskup František Schönborn. Duchovní správou byli pověřeni benediktini z Emauzského kláštera na druhém břehu Vltavy. Klášter však sloužil svému účelu pouze do roku 1919 kdy německé benediktinky, kterých byla v konventu většina, v důsledku protiněmeckých nálad v Československu odešly ze země. České sestry šly s nimi.  Prázdný klášterní areál v roce 1919 prodali Karel a Aloys Löwenstein-Wertheim-Rosenbergerovi československému státu, zastoupenému ministerstvem pošt a telegrafů, s podmínkou, že klášterní kostel zůstane zachován pro bohoslužby.  Stát v areálu zřídil Poštovní úřad šekový, v roce 1930 přejmenovaný na Poštovní spořitelnu, ta zde sídlila do roku 1931, kdy se přestěhovala na Václavské náměstí. Prostory poté připadly Poštovnímu muzeu, které zde v únoru 1932 otevřelo rozsáhlou expozici; v areálu vznikl též archiv, knihovna, depozitáře a kanceláře muzea. Po druhé světové válce se hlavním uživatelem areálu stala Poštovní poukázková ústředna, roku 1963 přejmenovaná na Výpočetní a kontrolní ústřednu spojů – VAKUS), ústřední pracoviště pro zpracování platebních složenek. VAKUS budovu opustil v roce 1998, kdy se jeho pražská část sloučila s VAKUS Vítkov. V roce 1998 se do objektu nastěhovalo Ředitelství pošt Praha, které odešlo krátce po roce 2010. V budově pak zůstala jen část Poštovního muzea, která ji z důvodu plánovaného prodeje opustila do konce roku 2016, kdy byl depozitář muzea stěhován do prostor České pošty na Ortenově náměstí.  Podle webu Poštovního muzea měla Česká pošta v klášteře muzeum od roku 1933 a ten byl údajně odstěhován v 80. letech 20. století.  Již od roku 2016 Česká pošta informovala, že pro klášter nemá využití, přičemž o prodeji uvažovala již dlouho předtím. Uskutečnění záměru zdržel záměr transformace České pošty ze státního podniku na akciovou společnost, který se nakonec neuskutečnil. V listopadu roku 2016 byl klášter v elektronické aukci nabídnut k prodeji za vyvolávací 420 milionů Kč, stanovenou na základě dvou na sobě nezávislsých znaleckých posudků. Přihlásil se jen jediný zájemce, který však svou nabídku podal s chybami, a proto prodej nebyl uskutečněn. Na nabídku z března 2017, rovněž za cenu 420 milionů Kč, se žádný zájemce nepřihlásil. Nezbytné provozní náklady odhadovala pošta v roce 2018 okolo 1 milionu Kč ročně. Záložní plán pošta nemá, cenu snižovat nehodlá. Oceňující posudek konstatuje, že za daného stavu je možné stávající využití hodnotit jako nejvyšší a nejlepší, kterého je možné dosáhnout bez zásadní rekonstrukce objektu a změny charakteru užívání.  Koncem listopadu 2019 Česká pošta prodala klášter za 353,35 milionů korun realitní společnosti Cimex Invest, která se zaměřuje především na investice do hotelových projektů a administrativních budov. Kupní cena byla v dražbě minimální nabídkovou cenou, která odpovídala hodnotě vycházející ze znaleckého posudku a ceně, za kterou byl objekt nabízen k odkupu při minulé aukci. Generální ředitel Cimexu uvedl, že začne připravovat rekonstrukci, protože budova je ve velmi špatném technickém stavu. Uvedl, že jeho firma má s objektem určitý dlouhodobý plán, který nejprve musí detailně zpracovat a předložit památkářům k diskusi a projednání. Prozatím chce naplánovat dočasné krátkodobé využití objektu tak, aby se zamezilo jeho současnému chátrání. Rekonstrukce má být podle tiskové zprávy provedena s maximálním respektem k památkové ochraně objektu a ten má být citlivě komerčně využit se zachováním statutu budovy jako kulturní památky.  Kostel Zvěstování Páně nadále slouží liturgickým účelům, je filiálním kostelem farnosti Praha-Smíchov. V 90. letech 20. století zde nějakou dobu vykonával duchovní správu opět emauzský benediktinský mnich, P. Bernard Klener, OSB. V letech 2005–2016 byl rektorem kostela církevní právník, doc. Stanislav Přibyl. V letech 2012–2016 se v tomto kostele pravidelně sloužily v pátek a v neděli mše svaté dle misálu z roku 1962 – tzv. tridentská mše.

Klášter svatého Gabriela je bývalý řeholní dům benediktinek beuronské kongregace v Praze na Smíchově v sousedství zahrady Kinských v Holečkově ulici. Součástí areálu bývalého kláštera je původně konventní kostel Zvěstování Páně, lidově zvaný "svatého Gabriela". Od 22. prosince 1964 je klášter spolu s kostelem Zvěstování Panny Marie zapsán jako kulturní památka. V letech 1919–2019 patřil státu a byl využíván státními poštovními organizacemi.

Bertholdstein Abbey, or St. Gabriel's Abbey, is a Benedictine nunnery at Bertholdstein in Styria, Austria.  The nunnery was founded in 1889 in Prague and was raised to the rank of an abbey in 1893. St. Gabriel's was the first women's community to join the Beuronese Congregation within the Benedictine Confederation. After World War I, the predominantly German-speaking community relocated to the castle at Bertholdstein in Styria.  In 1942, the nunnery was commandeered by the National Socialists; the nuns were expelled and could not return until 1946.  Today, the main duties of the community are making vestments and church embroidery and taking care of guests.


Taxonomie.

V současnosti je kahau mentavejský klasifikován jako jediný zástupce rodu "Simias". Starší taxonomické příručky jej však často řadily společně s kahauem nosatým ("Nasalis larvartus") do společného rodu "Nasalis", pod názvem "Nasalis concolor".  Jsou uznávány dva poddruhy:

Popis.

Kahau mentavejský je větší opice podsaditého vzhledu s dlouhýma rukama uzpůsobenýma ke šplhání. Srst je černohnědá až černá, holá tvář je rovněž černá. Ocas je velmi krátký, jen asi 15 cm, a téměř bezsrstý, s chudou štětičkou chlupů na konci. Délka dospělého jedince (bez ocasu) je 49 až 55 cm u samic a 46 až 57 cm u samců. Samice váží v průměru 7,1 kg, samci 8,7 kg.

Biologie a ekologie.

Kahau mantavejský se zdržuje téměř výhradně jen na stromech, na zem sestupuje pouze v případě vyrušení. Vytváří dva základní typy skupin. Prvním typem jsou menší rodinné skupinky s jedním samcem a až čtyřmi samicemi. Členové rodinné skupiny se drží blízko při sobě, jejich vokální komunikace je omezená a případné hlasité projevy jsou reakcí na dění mimo skupinu. Druhým typem je čistě samčí skupina. Členové samčí skupiny se projevují hlasitými zvuky, pokřikují na sebe a snaží se předvádět svou sílu.  Potravou jsou listy, ovoce a bobule.  O reprodukčním cyklu není mnoho známo, předpokládá se, že k porodu obvykle jediného mláděte dochází v červnu či červenci.

Populace.

Zpráva IUCN z roku 2008 odhaduje počty severního poddruhu z ostrova Siberut ("Simias concolor siberu") na 6000 až 15 000 jedinců, u jižního poddruhu ("Simias concolor concolor") pak na 700 až 1800 jedinců. Celkový počet činí 6700 až 17 300 jedinců, což je pokles o 33 % proti odhadu z roku 1980 (26 000 jedinců). Ovšem odhady populační hustoty nasvědčují daleko rapidnějšímu poklesu: zatímco v roce 1994 byla odhadovaná hustota populace 21 jedinců na km², o 10 až 12 let později prováděné odhady vykazovaly pouze 5 jedinců na km² v případě primárního lesa a 2,5 jedince na km² v oblastech, kde se těžilo před 20 a více lety. To by odpovídalo poklesu populace o 73 až 90 % během pouhých 10 až 12 let.

Ohrožení a ochrana.

Druh je Mezinárodním svazem ochrany přírody (IUCN) od roku 2008 klasifikován jako kriticky ohrožený.. Je též uveden v příloze I CITES, mezi druhy, se kterými je veškerý mezinárodní obchod zakázán. Druh je chráněn i indonéskými zákony. Kvůli prudce klesajícím počtům je kahau mentavejský opakovaně uváděn v seznamu "25 nejohroženějších primátů světa" ("The World's 25 Most Endangered Primates"), listině sestavované společně IUCN a organizacemi "International Primatological Society" a "Conservation International".  Za ohrožení kahaua mentavejského je zodpovědno více faktorů. V první řadě jde o nekontrolovaný lov. Přestože je druh formálně chráněn indonéskými zákony, ochrana je uplatňována pouze na území národních parků, a navíc často nedostatečně. Místní obyvatelé považují maso kahaua mentavejského za delikatesu. Dalším významným faktorem je ztráta přirozeného prostředí v důsledku civilizačního tlaku, kahauy ohrožuje především těžba dřeva a s tím související odlesňování.

Kahau mentavejský ("Simias concolor"), nazývaný též opice pagehská či simakobu, je úzkonosá opice z čeledi kočkodanovitých. Žije pouze na Mentavejských ostrovech západně od Sumatry. Kvůli nekontrolovanému lovu a rychlému ubývání přirozeného prostředí stavy divokých populací prudce klesají. Mezinárodní svaz ochrany přírody proto druh klasifikuje jako kriticky ohrožený.

The pig-tailed langur ("Simias concolor"), monotypic in genus Simias, is a large Old World monkey, endemic to several small islands off the coast of Sumatra in Indonesia. Its face is black, its fur is blackish-brown and it has a relatively short tail. It is a diurnal species, feeding in small groups in the rainforest canopy on leaves, and to a lesser extent, fruit and berries. Little is known of its natural history, but it is heavily hunted, its populations have been declining rapidly and the International Union for Conservation of Nature has assessed its conservation status as being "critically endangered". It has been included on a list of the World's 25 Most Endangered Primates.


Kostel Nejsvětějšího srdce Páně (Vinohrady)

Popis kostela.

Monumentální moderní stavba známého slovinského architekta Jože Plečnika byla realizována v letech 1928 až 1932 formou režného zdiva. Stavba je inspirována Noemovou archou a královskou symbolikou (např. fasáda s vystupujícími kameny symbolizuje královský hermelín, báň na vrcholu věže královské jablko). V široké hlavní věži kostela (výška 42 metrů) jsou umístěny kulaté hodiny o průměru 7,5 metru, největší v Česku. Během druhé světové války bylo šest zvonů z věže roztaveno pro výrobu zbraní. V roce 1992 byly vráceny dvě kopie.  Kostel stojí v Městské památkové zóně Vinohrady, Žižkov, Vršovice. V roce 2010 byl zařazen mezi národní kulturní památky a v roce 2014 byl radnicí Prahy 3, Ministerstvem kultury České republiky a Slovinskou republikou navržen na zápis na seznam Světového dědictví.

Interiér kostela.

Interiér kostela z neomítnutých ušlechtilých cihel (13 metrů vysoký) má kazetový strop. Nad oltářem je umístěna zlacená socha Ježíše Krista z lipového dřeva (výška 3,15 m. Po bocích stojí šest patronů české země (sv. Jan Nepomucký, sv. Anežka, sv. Vojtěch, sv. Václav, sv. Ludmila a sv. Prokop) od Damiana Pešana. Varhany byly postaveny v roce 1936 Josefem Melzerem. Obrazy křížové cesty namaloval František Doubek a barevnou výzdobu oken s motivem Srdce Páně navrhl Karel Svolinský. Šikmé chodníky vedou okolo hodin až na vrchol věže, ta není běžně přístupná veřejnosti. V podzemí kostela je kaple s valenou klenbou.

Nový oltář.

V roce 2018 byl v kostele instalován nový oltář, umístěný čelem k lidu, který nahradil provizorní oltář z roku 1992. Na návrh architektů Josefa Pleskota a Norberta Schmidta byl zhotoven z jednoho kusu bílého Carrarského mramoru, který sochař Petr Váňa umístil do geometrického středu stavby. Obsahuje ostatek svaté Markéty Marie Alacoque, která patří mezi iniciátory úcty k Nejsvětějšímu srdci Páně. Byl posvěcen 24. listopadu 2018 a uhrazen ze sbírky mezi farníky. Oba architekti jej navrhli bez nároku na honorář. Od Plečnikova interiéru s pravoúhlými tvary se liší svým oválným tvarem.

Kostel Nejsvětějšího srdce Páně v pražské čtvrti Vinohrady je římskokatolický modernistický farní kostel z let 1928 až 1932. Nachází se na náměstí Jiřího z Poděbrad v Praze.

The Church of the Most Sacred Heart of Our Lord () is a Roman Catholic church at Jiřího z Poděbrad Square in Prague's Vinohrady district. It was built between 1929 and 1932 and designed by the Slovene architect Jože Plečnik. Plečnik found the inspiration for this construction in old Christian and ancient patterns.  This was one of three new buildings constructed in 1929 in Prague, inspired by the 1000th anniversary of the death of St. Wenceslas. The most expensive construction for Wenceslas's commemoration in Prague was the completion of the medieval St. Vitus Cathedral, but the Catholic Church also decided to build two new churches. One church was to be built in Vršovice, Prague 10 – St. Wenceslas Church (Vršovice) by Czech architect Josef Gočár and this one, which was to be built at Jiřího z Poděbrad Square in Vinohrady.  It is considered one of the most significant Czech religious constructions of the 20th century. In the wide 42 m high tower wall is a huge, 7.5 m diameter glazed clock (the largest in the Czech Republic). In the basement is a spacious chapel with a barrel vault. Inside is an altar made of white marble, a three-metre gilded figure of Christ, and six statues of the patrons of Bohemia.  During WWII, the six bells from the tower were melted down for arms production, and in 1992, two copies were returned. Since 2010, the church has been ranked among national cultural monuments.


Život.

Vincenzo Florio se narodil v Palermu, jeho otcem byl Vincenzo Florio starší (1799–1886), zakladatel vinařské firmy Florio. V roce 1909 se mladý Vincenzo oženil s Anninou Alliatou di Montereale. Poté, co v roce 1911 zemřela na choleru, oženil se s Lucií Henry z francouzského Épernay.  Vincenzo, jako syn bohatého otce, byl automobilovým nadšencem. Jako první přivezl na Sicílii automobil a také uspořádal první sicilský „závod“, kterého se účastnil jeho motocykl, automobil a kůň. Zvítězil v něm kůň.  Inicioval a v roce 1905 finančně podpořil závod Coppa Florio, který se pod názvem Coppa Brescio jel poprvé v roce 1900. Florio vypsal odměnu 50 000 italských lir a dal v Paříži zhotovit pohár pro vítěze. V roce 1905 odjel Vincenzo Florio do Francie aby představil projekt závodu Targa Florio organizátorům a účastníkům Poháru Gordona Bennetta. Přítomna byla kromě Gordona Bennetta celá řada dalších významných osobností, jako například René de Knyff, Albert de Dion, bratři André a Édouard Michelin, Pierre de Caters, Felice Nazzaro, Léon Théry, Alessandro Cagno, Vincenzo Lancia, Arthur Duray, Camille Jenatzy, Charles Rolls a další.  Inspirací pro vypsání slavného závodu Targa Florio mu byl tedy jak Pohár Gordona Bennetta, tak i diskuse s úspěšným francouzským cyklistou a sportovním novinářem magazínu L'Auto Henri Desgrangem, který jej přesvědčil, aby na Sicílii mezinárodní automobilový závod uspořádal.  Florio se také automobilových závodů účastnil. Dvakrát zvítězil na trati Palermo–Cerda, vyhrál i v závodě «Targa Rignano» (Padova–Bovolenta) v roce 1903. Ten nesl jméno hraběte "Rignana", což Floria později inspirovalo ke zvolení názvu "Targa Florio". Účastnil se Grand Prix Francie 1906 i německého závodu Kaiserpreis v roce 1907, kde ale pro poruchu nedojel. Jel i závod Petrohrad–Moskva v roce 1908.  Vincenzo Florio zemřel v Épernay.

Odkaz.

Florio byl také malířem. Jeho díla byla představila výstava "Vincenzo Florio – A taste for modernity", konaná v Palermu v roce 2003. Jeho jméno nese "Via Vincenzo Florio" ve městě Marsala, a od roku 1992 i letiště v Trapani ("Aeroporto Vincenzo Florio di Trapani-Birgi").  Od roku 1999 je v provozu trajekt na trase Palermo – Neapol M/T Vincenzo Florio.

Vincenzo Florio (18. března 1883 Palermo – 6. ledna 1959 Épernay) byl italský podnikatel ze Sicílie, automobilový závodník, zakladatel závodu Targa Florio.

Vincenzo Florio Jr. (18 March 1883 – 6 January 1959) was an Italian entrepreneur, heir of the rich Florio economic dynasty, one of the wealthiest Italian families during the late 19th century. An automobile enthusiast, he is best known as the founder of the Targa Florio.


Život.

Narodila se v Praze, v Charvátově ulici č.p. 42, v rodině majitele továrny na klobouky Václava Čekana (1879-??) a jeho ženy Anny, rozené Broftové (1884-??), která vedla pohybové studio. Měla bratra, dvojče, Václava.</ref>  V roce 1916 se její otec z vlastní iniciativy podílel na založení Lesního divadla v Řevnicích podle návrhu ing. Červinky. S manželkou, vlastními dětmi a jejich kamarády zde uspořádali několik divadelních představení a založili Čekanovu dramatickou družinu. Anka Čekanová zde pak v roce 1924 vystoupila s velkým úspěchem v roli Salome ve stejnojmenném představení podle předlohy Oscara Wildea a s původní hudbou Jaroslava Křičky.  Studovala tanec u I. Volkové, V. Vratislavy, A. Dubské (dalcrozeovské školení), H. Vojáčkové, Mme Leben-Vaňkové, E. Kupferové a E. Siblíka. Pro její taneční projev byl typicky důraz na rytmickou a estetickou gymnastiku. V roce 1926 vystoupila poprvé jako sólistka v Červené sedmě. Ve svých tanečně hereckých vystoupeních tančila na hudbu známých světových i českých skladatelů (Franze Schuberta, Bedřicha Smetany, Jaroslava Ježka, Františka Hilmara a dalších). V roce 1926 hostovala též v Národním divadle ve hře A. Arnouxe "Huon z Bordeaux". Byla členkou uměleckého svazu Devětsil. Založila vlastní taneční skupinu a ke spolupráci zvala současné hudební skladatele (Jaroslava Křičku, Otakara Ostrčila). Kromě choreografie se věnovala též výtvarné stránce svých vystoupení; kostýmy a plakáty pro ni navrhoval Jaroslav Horejc nebo Josef Čapek.  Dne 26. května 1930 se provdala za ing. Otakara Kukulu (*1899), syna známého chirurga Otakara Kukuly a zanechala sólové kariéry tanečnice. Tisk ale zaznamenal její vystoupení se souborem Lesního divadla ještě v roce 1932 (již pod jménem A. Čekanová-Kukulová). V manželství se jim narodily dvě děti, syn Otakar (Karyk) a dcera Anka. Věnovala se choreografii a pedagogické práci.

Zajímavost.

Sourozenci Anna a Václav Čekanovi byli dvojčata, ve stejný den se také konala jejich svatba v kostele sv. Mikuláše v Praze.

Anka Čekanová, vlastním jménem Anna Julie Marie Čekanová (26. února 1905 Praha – 22. července 1965 Praha) byla česká tanečnice, choreografka a pedagožka.

Anna Marie Julie Čekanová, known professionally as Anka Čekanová and Anna Čekanová-Kukulová, (26 February 1905 - 22 July 1965) was a Czech dancer and choreographer.