Historie.

Jméno města je odvozeno od zálivu, na kterém se nachází a který v roce 1792 pojmenoval George Vancouver po Siru Williamu Bellinghamovi, který měl na starost část ekonomiky britského námořnictva.  Před evropským osídlením oblasti zde pobýval indiánský kmen Lummijů a jejich sousedi, kteří všichni patřili mezi Pobřežní Sališe. První bílí osadníci přišli do oblasti v roce 1854 a o čtyři roky později vypukla Zlatá horečka ve Fraserově kaňonu, která přiměla mnoho zlatokopů a obchodníků směřovat na sever od Kalifornie. Nynější část města, Whatcom, rostl z mlynářského města v prosperující námořní přístav, který se nacházel na začátku Whatcomské stezky, jež byla mnohými používána při cestě za zlatem.  Uhlí se těžilo v okolí Bellinghamu od pradávných dob až do roku 1964. Jako první z bělochů ho objevil na severovýchodním pobřeží Bellinghamova zálivu Henry Roeder. V roce 1854 založila skupina podnikatelů ze San Francisca Uhelnou společnost Bellinghamova zálivu ("angl. Bellingham Bay Coal Company"). Důl se stal velmi hlubokým a nacházely se v něm stovky mil tunelů. Směřoval jihozápadně k zálivu, po obou březích potoku Squalicum Creek. Pracovalo v něm na 250 horníků, kteří při nejlepších letech ve dvacátých letech minulého století vytěžili až 200 tisíc tun ročně. V roce 1955 byl tento důl uzavřen.  Bellingham se stal oficiálně začleněným městem v roce 1903 kvůli vzrůstajícímu sjednocení čtyř měst, které na začátku dvacátého století obklopovala Bellinghamův záliv. "Whatcom" je nyní oblast „Starého města“ a byl založen v roce 1852. "Sehome" stálo na místě dnešního centra a bylo založeno v roce 1854. "Bellingham" ležel jižněji od obou měst a byl založen v roce 1853, stejně jako "Fairhaven", které bylo obchodním centrem a mělo svůj vlastní přístav.  V roce 1890 koupili Bellingham vývojáři z Fairhavenu. Whatcom a Sehome byla sousední města a chtěla se spojit, což se také stalo za vytvoření "New Whatcomu". V roce 1903 muselo být slovo „New“ z názvu vypuštěno, protože to zakázala státní legislatura (ve Washingtonu proto nejsou žádná města začínající na „New“). První pokusy o sloučení Whatcomu s Fairhavenem selhaly, navíc tu byly problémy se jménem plánovaného města. Obyvatelé Whatcomu nechtěli jméno "Fairhaven", zatímco obyvatelé Fairhavenu nechtěli jméno "Whatcom". Nakonec bylo rozhodnuto, že se sloučené město bude jmenovat "Bellingham", což zůstalo dodnes. Druhé hlasování tedy už sloučení povolilo, 2 163 obyvatel bylo pro, zatímco pouze 596 proti. Hlasování proběhlo bez žen, které měly ve Spojených státech právo volby až od roku 1920.  Na konci devatenáctého století bylo město spojeno třemi železničními tratěmi s většími obchodními městy Spojených států. Lesy kolem města byly vykáceny po zemětřesení, které se v roce 1906 odehrálo v San Franciscu, čímž město pomohlo město opět postavit.  V roce 1889 založil Pierre Cornwall společně se skupinou investorů společnost BBIC ("Bellingham Bay Improvement Company" – "Společnost zlepšení Bellinghamova zálivu"). BBIC investovala do různých oborů, mezi nimiž byly i námořní doprava, těžba uhlí, výstavba železnic nebo realitní kanceláře. Přestože sen společnosti o tom, že se Bellingham stane metropolí Severozápadu USA, se nikdy neproměnil ve skutečnost, její činnost byla velice důležitá pro rozvoj města do dnešní podoby.  BBIC ale nebyla jedinou společností, která měla zájem o město. Společnost "General Electric Company of New York" v roce 1897 koupila dvě tramvajové linky v Bellinghamu. O rok později se linky staly součástí železnice Northern Railway, což přimělo společnost "Electric Corporation of Boston" vstoupit na bellinghamský trh.  Díky blízkosti Bellinghamu k úžině Juana de Fucy, která městu zajišťovala dobré námořní spojení s Aljaškou, zde byl rozvinut také konzervárenský průmysl. Mnoho aljašských rybích produktů bylo přepravováno zpět do pevninských Spojených států v konzervách z Bellinghamu.

Ekonomie.

Průměrná roční mzda bellinghamských námezdních pracovníků činí 37 990 amerických dolarů, což je pod průměrem státu, který činí 44 710 amerických dolarů.  Mzdy v Bellinghamu a okrese Whatcom se snižují už třicet let, protože přibývá terciérních prací a zbytek (těžba, výroba, stavba) už nemá takový podíl na zaměstnanosti obyvatelstva. Terciér nyní zastupuje až 77% nezemědělského zaměstnání v okrese Whatcom.  Mezi lety 1989 a 1999 se zvedly příjmy průměrné domácnosti v okrese o 41%, zatímco cena ubytování o 108%. V letech 1998–2000 nestačila průměrná mzda na pronájem dvoulůžkového ubytování.  V roce 2005 byla průměrná cena prodaných domů v okrese 259 000 amerických dolarů, zatímco v oblasti Bellinghamu byla o deset tisíc vyšší. Průměrná cena prodaných domů v celém státě Washington byla 260 900 amerických dolarů.

Geografie.

Město má celkovou rozlohu 82 km², z čehož 66 km² je souš a 16 km² je voda. Nejnižší nadmořská výška je na pobřeží Pacifiku. Jedním z nejvyšších bodů města je Alabama Hill, který dosahuje výšky 150 metrů nad mořem. Severně od jezera Padden a nedaleko hory North Lookout Mountain se nachází až 240 metrů vysoké kopce. Za hranicemi města se nacházejí vyšší předhůří, která stoupají okresem Whatcom až k hoře Mount Baker, kde dosahují svého vrcholu a která se při vzdálenosti jen něco málo přes 50 km od moře vypíná do výšky 3 285 metrů. Mount Baker je největší sopka v oblasti a její ledovce jsou viditelné z většiny částí města. Whatcomské jezero tvoří východní hranici města a v okolí se nachází další četná malá jezírka a mokřiny. Bellingham se nachází 80 kilometrů jižně od Vancouveru.

Podnebí.

Podnebí města je celkově mírné s průměrnými ročními teplotami 15 °C ve dne a 6,7 °C v noci. Přestože sezona dešťů může trvat až osm měsíců, většinou se zastaví na šesti. Pak je zde k vidění malebné pozdní jaro a mírné příjemné léto. Přestože průměrné roční srážky činí 885 mm, zatažené a krátké dny v zimě jsou obvyklé.  Západ okresu Whatcom se nachází ve vlhkém oceánském podnebí a v období od října do dubna zde průměrně napadne 99 mm deště.  Nicméně, léta jsou v Bellinghamu poměrně suchá. V červenci a srpnu zde prší průměrně jen v 5,7 dnech, což je v porovnání s deseti deštivými dny ve Phoenixu málo. Nedostatek vody zde není obvyklý, v některých velmi suchých létech ale vyschnou i některé velmi spolehlivé studny. Přesto bývá zdejší úroda častěji zničena přebytkem vody.  Umístění a geografie často Bellingham podrobí nezvykle krutému počasí, když chladný arktický vzduch proudí do oblasti z kanadského vnitrozemí, nejčastěji přes Fraserův kaňon. Hromada tohoto chladného vzduchu pak naráží do studené fronty z Aljašského zálivu a tvoří silné větry, led, sníh a těžké deště. Teploty pak mohou klesnout až na −18 °C, což se stalo v listopadu 2006.  Dalším meteorologickým jevem je vítr Chinook, který se objevuje na podzim. Po většinu dne proudí nezvykle teplý, stálý vítr z jihu, který dosahuje sil vichřice. Nejsilnější je tento vítr v období od prosince do ledna. V kombinaci se severozápadním větrem může způsobit tání sněhu, které pak působí problémy kanalizačním systémům.  Město má nejnižší průměrnou dobu slunečného svitu ze všech měst ve Spojených států.  Nejvyšší oficiálně měřená teplota padla v červenci 2009, kdy bylo naměřeno 36 °C.

Demografie.

Při sčítání lidu v roce 2010 žilo v Bellinghamu 80 885 obyvatel. Nejčastější rasou jsou běloši s 85 procenty, poté Asiaté s pěti procenty a původní obyvatelé a Afroameričané s jedním procentem. Sedm procent obyvatel jsou Hispánci.

Vzdělávání.

Bellingham je domovem několika vzdělávacích institucí, mezi něž patří Whatcom Community College, Bellingham Technical College, Northwest Indian College a části Trinity Western University a Western Washington University. Mezi veřejné vysoké školy ve městě patří Bellingham High School, Sehome High School a Squalicum High School.

Vláda.

V Bellinghamu je typ vlády, ve kterém má větší slovo starosta než městská rada. Starosta jez volen přímým způsobem a volební období trvá čtyři roky. Šest ze sedmi členů rady je vybráno městským wardem, jejich volební období trvá také čtyři roky. Ten sedmý člen městské rady je volen všeobecně a jeho volební období je dva roky. Volební období vrchního městského soudce je čtyři roky.  Město má svou vlastní policii a hasiče a jeho záchranná služba patří k záchranné službě Seattlu a okresu King.

Kultura.

Místní atrakce.

Přestože Bellingham je menší než sousední metropolitní oblasti, které jsou soustředěné kolem Seattlu a Vancouveru, město stále nabízí mnoho atrakcí, které jsou populární jak mezi místními, tak mezi turisty. Whatcomské muzeum historie a umění vystavuje exponáty malířství a sochařství, zaměřuje se na místní historii, koná exkurze po místních historických budovách, nabízí hodiny historie a umění místním školám a také historické plavby po Bellinghamově zálivu. Bellinghamské železniční muzeum ukazuje historii železnice v okrese Whatcom, obsahuje modelovou železnici a simulátor nákladní železniční dopravy. Americké muzeum rádia a elektřiny je unikátní místní muzeum, které obsahuje předměty z let mezi šestnáctým a dvacátým stoletím a poskytuje vzdělávací zdroje o historii elektřiny a rádiového vysílání. Muzeum také provozuje rádio KMRE-LP, které vysílá množství pořadů, které byly populární před desítkami let.  "Bellinghamský farmářský trh" je otevřen každou sobotu od začátku dubna do konce prosince. Poprvé byl otevřen v roce 1993 a nyní obsahuje až padesát prodejců, hudbu a komunitní události. Společnost také provozuje menší trh, který se koná každou středu nedaleko Fairhavenu.  Obyvatelé i turisté oceňují malebnost Bellinghamu i celého okresu Whatcom. Whatcom Falls Park je ani ne 1 km² velký veřejný park, který obklopuje roklinu potoka Whatcom Creek a leží tak přímo v srdci města. Nachází se zde čtyři vodopády, několik mílí turistických stezek a je hlavní outdoorovou atrakcí města, která spojuje a odděluje jeho části. Mezi populární aktivity při teplejším počasí patří plavání, rybaření a turistika. Asi 50 kilometru východně od Bellinghamu se nachází lyžařské středisko Mount Baker, které je domovem mnoha světových snowboardingových šampionů a drží světový rekord pro množství sněhu, které napadlo za jedinou zimu (1998–99). Většinou se hloubka sněhu vyšplhá až na necelé čtyři metry, kvůli čemuž bývá středisko uzavřeno ještě před koncem zimy.  Jižně od města vede silnice Washington State Route 11 (také "Chuckanutská silnice"), která nabízí pěkný výhled na souostroví svatého Jana, Chuckanutské hory a malebné zálivy při pobřeží Sališského moře. V jižní části okresu Whatcom, pouze několik mil od Bellinghamu leží místa populární mezi outdoorovými nadšenci. Larrabeeův státní park je populární mezi turisty a jezero Padden mezi plavci, rybáři a golfisty. Také se zde nachází Samišské jezero. Na východě Bellinghamu leží překrásné Whatcomské jezero, které poskytuje zdroj pitné vody pro město a je zdrojem pro potok Whatcom Creek. V okolí jezer se nachází předhůří Kaskádového pohoří, do kterého patří i hora North Lookout Mountain.  Vody Georgijské úžiny a Sališského moře, které Bellingham omývají, nabízí možnost sledování velryb. Kosatka dravá je nejčastějším druhem, který se zde vyskytuje a může být často viděn jak plave nebo loví ve vodách zdejších zálivů.

Doprava.

Bellinghamské mezinárodní letiště nabízí pravidelné lety do Seattlu a Friday Harboru a také tryskové letouny do Los Angeles, San Diega, Oaklandu, Palm Springs, Las Vegas, Rena a Phoenixu. V roce 2010 začala společnost Alaska Airlines provozovat pravidelné lety na Havaj. Letiště také využívá Ministerstvo vnitřní bezpečnosti Spojených států amerických, kvůli střežení nedalekých hranic s Kanadou.  Železnice Amtrak Cascades vede městem a poskytuje denní pravidelný provoz mezi Eugene, Portlandem, Seattlem a Vancouverem. Bellinghamská stanice se nachází ve čtvrti Fairhaven. Whatcom Transportation Authority je dopravní podnik, který nabízí pravidelné autobusové spoje v celém okrese a spojuje Bellingham např. s Mount Vernonem.  Čtvrť Fairhaven je jižním koncem Aljašské námořní dálnice. Trajekty spojují zdejší přístav s městy jako Ketchikan, Juneau a Haines. Společnost San Juan Cruises poskytuje sezónní trajektové spojení mezi Bellinghamem a městem Friday Harbor na souostroví svatého Jana.

Místní hudební scéna.

Jelikož se Bellingham nachází na hlavní mezistátní dálnici a mezi dvěma velkými městy, má tak lehkou úlohu při lákání hudebníků různých žánrů. Také velký počet obyvatel v univerzitním věku přispěl k rozvoji místní hudební scény, z Bellinghamu pocházejí takové kapely, jako Death Cab for Cutie.

Zmínky v literatuře.

Román Roberta Jamese Wallera "Madisonské mosty" vypráví o fotografovi společnosti National Geographic, který pochází z Bellinghamu. Známější film stejného jména od Clinta Eastwooda, který byl stvořen na bázi románu, však tento bod vynechává.

Místní divadelní scéna.

Historické divadlo Mount Baker Theatre bylo postaveno v roce 1927 a je učebnicovým příkladem maurské architektury. Jedná se o největší budovu hereckých umění severně od Seattlu a je zařazeno do národního rejstříku historických míst.

Budoucí vývoj.

V březnu 2005 byl Bellingham magazínem "Kiplinger's Personal Finance" vyhlášen jedním z nejlepších měst pro důchodce v USA.  Bellingham zažívá obnovu realitního vývoje poté, co se zvedly ceny domů. Mohou za to zčásti také noví obyvatelé města. Aby růst počtu obyvatel stoupal, nové domy se začaly stavět po celém městě. Město zdůraznilo, že se chce podílet na vývoji možností bydlení pro všechny ekonomické skupiny lidí a zároveň zachovat bezúhonnost nynějších obyvatel. Anexe přilehlé zemědělské půdy nebo chráněných území byla snížena na minimum kvůli veřejnému zájmu o ochranu životního prostředí, stále ale bylo vyvoláno mnoho kontroverzí kvůli rozhodnutí města postavit v centru výškové budovy a rozvinout předtím nerozvinutou půdu a také kvůli nedostatku veřejných parků.  O budoucím vývoji pobřeží města si můžete přečíst zde.

Sport.

Bellingham Bells jsou zástupci baseballové scény Bellinghamu, který reprezentují v lize "West Coast Collegiate Baseball League" a hrají svá utkání na stadionu Joe Martin Field. Basketballoví "Bellingham Slam" reprezentují město v nižší soutěži "International Basketball League". Její domácí arénou je Whatcom Pavilion. "Bellingham Bulldogs" hrají americký fotbal v lize "Evergreen Football League" na stadionu Civic Field, kde hraje rovněž fotbalový tým Bellingham United FC působící v Pacific Coast Soccer League. "Chuckanut Bay Geoducks" jsou ragbyovým týmem Bellinghamu. "Whatcom Warriors" je tým mládežnického ledního hokeje, který hraje svá domácí utkání na stadionu Bellingham Sportsplex. Dříve zde hráli baseball také Bellingham Mariners, kteří hráli nižší "Northwest League". Počátky své kariéry v tomto týmu zažíval i legendární center-fielder Ken Griffey Jr., který před rokem ukončil svou skvělou kariéru v dresu Seattle Mariners v MLB.  Obyvatelé Bellinghamu si rádi užívají různých amatérských sportů, v zimě díky blízkému lyžařském středisku Mount Baker lyžování a snowboardingu a v létě jízdu na kole nebo plavbu na kajaku. Příděl sněhu, které lyžařský areál Mount Baker zažil v zimě 1998–99 je světovým rekordem (29 tisíc mm).  Western Washington University je úspěšným členem divize II asociace NCAA v šermu. "Lady Vikings" jak se zdejší tým jmenuje vyhrál celou ligu pokaždé mezi lety 2005 a 2009. Univerzita také provozuje úspěšný cyklistický program, který se v roce 2006 umístil v první pětce v USA.

Média.

Tisk.

"The Bellingham Herald" je deník vycházející v Bellinghamu. Mezi další noviny patří "The Cascadia Weekly", "The Western Front", "Whatcom Watch", "AS Review" a "The Bellingham Business Journal".

Televize.

Bellingham okres Whatcom patří do seattleského televizního trhu.

Sesterská města.

V květnu 2011 město aktivně pracovalo na zahájení sesterské spolupráce s mongolským městem Cecerleg.

Bellingham ("výsl. „Bellinhem“") je největší město a sídlo okresu Whatcom, ve státě Washington. Je to dvanácté největší město státu a nachází se na břehu Bellinghamova zálivu, ve kterém leží ostrovy Lummi a Portage a který ústí do Georgijské úžiny. Leží západně od hory Mount Baker a Whatcomského jezera, které je jeho zdrojem pitné vody a severně od Chuckanutských hor a Skagitského údolí. Centrem centra proudí potok Whatcom Creek.  Je odhadováno, že v roce 2009 zde žilo 80 055 obyvatel. Hranice města nyní obkličují i bývalá města Fairhaven, které slouží jako jižní konec Aljašské námořní dálnice, Whatcom, Sehome a Silver Beach. Téměř každý druhý obyvatel okresu Whatcom žije v tomto městě.  Bellingham je ceněným městem díky svému maloměstskému rázu, snadnému přístupu k přírodním krásám, mezi které patří souostroví svatého Jana a Severní Kaskády a blízkosti ke světovým městům Vancouveru a Seattlu.

Bellingham ( ) is the county seat and most populous city of Whatcom County in the U.S. state of Washington. Located southeast of Vancouver, British Columbia, north of Seattle, and south of the U.S.–Canada border, Bellingham is in between two major metropolitan areas, Seattle and Vancouver, British Columbia. The city had a population of 80,885 as of the 2010 census and is estimated to have 92,314 in 2019.  The city of Bellingham was incorporated in 1903 through the consolidation of Fairhaven, Whatcom, Sehome and Bellingham: four historic towns that settled beside Bellingham Bay. The bay, where the present-day city and the former town of the same name derive their names from, was named Bellingham Bay by George Vancouver upon arriving to it in June 1792. Its namesake, Sir William Bellingham, was the Controller of Storekeeper Accounts of the Royal Navy during the Vancouver Expedition.  Today, Bellingham is the northernmost city with a population of more than 50,000 people in the contiguous United States. The city is a popular tourist destination known for its easy access to outdoor recreation in the San Juan Islands and North Cascades. Bellingham is undergoing redevelopment on more than of former industrial land in its Waterfront District with a hotel, conference center, condos, retirement living, retail and commercial development planned for the site.


Základní pojmy.

Odměny.

Odměny („"rewards, gratification, satisfiers"“) jsou pozitivní prvky, které pro jedince plynou ze vztahu. Pro některé jedince není problém poskytnout druhému ve vztahu odměnu, kterou by druhý jedinec jinak dosáhl jen velmi ztěžka. Jedinci hledají vztahy, kde odměny převyšují nad výdaji. Snaží se maximalizovat počet odměn a minimalizovat počet výdajů. Odměny jsou např. smysl pro psychickou podporu, předání zkušeností, nebo peníze.

Výdaje.

Výdaje („"cosi, dissatisfers"“) jsou negativní prvky, které pro jedince plynou ze vztahu. Každý jedinec se snaží ve vztahu minimalizovat počet výdajů, pokud výdaje převyšují nad odměnami, je vztah negativní a pro jedince nevýhodný. Výdaje jsou např. úsilí v daném vztahu, čas, nebo peníze.

Výsledek.

Vztahy („"outcome"“) hodnotíme jako pozitivní, pokud je pro nás více odměn, než výdajů. V opačném případě hodnotíme vztahy jako negativní. Platí zde jednoduchá rovnice: odměny – výdaje = hodnota vztahu. Pozitivní vztahy mají lidé tendenci udržovat, jsou pro ně přínosné. Pokud daný vztah vyhodnotí obě strany jako pozitivní, vzniká vztah vzájemně vyrovnaný, jedinci si zde poskytují odměny za výdaje pro ně zanedbatelné. Takové vztahy bývají stabilní. Naopak pokud je vztah negativní, lidé takové vztahy ukončují.

Srovnávací úroveň.

Srovnávací úroveň („"comparison level"“) je určena podle potřeb a nároků jedinců. Srovnávací úrovní rozumíme minimum, které jedinec jedinec od vztahu očekává, jde o představu počtu odměn, které jedinec ze vztahu získá a nákladů, které jedinec do vztahu vloží. Srovnávací úroveň může být považována za standard, se kterým by byl jedinec ve vztahu spokojen. Srovnávací úroveň je ještě s výsledkem vztahu rozhodující pro držení nebo zavrhnutí daného vztahu.

Srovnávací úroveň pro alternativy.

Podlé této teorie jedinec zvažuje další alternativní výnosy a odměny mimo vztah, který právě trvá. Srovnávací úroveň pro alternativy je spíše měřítko pro stabilitu, než pro uspokojení. Pokud lidé nemají žádný alternativní vztah a nechtějí být sami, zůstávají í ve vztazích pro ně nepřínosných.

Principy teorie výměny.

Lidé se zapojují do různých skupin a vztahů proto, aby dosáhli svého cíle. Když se do těchto skupin zapojí, jsou v určité míře závislí na druhém jedinci, nebo na skupině. Toto chování vede k sociální výměně, pokud se jedinec orientuje na cíle, kterých lze dosáhnout pouze interakcí s jinými jedinci a pokud přizpůsobuje své prostředky k dosažení těchto cílů.

Vztahy závislosti a výkonu.

Nejznámější teorií výměny je vztah závislosti a výkonu. Podle této teorie vztah mezi dvěma jednotlivci tvoří závislost jednoho na druhém a jelikož bývá jeden jedinec ve vztahu vždy silnější, než druhý, má nad ním i moc. Stejně jako nadřazenost jednoho jedince nad druhým pozorujeme i nerovnosti mezi členy větších skupin určené mocí, což ovlivňuje sociální struktury.

Závěr.

Směna je zřejmě základem mnoha vztahů, ale neposkytuje plné vysvětlení. Lidé často zůstávají v nevyvážených vztazích – teorii směny je tedy třeba modifikovat, aby dokázala vysvětlit i takové jevy.

Podle teorie sociální směny (teorie výměny, "social exchange theory") je sociální chování výsledkem implicitních sociálních konstruktů, které zahrnují smlouvání o co nejvýhodnější podmínky. Sociální interakce tedy mají zajistit co nejvyšší interpersonální „zisk“ a minimalizovat interpersonální „ztráty“. Zisky a ztráty ve vztahu poměřujeme a podle toho se rozhodujeme, zda do nich vstoupit či z nich vystoupit.  Zisk ve vztahu k jiné osobě se definuje jako míra uspokojení potřeb, pozitivního emocionálního prožití a prospěchu, které jednotlivec ve vztahu dosahuje. Cena (ztráta) ve vztahu definuje míru vynaloženého úsilí, negativních emocí, apod., které jednotlivec do vztahu vkládá.

Social exchange theory is a sociological and psychological theory that studies the social behavior in the interaction of two parties that implement a cost-benefit analysis to determine risks and benefits. Also, the theory involves economic relationships, it occurs when each party have goods that the other parties value. Social exchange theory suggests that these calculations occur in romantic relationships, friendships, professional relationships and ephemeral relationships as simple as exchanging words with a customer at the cash register. Social exchange theory says that if the costs of the relationship are higher than the rewards, such as a lot of effort or money put into a relationship and not reciprocated, this could lead to problems.


Popis funkce.

Operačním systém DOS je na rozdíl od pokročilejších systémů Microsoft Windows nebo Linux pouze jednoúlohový, takže v každém okamžiku je možné spustit nejvýše jeden počítačový program. Tato vlastnost umožnila snadné naprogramování jádra DOSu (též MS-DOS, FreeDOS atd.), které nemuselo být reentrantní a nemuselo obsahovat subsystém pro plánování procesů (tzv ). Absence systémové podpory více programů zároveň ze strany jádra DOSu byla pro uživatele omezující, a proto programátoři často využívali mechanizmu TSR, který mohl vyvolat zdání současného běhu více úloh (tzv. multitasking), který podporují až pokročilejší operační systémy (Microsoft Windows, Linux, Mac OS X a další).  Systém DOS využívá pro komunikaci s uživatelem příkazový řádek (se shellem COMMAND.COM). Po spuštění programu je výzva shellu () deaktivována a řízení je předáno spuštěnému programu. Teprve po ukončení programu je po návratu do DOSu (resp. do interpretu COMMAND.COM) výzva znovu aktivována. Systémové volání TSR spuštěný program ukončí, ale ponechá ho v paměti a zároveň je operační paměť alokovaná programem označena jako obsazená. Program fakticky dále nepokračuje, ale zůstává v RAM (označujeme ho jako rezidentní program).  Rezidentní program (též TSR program) musí sám zajistit, že bude vhodným způsobem aktivován (typicky modifikací tabulky přerušení), a zároveň že neporuší omezení samotného jádra DOSu. Rezidentní program nesmí volat systémové služby jádra DOSu, pokud tuto službu volá jiný program. Zároveň musí sám ošetřit své případné výstupy na obrazovku a zajistit, aby jimi nezpůsobil havárii (například zaseknutí grafické karty tím, že do ní bude nesprávně zapisovat, protože není v grafickém, ale textovém režimu).  Rezidentní programy se používaly velmi často jako ovladače počítačové myši, kdy byly aktivovány přerušením přicházejícím od myši přes sériový port. Také se využívaly jako podpora české mapy klávesnice (umožňovaly psaní českých znaků), které byly aktivovány přerušením od klávesnice a vystupovaly jako rozšíření její obsluhy (tzv. obsluha přerušení, též ISR). Stejný princip zneužívaly i počítačové viry, které například „rozšířily“ schopnosti systémových volání pro zápis na pevný disk nebo disketu, čímž si zajistily schopnost vlastního šíření.

Použití TSR.

Původní volání, INT 27h, se nazývá "terminate but stay resident", proto jméno "TSR". Použitím tohoto volání, může program vytvořit 64KB jeho rezidentní paměti. MS-DOS verze 2.0 představil vylepšené volání INT 31H 21H - function 'Keep Process', které odstranilo omezení předchozí verze a nechá program vrátit návratový kód. Před provedením tohoto volání, může program nainstalovat do sebe jeden nebo více přerušovacích manipulátorů, takže může být znovu zavoláno. Instalace hardwarového vektoru přerušení umožňuje tomuto programu reagovat na hardwarové události. Instalace softwarového vektoru přerušení umožňuje zavolání v současné době běžícím programem. Instalace obsluhy přerušení časovače umožňuje TSR pravidelné spouštění (viz ISA) programovatelného intervalového časovače, a to zejména v sekci "IBM PC compatible").  Typický způsob využití vektoru přerušení zahrnuje čtení jeho současné hodnoty (adresu), ukládání do paměťového prostoru TSR, a instalaci ukazatele na svůj vlastní kód. Uložené adresy se volají po tom, co TSR obdržel přerušení a dokončil jeho zpracování. Ve skutečnosti tvoří jednotlivě spojený seznam manipulátorů přerušení, také nazývaný 'interrupt service routines', nebo ISR. Tento postup instalace ISR se nazývá řetězení, hákování přerušení nebo vektor přerušení.  Řetězením vektorů přerušení TSR mohou programy získat úplnou kontrolu nad počítačem. TSR může mít jeden ze dvou módů:  'Terminate and stay resident' metoda byla použita ve většině MS-DOS virů, které mohou buď převzít kontrolu nad počítačem nebo zůstat v pozadí. Viry mohou reagovat na I/O disku nebo nakazit spustitelné soubory (.EXE nebo .COM), které jsou spuštěny a datové soubory, které jsou otevřeny.  Části DOS, a to zejména ve verzích DOS 5.0 a novější, které používají tuto stejnou techniku u vykonávání užitečných funkcí, jako je například DOSKEY editor příkazové řádky a různé další instalovatelné pomůcky, lze nainstalovat a provozovat je na příkazovém řádku (ručně nebo z AUTOEXEC.BAT), a nikoli jako drivery přes CONFIG.SYS.  Program TSR lze nahrát kdykoliv. Někdy je načten okamžitě poté, co se operační systém nabootuje, tím, že je doslova uložený v AUTOEXEC.BAT dávkovém programu, případně na žádost uživatele (například Borland SideKick a Turbo Debugger nebo Quicken je QuickPay). Tyto programy budou, jak 'TSR' znamená, zůstávat v paměti, zatímco ostatní programy jsou spuštěné. Většina z nich nemá možnost vytažení sebe z paměti, takže volání TSR znamená, že program zůstane v paměti, do restartu. Nicméně vytažení z paměti je možné externě, za použití pomůcek jako MARK.EXE / RELEASE.EXE kombinovaných s TurboPower Software nebo softwarového restartu TSR. Tyto pomůcky chytí specifické kombinace kláves a propustil všechny TSR uložené po nich. Tak jako je řetězec ISR jednotlivě spojen, neexistuje žádné ustanovení jak objevit předchozí manipulátor adresy, nebo informovat své předchůdce, že je třeba aktualizovat jeho "další adresu, na kterou skočit", aby neodkazovaly na TSR, jenž si přejeme odstranit. Toto dalo vzniknout TSR spolupracujícím rámcům, například TesSeRact a AMIS.

Sdílení přerušení.

K řešení problému s mnoha TSR programy, které mají stejné přerušení, byla Ralfem Brownem navržena metoda tzv. Alternate Multiplex Interrupt Specification (AMIS) zlepšující dříve používané služby, nabízené prostřednictvím INT 2Fh. AMIS poskytuje způsoby, jak sdílet softwarové přerušení kontrolovaným způsobem. Byla vytvořena podle IBM Interrupt Sharing Protocol, původně vyvinutý pro sdílení hardwarového přerušení na procesoru x86.  AMIS služby jsou k dispozici prostřednictvím Int 2Dh.  Návrh ve své době nikdy nezískal širokou podporu mezi programátory. Existoval zároveň s několika jinými konkurenčními specifikacemi různé složitosti.

Závady.

Přes svoji užitečnost způsobovaly TSR programy problémy. Každý rezidentní program zabírá paměť, a kvůli vlastnostem systému DOS musí být i na počítačích s velkým množstvím fyzické paměti RAM uložen do prvních 640 KB RAM (konvenční paměti), čímž ubírá místo aplikačním programům. Proto bylo vyváření TSR výzvou k minimalizaci obsazené paměti, což byl kvůli požadavkům kompatibility s mnoha softwarovými produkty od různých dodavatelů často velmi frustrující úkol. Vzájemné interakce programů, které využívaly služby operačního systému nedokumentovaným nebo nebezpečným způsobem, mohly způsobovat zaseknutí počítače nebo zhroucení systému. Mechanismus TSR využívaly počítačové viry, které jsou záměrně rušivé.  Okolo roku 1990 přesahovaly paměťové nároky mnoha aplikací, především her, na platformě PC 500 KB, takže při obsazení paměti několika TSR – i těmi základními, jako je ovladač CD-ROM – nebylo možné tyto aplikace spustit, a uspořádání programů tak, aby byl dostatek volné RAM, připomínalo černou magii. Mnoho hráčů používalo několik zaváděcích disků, každý s jinou konfigurací pro jinou hru. Pozdější verze MS-DOSu dovolovaly výběr konfigurace pomocí "boot menu", což umožňovalo použití jediného "boot disku". Ke konci devadesátých letech, když mnoho her bylo ještě psáno pro DOS, byl limit 640 kB nakonec překonán díky používání procesorů Intel 80286 nebo lepších ukládáním částí dat nebo i programového kódu nad prvním 1 MB paměti, čímž se snížil tlak na obsazení prvních 640K paměti. Pro úsporu paměti byl kód organizován jako překryvné moduly. Protože programování s mnoha překryvy je výzva sama o sobě, jakmile byl program příliš velký, aby se úplně vešel do 512 KB, využití rozšířené paměti bylo téměř vždy provedeno pomocí třídílného DOS extenderu podle standardu VCPI nebo DPMI. Pro zpřístupnění paměti nad hranicí 1 MB musí být procesor přepnut z reálného režimu do chráněného režimu. Protože však DOS, TSR, ovladače zařízení a většina programů pro DOS běží v reálném režimu, musí DPMI nebo VCPI přepínat mezi chráněným režimem a reálným režimem, což přináší časové ztráty.

Návrat.

S nástupem desek rozšířené paměti a zejména procesorů Intel 80386 v druhé polovině osmdesátých let, přichází možné použití paměti nad 640 kB k načtení TSR. To vyžadovalo komplexní softwarové řešení s názvem Expanded memory managers, což zajistilo nějaký další volný prostor na několik let. K nejznámějším správcům paměti patřily QRAM a QEMM firmy Quarterdeck, 386Max firmy Qualitas, CEMM firmy Compaq a později EMM386 firmy Microsoft. Oblasti paměti nad adresou 640 kB využitelné pro načítání TSR, se nazývají "upper memory blocks" (UMB) a načítání programů do nich se anglicky nazývá loading high. Programy pro správu paměti začaly později používat programy, které se pokoušely automaticky zjistit, jak nejlépe rozdělit TSR mezi low a high hodnotou paměti (Optimize firmy Quarterdeck nebo MemMaker firmy Microsoft) s cílem maximalizovat dostupný prostor v prvních 640 KB paměti.

Úpadek.

S vývojem her a programů využívajících DOS extendery (např. Doom), které obcházely 640 KB bariéru, mnoho problémů s TSR zmizelo, s rozšířením Microsoft Windows, a zejména Windows 95 (následuje Windows 98) - který měl mnoho TSR zbytečných a některé TRS neslučitelné - TSR zastaralé, ale aplikace Win16 mohly dělat triky TSR - jako jsou úpravy tabulky vektorů přerušení, protože reálný režim Windows to dovoloval. TSR nyní zmizely téměř úplně, multitasking operačních systémů jako Windows XP, Windows Vista, Windows 95, Mac OS X, Linux slouží jako zázemí pro více programů a driverů zařízení,které se mohou provozovat současně bez potřeby speciálních programovacích triků, a moderní pojetí chráněné paměti činí jádro a jeho moduly výhradně odpovědné za změnu přerušovací tabulky.

Terminate and Stay Resident (TSR) česky "ukončit a ponechat v paměti" je v operačním systému DOS označení pro techniku umožňující vytvářet rezidentní programy, které po svém spuštění provedou určitou inicializační činnost, pak předají řízení operačnímu systému, ale zůstanou v paměti RAM počítače a mohou vykonávat různé funkce. Tyto programy často plní stejnou úlohu jako instalovatelné ovladače zařízení – zpřístupňují zařízení, které standardní DOS nepodporuje – myši, CD mechaniky, síťové a zvukové karty a další hardware. Dalšími skupinami byly programy pro tisk na pozadí, síťové ovladače (např. pro přístup k síti NetWare nebo jádro pro komunikaci protokoly TCP/IP), programy pro podporu národního prostředí (např. česká mapa klávesnice a zavaděč národních fontů), a programy, které přímo komunikovaly s uživatelem, od programu pro zadávání semigrafických znaků, přes program pro interaktivní správu rezidentních programů po programy typu Personal Information Manager jako Borland Sidekick, které v jednoúlohovém systému DOS vyvolávaly zdání funkčního multitaskingu. Mechanismus TSR využívalo i množství počítačových virů, aby mohly ovlivňovat činnost počítače kdykoli, nejen v okamžiku spuštění infikovaného programu.

Regarding computers, a terminate-and-stay-resident program (commonly referred to by the initialism TSR) is a computer program that uses a system call in DOS to return control of the computer to the operating system, as though the program has quit, but stays resident in computer memory so it can be reactivated by a hardware or software interrupt. This technique partially overcame DOS's limitation of executing only one program, or task, at a time. TSR is unique to DOS and not used in Windows.  Some terminate-and-stay-resident programs are utility programs that a computer user might call up several times a day, while working in another program, using a hotkey. Borland Sidekick was an early and popular example of this type. Other TSRs serve as device drivers for hardware that the operating system does not directly support.


Historie.

Návrat ledního hokeje na poušť.

V Las Vegas působil tým Las Vegas Thunder, který hrál ligu International Hockey League, ovšem svá práva na ligu prodali před sezónou 1998/99. Liga West Coast Hockey League zveřejnila svůj záměr, poskytnout práva při rozšíření v roce 1999 právě do Las Vegas. Plán byl, že tým začne fungovat od sezóny 2000/01. Název Wranglers a logo bylo představeno krátce před tím, než měl v roce 2000 začít tým fungovat. Poté, ale musel být vstup týmu do soutěže pozastaven o 3 roky, protože neměli vhodnou arénu. V říjnu 2002 klub oznámil, že plánují hrát v Las Vegas Events Center a sdílet tak stadion s Community College of Southern Nevada s basketbalovými týmy mužů a žen. Events Center byla provozována neziskovými organizacemi a byla podporována starostou Oscarem Goodmanem.  Když nedosáhli žádného pokroku v jednáních týkajících se Events Center rozhodlo vedení o hraní domácích zápasů v Orleans Areně, která byla ve výstavbě poblíž Orleans Hotelu a Casina. Wranglers by tak mohli začít hrát ve WCHL od sezóny 2003/04. Když se v roce 2002 uskutečnilo spojení lig WCHL a ECHL (nově pojmenovaná liga měla název ECHL), bylo mezi přijatými týmy i Las Vegas Wranglers a mohli se tak od sezóny 2003/04 připojit k ECHL.

Raná léta.

29. května 2003 představil v sídle majitele týmu Karla Davenporta IV., herec Ricky Schroder bývalého hráče a trenéra týmu Fresno Falcons Glena Gulutzana jako prvního trenéra a hlavního manažera týmu Wranglers. Během 4 měsíců se Guluthan dohodl na spolupráci s generálním manažerem týmu Calgary Flames Darrylem Sutterem. Wranglers se tak stali farmářským týmem Calgary Flames a Lowelu Lock Monsters. První 2 hráči, kteří s Guluthanem podepsali smlouvu byli bývalí hráči NHL a bratři Jason a Mike McBain a další, kdo podepsal byl veterán ECHL brankář Marc Magliarditi. Gulutzan jmenoval Jasona McBaina prvním kapitánem týmu. Wranglers ukončili svojí první sezónu s následujícími výsledky: 43 vítězství, 7 remíz a 22 porážek za což získali 93 bodů a vyhráli Pacifickou divizi. V playoff byli poraženi v prvním kole týmem Idaho Steelheads v pěti-zápasové sérii.  Následující sezóna 2004/05 byla pro Wranglers nejhorší v prozatímní historii, přestože média očekávala vzhledem ke stávce NHL posílení týmu o hráče z Calgary Flames. Tým nakonec posílil pouze nadějný brankář Sébastien Centomo. Wranglers trpěli nedisciplinovaností a jejich útočník Adam Huxley byl lídrem mezi nejtrestanějšími hráči ligy a Centomo se projevoval spíše bitkami než zastavováním puků. Fanoušci při zápasech pobízeli trenéra Gulutzana k rezignaci. Wranglers dokončili sezónu se zklamáním a výsledky: 31 vítězství, 8 remíz a 33 porážek (70 bodů).

Vzestup.

Před sezónou 2005/06 oznámil kapitán Jason McBain svůj odchod do důchodu a kapitánská funkce byla předána jeho bratrovi Miku McBainovi. Wranglers tuto sezónu začali v raketovém tempu a v prvních třech měsících sezóny byli poraženi pouze ve 4 zápasech. To znamenalo rekordní šňůru vítězných domácích zápasů, když nebyli doma poraženi až do 3. ledna 2006, kdy je porazil tým Reading Royals, což znamenalo 14 zápasovou domácí neporazitelnost. Se šňůrou 10 neprohraných zápasů venku vytvořili ligový rekord. Několik hráčů vytvořilo týmové rekordy včetně brankáře Marca Magliarditiho, který odchytal nejvíce zápasů (51) a připsal si nejvíce vítězných zápasů (34). Střední útočník Matt Dzieduszycki vytvořil rekord v produktivitě se 78 kanadskými body a Dan Tudin vytvořil rekord v nejvyšším +/- bodování s +38 body, také ve střelbě s 256 pokusy a se 7 góly v oslabení.  V celkovém součtu základní části skončili druzí o jeden bod za Aljaškou Aces. Získali Brabham Cup. 53 vítězství bylo nejvíce v historii týmu a trenér Glen Gulutzan vyhrál John Brobhy Award pro nejlepšího trenéra ligy. V playoff zvítězili v prvním kole nad týmem Idaho Stealheads, ale ve finále Západní konference prohráli s Aljaškou Aces.  Po přeskupení ligy byli opět umístěni do Pacifické divize, kde už ovšem neměli těžké soupeře jako Aljašku Aces a nebo Idaho Stealheads a tak měli větší šance na lepší umístění. Wranglers začali sezónu bez opor brankáře Marca Magliarditiho a Mika McBaina. Přesto dokázali bodovat v každém z jejich prvních 8 utkání (3 vítězství a 5 remíz). Wranglers se v době, kdy postrádali většinu veteránů, spoléhali na brankáře Mika McKennu a vrátivší se hvězdy Shawna Limprighta a Marca Pelusa. Marc Magliarditi ukončil kariéru v polovině sezóny. V té sezóně vyhráli opět Brabham Cup.  Wranglers ukončili sezónu 2006/07 s těmito výsledky: 46 vítězství, 14 remíz a 12 porážek (106 bodů) a vytvořili ligový rekord s nejméně porážkami "venku" s 5 porážkami. Nováček Mike McKenna skončil druhý při vyhlašování ceny Reebok Goeltender of the Year za Adamem Berkhoelem z Daytonu Bombers a stanovil rekordy s 5 vychytanými nulami a s nejnižším průměrem inkasovaných gólů (2,21). Do playoff vstoupili dobře, když porazili Phoenix RoadRunners, ale poté byli poraženi týmem Idaho Stealheads.

5 let v Las Vegas a finále Kelly Cupu.

V týmu Wranglers se před jejich pátou sezónou událo mnoho změn. Po odchodu brankáře Marca Migliarditiho odešel i brankář Mike Mckenna, který podepsal smlouvu s klubem Portland Pirates v AHL a Mike McBain ukončil kariéru. Gulutzan podepsal smlouvy s brankáři-nováčky Danielem Manzatem a Kevinem LaLandem. Poté podepsal i s bývalými hráči NHL, dvojčaty Chrisem a Peterem Ferrarem. Peter Ferraro byl jmenován nástupcem Mika McBaina ve funkci kapitána týmu. Přesto, že měl tým dva nezkušené brankáře a ani jednoho hokejistu z počáteční sezóny, tak se na začátku sezóny Wranglerům velmi dařilo, když měli v prvních 17 zápasech bilanci 15 vítězství a 2 porážky. V polovině sezóny Wranglers vedli pohodlně Pacifickou divizi a trenér Gulutzan byl nominován k vedení Národní konference ve třetím ECHL All-Star Game v řadě a je tak mezi trenéry v tomto ohledu rekordmanem. Wranglers si zajistili druhé vítězství v Pacifické divizi v řadě a současně byli prvním týmem ECHL, který ve třech sezónách po sobě dosáhl minimálně 100 bodů.  Wranglers dokončili základní část s tímto stavem: 46 vítězství, 12 remíz a 13 porážek (106 bodů) a byli tak do playoff nasazeni na prvním místě v Národní konferenci. Pravé křídlo Peter Ferraro vytvořil střelecký rekord týmu, když vstřelil 36 gólů. Wranglers ve čtvrtfinále Národní konference vyhráli v šesti-zápasové sérii nad Stocktonem Thunder, kteří byli posíleni o hráče Springfieldu Falcons a Edmontonu Oilers. V semifinále Národní konference porazili Aljašku Aces a ve finále konference zvítězili nad Utahem Grizzlies a po vítězství v konferenci získali svoji první Bruce Taylor Trophy. Ve finále o Kelly Cup ovšem podlehli týmu Cincinnati Cyclones.  Po úspěšné sezóně 2007/08 byli Wranglers nuceni opět přebudovat tým, když přišli o 9 hráčů ze sestavy. Bývalý hráč Las Vegas Mike McBain byl jmenován asistentem trenéra a vystřídal tak na tomto postu Brenta Bilodeaua, který opustil tým po třech letech, aby se mohl stát hlavním trenérem týmu Wichita Thunder v Central Hockey League. V sezóně 2008/09 byl tým ochromen zraněními a nezkušeností hráčů. I přes toto a přes sloučení divize s konkurenčním týmem Fresno Falcons měli Wranglers konkurenceschopný tým, který skončil druhý v divizi za Ontariem Reign. Na konci sezóny se stal incident: poté co narazil Aljašský hráč Matt Stefanishion Chrise Ferrara a zlomil mu nohu, tak se rozzuřený Peter Ferraro (dvojče postiženého) rozhodl napadnout Tima Spencera. Za tento incident byl vedením ligy potrestán na zbytek sezóny a nakonec byl vyhozen i z týmu. Funkci kapitána za něj převzal Shawn Limpright.  Wranglers vstoupili do playoff jako druzí nasazení v konferenci a nastoupili proti Bakersfieldu Condors, které porazili a dále nastoupili proti Stocktonu Thunder, které také porazili. Ve finále konference ovšem prohráli s Aljaškou Aces.

Odchod Gulutzana a příchod Mougenela.

Po nepovedeném finále konference se Gulutzan rozhodl odejít do Texasu Stars hrajícím v AHL, kde se stal hlavním trenérem. Majitel Charles Davenport byl poprvé po sedmi letech nucen hledat nového trenéra. Gulutzan dal Davenportovi několik návrhů na nového trenéra. Davenport jmenoval nového trenéra 25. června 2009, kterým byl Ryan Mougenel do té doby asistent trenéra ve Stocktonu Thunder.  15. července 2009 byl jmenován ředitelem hráčského rozvoje a asistentem generálního manažera bývalý hráč NHL Keith Primeau.  Sezóna 2009/10 byla pro Wranglers jako horská dráha. Většina zkušených hráčů opustilo tým v reakci na snížení mezd, které bylo uskutečněno jako reakce na finanční krizi. Meugenel vedl mladý tým plný hráčů, kteří měli jen málo a nebo vůbec žádné zkušenosti. Tým měl nejnižší platový rozpočet v lize, když hráčům platil 10 300 dolarů týdně (asi 200 000 kč), přičemž platový strop byl 11 800 dolarů (asi 230 000 kč).  Na konci roku 2009 prodal Davenport většinu akcií Jonathanu Fleisigovi, který tak získal moc nad klubem. Po špatném začátku, kdy se tým držel na dně Pacifické divize se postupně dostal až na 2. místo v této divizi. Hned ve čtvrtfinále konference ovšem tým prohrál s Utahem Grizzlies. Tým vypadl už v prvním kole poprvé od své první sezóny.  V polovině dubna 2010 prodal Felisig Wranglers neznámým kupujícím, kteří se zavázali, že tým ponechají v Las Vegas. V polovině června 2010 dala rada ECHL jednomyslný souhlas k převodu práv na Wranglers Hockey LLC, který vede Gary Jacobs, realitní developer ze San Diega.

Přehled ligové účasti.

Zdroj:

Las Vegas Wranglers byl profesionální americký klub ledního hokeje, který sídlil v nevadské metropolitní oblasti Las Vegas. V letech 2003–2014 působil v profesionální soutěži East Coast Hockey League. Wranglers ve své poslední sezóně v ECHL skončily v osmifinále play-off. Své domácí zápasy odehrával v hale Orleans Arena s kapacitou 7 773 diváků. Klubové barvy byly červená, černá, bílá a stříbrná.  Wranglers se během své jedenáctileté existence dočkali mnoha poct. Mají nejvyšší procento vítězných zápasů historie ECHL a drží dalších 6 rekordů ECHL. Wranglers hráli jednou ve finále Kelly Cupu a jednou vyhráli v Brabham Cupu. Dvakrát také zvítězili v Pacifické divizi. Mezi hráče Wranglers, kteří hráli taktéž v NHL patří Brent Krahn, Adam Pardy, Dany Sabourin, Tyson Strachan a Tyler Sloan. Wranglers hrají své zápasy na západě města v Orleans Areně, která byla otevřena v roce 2003.  Wranglers byli farmou týmu NHL Calgary Flames mezi lety 2003 a 2009, ale od sezóny 2009-10 spolupracují s Phoenixem Coyotes.  Wranglers také získali mnohá místní ocenění, například byli novinami Las Vegas Review-Journal vyhlášeni nejlepším místním týmem v letech 2005, 2006 a 2009 a trenér Wranglers – Glen Gulutzan nejlepším místním trenérem.

The Las Vegas Wranglers were a professional ice hockey team based in Las Vegas Valley. The Wranglers were members of the Pacific Division of the Western Conference of the ECHL (formerly the East Coast Hockey League). The Wranglers were founded as an expansion franchise in 2003 following the ECHL's takeover of the West Coast Hockey League.  In May 2014, the team suspended operations for the 2014–15 ECHL season, allowing it time to secure a new home arena. In 2015, the team withdrew from the ECHL after being unable to find a home arena for the 2015-16 season.  The Wranglers won many accolades over their time in the league. They have the highest winning percentage in ECHL history and hold six other ECHL records. The Wranglers made two appearances in the Kelly Cup Finals, in 2008 and 2012 and won the Brabham Cup once and the Pacific Division title twice. Former Wranglers who have reached the National Hockey League (NHL) include Brent Krahn, Adam Pardy, Dany Sabourin, Tyson Strachan, and Tyler Sloan. From 2003 to 2014, the Wranglers played their home games on the west side of the city at the Orleans Arena. The team's lease with Orleans Arena ended after the 2013–14 season.  The Wranglers had been the ECHL affiliate of the NHL's Calgary Flames since the team's inaugural season in 2003 until 2009 before announcing that they were switching their affiliation to the Phoenix Coyotes for the 2009–10 ECHL season.  The Wranglers garnered many accolades from the local media, including the "Las Vegas Review-Journal" naming the Wranglers "Best Local Sports Team" three times (2005, 2006, 2009) and head coach Glen Gulutzan "Best Local Coach" (2007, 2009).


Děj.

Dwight Arno je právní zástupce rozvedený s Ruth, která má v poručnictví jejich syna Lucase. Dwight ho může navštěvovat. Dwight jede s Lucasem z baseballového zápasu, když mu zavolá Ruth a oznámí mu, že má zpoždění. Dwight proto potom spěchá, protože má strach, že ztratí právo Lucase navštěvovat. V jednu chvíli ztratí kontrolu nad vozidlem a srazí malého chlapce Joshe Learnera, který stál u silnice. Přestože je si srážky vědom, odjede. Lucasovi, který má lehké zranění, otec tvrdí, že narazili do kmene stromu. Dwight se později ve zprávách dozví, že chlapec zemřel. Snaží se potom zahladit důkazy, které by ho mohly usvědčit.  Po počátečním šoku z nehody se Joshova matka Grace snaží najít způsob jak pokračovat v životě, zatímco její manžel Ethan je posedlý nalezením viníka a je naštvaný na policii kvůli tomu, že nepokročila ve vyšetřování. Ethan se nakonec rozhodne najmout právníka. Ukáže se, že tímto právníkem je Dwight. Oba se pak potkají také v soukromém životě - Ethanova dcera Ruth chodí na hodiny klavíru k Dwightově bývalé manželce Ruth.  Ethan časem přijde na to, že pachatelem je Dwight. Aby se mu pomstil a z obavy z toho, že Dwight bude odsouzen pouze na krátkou dobu, si Ethan koupí zbraň a jede ke Dwightovi domů, aby ho zabil. Ethan na Dwighta zamíří a ten, aby ochránil Lucase, který je zrovna u něj, prosí, aby šli ven. Ethan naloží Dwighta do kufru u auta a odveze ho na vzdálené místo, kde ho chce zastřelit. Díky Ethanově emocionálnímu stavu a váhání se podaří Dwightovi zbraně zmocnit a zamíří jí na Ethana, pak jí ale míří na sebe. Ethan vidí, že Dwight cítí kvůli nehodě zármutek, a rozhodne se ho tam nechat osamotě. Film končí, když se Lucas dívá na nahrávku, kde se Dwight přiznává k tomu, co udělal a vše synovi vysvětluje. Dwight měl v plánu se udat.

Reservation Road je americký film z roku 2007 režiséra Terryho George natočený podle stejnojmenné knihy Johna Burnhama Schwartze, který ji spolu s Georgem adaptoval do podoby filmového scénáře. Hlavní postavy v podání Joaquina Phoenixe a Marka Ruffala se ve filmu vyrovnávají s následky autonehody, při které vinou jednoho zemřel syn druhého.

Reservation Road is a 2007 American drama film directed by Terry George and based on the book of the same title by John Burnham Schwartz, who, along with George, adapted the novel for the screenplay. The film, starring Joaquin Phoenix and Mark Ruffalo, deals with the aftermath of a fatal car crash. It was released to theaters on October 19, 2007.


Životopis.

Narodil se ve vsi Zgornja Šiška, která dnes tvoří součást Lublaně. V Lublani absolvoval základní i střední školu. Následně se ve františkánských klášterech připravoval na kněžské povolání. Jako kněz působil od roku 1784 v Soře, v letech 1785 až 1788 v Bledu, poté do roku 1792 v Ribnici, kde se setkal s Žigou Zoisem, jenž mu pomohl vrátit se do Lublaně, kde od podzimu 1798 zastával funkci profesora gymnázia.  Pod vlivem Pohlina se začal zajímat o svůj mateřský jazyk a kolem roku 1775 začal psát básně ve slovinštině. Jeho první básně – ' a ' – byly publikovány právě ve sbírce Marka Pohlina '. V roce 1806 vydal Vodnik první sbírku slovinských básní – ', jež byla zanedlouho následována sbírkou '. Vodnikova tvorba byla jednoduchá a nekomplikovaná s vlasteneckým a satirickým nádechem. Vodnik také v letech 1797 až 1800 vydával první noviny ve slovinštině – '.  Po ustavení Ilyrských provincií se Vodnik stal poradcem francouzských úřadů a své sympatie k Francouzům vyjádřil v roce 1809 i v patetické básni " (Vzkříšená Ilyrie). Jeho postoj posléze umožnil dostat slovinštinu do kraňských škol.  V roce 1811 pak vydal první slovinskou gramatiku ve slovinštině – ", předchozí díla byla psána latinsky nebo německy.  Jakmile došlo k obnovení rakouského panství nad bývalými Ilyrskými provinciemi, byl Vodnik předčasně penzionován a odstraněn z veřejného života. Zemřel v Lublani ve stejném roce jako jeho podporovatel Žiga Zois, do jehož kroužku intelektuálů patřil.  Kromě první gramatiky ve slovinštině (1811) byl autorem díla ' (1812), kuchařky ' (1799) či příručky pro porodní asistentky "" (1818).  U příležitosti 250. výročí narození v roce 2008 vydala Banka Slovenije pamětní zlatou minci v hodnotě sto euro a stříbrnou minci v hodnotě třicet euro.

Valentin Vodnik (3. února 1758, Zgornja Šiška – 8. ledna 1819, Lublaň) byl slovinský básník a publicista, jenž se zasloužil o zavedení slovinského jazyka do všech typů kraňských škol.

Valentin Vodnik (3 February 1758 – 8 January 1819) was a Carniolan priest, journalist and poet of Slovene descent. He was active in the late Enlightenment period.


Kariéra.

Klubová kariéra.

Vyrůstal v Hamaru, kde také působil v klubu Storhamar Dragons v nejvyšší norské hokejové soutěži. V roce 2001 přesídlil do Severní Ameriky, kde hrával v juniorské QMJHL za týmy Moncton Wildcats a Baie-Comeau Drakkar. Ve druhém roce svého působení v Kanadě dosáhl výborné statistiky, když zaznamenal 108 bodů v 71 utkáních a byl druhý v klubovém bodování. Do NHL však nebyl draftován a vrátil se do Evropy. Ve švédské Elitserien nastupoval za Djurgårdens IF. První sezónu odehrál převážně v záložním týmu, v dalších dvou se prosadil v nejvyšší soutěži. Před sezónou 2006/2007 podepsal jako volný agent jednoletý kontrakt s Edmonton Oilers. Prosadil se do prvního týmu, v NHL odehrál v sezóně 68 utkání a stal se pátým Norem, který v NHL nastoupil. V sezóně zaznamenal 4 góly a 12 asistencí. Následující ročník se mu příliš nevydařil, Edmonton jej zařadil na listinu volných hráčů, odkud přestoupil do Philadelphia Flyers 11. dubna 2008 po kontaktu s Mikem Greenem utrpěl zranění, vrátil se ale v playoff a stal tak prvním Norem, který do bojů o Stanley Cup nastoupil. Po této sezóně se opět vrátil do Evropy a jeden rok hrál ve švýcarské lize za HC Lugano. Se 63 body skončil třetí v bodování ligy. V květnu 2009 podepsal dvouletý kontrakt s ruským rýmem Salavat Julajev Ufa hrajícím Kontinentální hokejovou ligu. V sezóně 2009/2010 byl s 57 body šestým nejproduktivnějším hráčem KHL, v +/− bodování byl dokonce nejlepší v celé lize. V sezóně 2010/2011 pokračoval v Ufě s výbornou produktivitou, skončil v rámci celé KHL druhý v kanadském bodování i v počtu vstřelených gólů a třetí v počtu asistencí. Obhájil nejlepší pozici v bodování +/-. S Ufou vyhrál jako první Nor playoff KHL a získal Gagarinův pohár. Sezónu 2011/2012 odehrál za tým SKA Petrohrad.

Reprezentace.

V letech 2000 a 2001 reprezentoval Norsko na mistrovství světa do 18 let, v letech 2001 a 2002 na mistrovství světa juniorů do 20 let. V seniorské reprezentaci Norska hrál na mistrovství světa poprvé v roce 2004 – v divizi 1 a v roce 2006 poprvé v elitní kategorii MS. V roce 2010 na Zimních olympijských hrách 2010 zaznamenal pět asistencí ve čtyřech utkáních, na mistrovství světa ve stejném roce šest bodů v šesti utkáních. Na mistrovství světa 2012 přispěl k dobrým výkonům norského týmu, který postoupil do čtvrtfinále, kde podlehl budoucím mistrům světa z Ruska. Thoresen skončil s 18 body a sedmi vstřelnými góly druhý v obou statistikách za Jevgenijem Malkinem a byl jmenován do All-star týmu turnaje.

Úspěchy a ocenění.

Týmové  Individuální

Patrick Thoresen (* 7. listopadu 1983) je norský profesionální lední hokejista, hrající v Kontinentální hokejové lize, norský reprezentant. Jeho bratr Steffen také hraje hokej profesionálně a jejich otec Petter Thoresen je rovněž bývalým ledním hokejistou, který reprezentoval Norsko na pěti Zimních olympijských hrách.

Patrick Thoresen (born 7 November 1983) is a Norwegian professional ice hockey left winger who is currently playing for the Storhamar Dragons in the GET-ligaen. He resides in Hamar, Norway, where he grew up, during the off season. He has a younger brother, Steffen who's also an ice hockey player. His father Petter was one of Norway's most notable players who played at five Olympic Winter Games (1980–1994). Thoresen would follow in his father's footsteps and play in the Winter Olympics in Vancouver 2010 and Sochi 2014.


Hudebník.

Narodil se 4. července 1802 v Krásnu. Roku 1803 se ještě jako kojenec přestěhoval se svými rodiči do Bečova nad Teplou, kde žil dlouhá léta v domě č. p. 205. V mládi studoval u kantora Karla Veita hru na violu a klavír, avšak živil se jako postřihač.  Od svých čtrnácti let hrál Labický s různými kočovnými kapelami a v roce 1820 dostal místo v orchestru v Mariánských Lázních. V letech 1823–1824 působil v Mnichově a poté cestoval Německem jako koncertní houslista. V roce 1825 dal dohromady svůj vlastní orchestr, se kterým měl turné ve Vídni a ve Varšavě. V roce 1835 založil v Karlových Varech lázeňský orchestr, který řídil až do roku 1852. Labického taneční kousky se staly populárními v celé Evropě, včetně Anglie (kde byl ale zapletený do soudního procesu „Cocks vs Purday“, což byl britský soudní případ v záležitosti autorských práv).  Labický komponoval především taneční skladby; i když později byla jeho sláva zastíněna Johannem Straussem mladším, avšak mnozí (např. Václav Jan Křtitel Tomášek) oceňují Labického talent výše, zejména při skladbě kvapíku. Ale známý je Labický především tím, že v letech 1837–1839 vydal tři taneční směsky národních písní – ovšem mnoho z nich převzal z předcházející Rittersberkovy sbírky z roku 1825. Takové směsky nejen později posloužily jako vzor např. Ferdinandu Hellerovi při komposici České besedy, ale měly velký buditelský význam v celém národním obrození.  Kromě taneční hudby byl i autorem vážné a duchovní hudby. Celkový počet jeho děl se odhaduje na 300 kousků.

Rodina.

V roce 1824 se Labický oženil s Antonií Hergetovou, dcerou bečovského starosty. V Bečově se narodily i jeho děti: Eduard (architekt), August (hudebník), Wilhelm (houslista) a Antonie (operní pěvkyně). V roce 1849 dva z jeho synů absolvovali konzervatoř a časem sestavili i vlastní orchestr. Mladší z nich, August Labický (Labitzky), později nastoupil do otcova orchestru jako houslista a 1869 byl jmenován jeho kapelníkem; stal se přítelem Antonína Dvořáka, jehož skladby zařadil do stálého repertoáru svého orchestru, ale přesto nedosáhl popularity svého otce.

Josef Labický (4. července 1802 Krásno na Sokolovsku – 19. srpna 1881 Karlovy Vary) byl český houslista a dirigent, který se proslavil zejména jako skladatel tehdejší populární taneční hudby (polky, valčíky, kvapíky, čtverylky). Psal se také Labotzki, v matrice Lawitzky, v cizojazyčné literatuře a na svých dílech uváděn jako autor Joseph Labitzky.

Joseph Labitzky (; 4 July 1802 in Krásno – 18 August 1881 in Karlovy Vary) was a Bohemian composer, violinist, and conductor. He studied with Karl Veit in his youth. Labitzky joined a traveling orchestra at age 14, and in 1820 took a position in an orchestra in Marienbad. In 1823-24 he was in Munich, and following this he toured Germany as a concert violinist. He put together his own orchestra in 1825, touring Vienna and Warsaw. He took a conducting position in Karlsbad in 1835, and his dance pieces became quite popular throughout Europe, including England. He was involved in "Cocks vs Purday", a British court case concerning copyright. He was the father of August Labitzky. Labitzky composed 300 dance pieces.  He was overshadowed by Johann Strauss later in his life.


Etymologie.

Název státu pochází z huasteckého výrazu "Tamaholipa", což znamená „místo vysokých hor“ nebo podle jiného výkladu „místo modliteb“.

Historie.

Původními obyvateli Tamaulipas byli Olmékové, Čičimékové a Huastekové. V polovině patnáctého století se oblast stala vazalem Aztécké říše. Po příchodu španělských kolonizátorů v Tamaulipas působili františkánští misionáři, byla vytvořena provincie Nuevo Santander. V sedmnáctém a osmnáctém století do kraje vpadl ze severu apačský kmen Lipanové, jehož příslušníci postupně splynuli se starousedlíky. V roce 1824 se Tamaulipas stal jedním ze zakládajících států nezávislého Mexika. V roce 1845, kdy se od Mexika odtrhl Texas, přišel i Tamaulipas o část svého území ležící na sever od Rio Grande. V době francouzské intervence zde byly sváděny tuhé boje zejména o strategický přístav Tampico.

Geografie.

Pobřeží Mexického zálivu je rovinaté, ve vnitrozemí leží pohoří Sierra Madre Oriental dosahující v nejvyšším bodě 3280 metrů nad mořem. Podnebí je subtropické a převážně semiaridní, typickou rostlinou jsou kaktusy. Žije zde řada vzácných zvířat, jako puma americká nebo ocelot velký. Lokalita El Cielo v jižní části státu je biosférickou rezervací UNESCO, chránící původní mlžný les. Územím státu prochází obratník Kozoroha.

Ekonomika.

Tamaulipas se podílí na HDP Mexika 3,3 procenty. Základem ekonomiky je pěstování kukuřice, rajčat a citrusových plodů, rozšířeno je i pastevectví dobytka a rybolov. Pobřeží na jihu okolo měst Tampico a Altamira je mexickým střediskem těžby a zpracování ropy. Rozvíjí se také turistika, vyhledávané jsou zejména pláže okolo města La Pesca. Vzhledem k blízkosti americké hranice je v Tamaulipas mnoho montoven vlastněných zahraničním kapitálem, zvaných maquiladoras. V hlavním městě sídlí vysoká škola Universidad Autónoma de Tamaulipas.

Tamaulipas, oficiálně "Estado Libre y Soberano de Tamaulipas" (do češtiny volně přeloženo jako "Svobodný a suverénní stát Tamaulipas") je jeden ze 31 států, které spolu s jedním federálním distriktem tvoří federativní republiku Mexiko. Na severu sousedí s americkým státem Texas, na východě od něj leží Mexický záliv, na jihu Veracruz, na jihozápadě San Luis Potosí a na západě Nuevo León. Hlavním městem je Ciudad Victoria, pojmenované po prvním prezidentovi nezávislého Mexika Guadalupe Victoriovi, ale největším je Reynosa ležící na hranici USA, která má s aglomerací přes půl milionu obyvatel. Dalšími významnými sídly jsou přístav Tampico na jižní hranici státu a Nuevo Laredo v severozápadním výběžku na břehu Rio Grande.

Tamaulipas (), officially the Estado Libre y Soberano de Tamaulipas (), is one of the 32 states which comprise the Federal Entities of Mexico. It is divided into 43 municipalities and its capital city is Ciudad Victoria.  Located in northeastern Mexico, it is bordered by the states of Veracruz to the southeast, San Luis Potosí to the southwest, and Nuevo León to the west. To the north, it has a stretch of the U.S.–Mexico border along the state of Texas, and to the east it is bordered by the Gulf of Mexico.  The name Tamaulipas is derived from "Tamaholipa", a Huastec term in which the "tam-" prefix signifies "place (where)". No scholarly agreement exists on the meaning of "holipa", but "high hills" is a common interpretation. Another explanation of the state name is that it is derived from "Ta ma ho'lipam" ("place where the Lipan prey").  In addition to the capital city, Ciudad Victoria, the state's largest cities include Reynosa, Matamoros, Nuevo Laredo, Tampico, and Mante.


Charakteristika.

Konfigurační soubor slouží k nastavení variabilních vlastností počítačových programů (nastavení aplikace, ale i operačního systému). Konfigurační soubory jsou většinou řádkově orientované, dají se považovat za jednoduché databáze. V konfiguračním souboru jsou typicky dvojice názvu příslušného nastavení a jeho hodnoty. Formát není nijak standardizován, avšak existují dobře známé formy, například soubor passwd, ve kterém jsou definováni uživatelé v unixových systémech nebo konfigurační soubor Apache HTTP Serveru. Pro zpracování (parsování) konfiguračních souborů existují různé knihovny, které programátorům zjednodušují jejich používání.

Správa konfiguračních souborů.

Konfigurační soubory jsou určeny k tomu, aby je uživatel nebo správce počítače mohl přímo měnit pomocí jakéhokoliv textového editoru, který pracuje s prostým textem. Obtížněji se s nimi pracuje pomocí programu, protože je nutné je netriviálně parsovat a zachovat nastavení, která do něj zapsal člověk (textový soubor není příliš vhodný ke strojovému zpracování). Přesto existují programy, které mají textové nebo grafické uživatelské rozhraní, pomocí kterého zjednodušují uživateli změnu konfiguračních souborů. Typicky je však přímou editací konfiguračního souboru k dispozici více možností nastavení programu, než pomocí použití grafického nástroje. Některé distribuce Linuxu se vymezují právě tím, že poskytují sofistikovaný konfigurační nástroj (např. Yast v SUSE nebo debconf pro Debian).

Načítání konfiguračního souboru.

Počítačový program čte konfigurační soubor při svém startu. Pro změnu jeho nastavení je pak nutné po úpravě konfiguračního souboru program ukončit a znovu spustit. Někdy je však vhodné, aby program uměl změnit své nastavení i za běhu bez přerušení svého běhu, což se hodí zejména pro různé démony, které běží na pozadí (bez přímé komunikace s uživatelem). Program proto může umožňovat znovunačtení konfiguračního souboru, ke kterému dojde typicky až po upozornění od uživatele (typicky pomocí signálu).

Unixové systémy.

V unixových operačních systémech existují stovky variant formátu zápisu konfiguračního souboru. Každá aplikace nebo služba může mít unikátní formát konfiguračního souboru. S vývojem programu se může formát konfiguračního souboru měnit, avšak nestává se to často. Konfigurační soubory jsou tradičně popsány v manuálových stránkách nebo jinou vhodnou formou (info, soubory README a podobně). V mnoha případech jsou s programem dodávány konfigurační soubory s výchozím nastavením důležitých voleb a obsahují rozsáhlou vnitřní dokumentaci ve formě komentářů přímo v konfiguračním souboru.  Programy v unixových systémech mají typicky globální konfigurační soubor v adresáři codice_1 (viz SUS, LSB apod.) a umožňují zároveň vytvořit uživatelskou konfiguraci v konfiguračním souboru umístěném v domácím adresáři uživatelů (typicky tzv. skrytý soubor začínající tečkou).

DOS.

Systém DOS používal ke konfiguraci především dva soubory s názvem CONFIG.SYS a AUTOEXEC.BAT, které byly využívány i v systémech Microsoft Windows pro DOS.

Microsoft Windows.

Od systému Windows 95 včetně celé řady Windows NT (tj. včetně Windows XP, Windows 7 atd.) je firmou Microsoft preferováno ukládání nastavení do binární datové struktury registru systému Windows uspořádané do stromu. Dřívější verze (Windows 3.0, Windows 3.1x) však používaly též textové konfigurační soubory (s příponou souboru codice_2 jako "inicializace"), které kvůli zpětné kompatibilitě přetrvaly až do současných verzí Windows.

IBM OS/2.

IBM OS/2 používá binární formát také s příponou codice_2, ale liší se od verzí Microsoft Windows. Obsahuje seznam seznamů netypovaných dvojic klíč-hodnota. Dva konfigurační soubory jsou určeny pro kontrolní nastavení (codice_4 a codice_5). Vývojáři aplikací si mohou vybrat, zda chtějí použít nebo vytvořit zvláštní konfigurační soubor pro své aplikace.

Konfigurační jazyky.

Pro konkretní popis zápisu konfiguračních souborů bylo vytvořeno mnoho jazykových specifikací. Např. skriptovací jazyk Lua, který je používán jako konfigurační jazyk v jiných programech. Dále pak všechny značkovací jazyky. Trend XML a YAML pro použití jako formát konfiguračního souboru lze částečně přičíst ke zvýšené popularitě Open source software a softwarových aplikací a knihoven nezávislých na platformě. Specifikace popisující tyto formáty jsou běžně k dispozici veřejnosti.

Konfigurační soubor je v informatice označení pro menší textový soubor, v němž je pomocí prostého textu zapsána konfigurace (tj. nastavení) počítačového programu. Struktura souboru a formát zápisu jednotlivých nastavení není nijak standardizován, záleží na tvůrci programu, který konfigurační soubor používá. Používá se však typicky angličtina a znaková sada ASCII (v dnešních unixových systémech často UTF-8).

In computing, configuration files (commonly known simply as config files) are files used to configure the parameters and initial settings for some computer programs. They are used for user applications, server processes and operating system settings.  Some applications provide tools to create, modify, and verify the syntax of their configuration files; these sometimes have graphical interfaces. For other programs, system administrators may be expected to create and modify files by hand using a text editor; possible because many are human-editable plain text files. For server processes and operating-system settings, there is often no standard tool, but operating systems may provide their own graphical interfaces such as YaST or debconf.  Some computer programs only read their configuration files at startup. Others periodically check the configuration files for changes. Users can instruct some programs to re-read the configuration files and apply the changes to the current process, or indeed to read arbitrary files as a configuration file. There are no definitive standards or strong conventions.


Děj.

Učitel na střední škole Rainer Wenger má během projektového týdne probírat se studenty autokracii. Studenti nevěří, že v moderním Německu se může prosadit diktatura, a tak se Wenger rozhodne začít experiment, který má ukázat, jak snadno mohou být masy manipulovány. Úvod filmu ukazuje Wengera jako anarchistu a na projektový týden se snaží získat i téma anarchie, ale ředitel ho odmítne. I tak se ale svého tématu chopí s nadšením a získá plnou pozornost studentů.  Wenger začne požadovat, aby ho všichni studenti oslovovali "pane Wengere" místo obvyklého "Rainere", změní zasedací pořádek tak, aby všichni byli čelem k tabuli a posadí studenty s horšími známkami vedle studentů s lepšími známkami, aby se tak od sebe učili a jako celek byli lepší. Když chce některý student říci něco nahlas, musí se přihlásit a postavit se. Jejich odpovědi musí být krátké a předem promyšlené. Wenger studentům ukáže efekt společného pochodování ve stejném rytmu. Motivuje je tím, že tak mohou opravdu naštvat třídu, která je pod nimi (třída zabývající se anarchií).  Dalším krokem je název. Třída se rozhodne pro "Vlna" (v originále "Die Welle"). Všichni členové skupiny musí nosit bílé košile a džíny, aby se tak odstranila rozdílnost a individualita. Skupina si také vytvoří společný pozdrav. Dvě dívky Karo a Mona proti činnosti skupiny začnou protestovat. Tři chlapci předtím třídu opustili, ale dva z nich se pak vrátili. Ze třídy pak odejde také Mona, která je znechucená tím, jak její spolužáci přijímají fašismus. Členové Vlny pak začnou sprejovat jejich logo na budovy po městě, mají party, kam mohou pouze členové Vlny a začnou ostrakizovat a trápit ty, co nejsou v jejich skupině.  Student Tim začne být skupině velmi oddaný, protože se konečně stal přijímaným členem školní studentské komunity. Po diskuzi o tom, jak velké nadnárodní korporace nemají zodpovědnost za své činy, zničí své značkové oblečení. Tim se pak ukáže u Wengerova domu a nabízí mu, že se stane jeho bodyguardem. Wenger ho pozve dál na večeři, ale ochranu odmítá. To přinese další zátěž do vztahu Wengera s jeho ženou, která se domnívá, že experiment zašel již příliš daleko. Wenger nakonec Tima ze svého domu vyhodí, ale ráno zjistí, že student spal u jeho dveří.  Karo pokračuje ve svých snahách odhalit akce Vlny, čímž vyvolá odpor u mnoha členů Vlny, kteří požadují, aby s tím její přítel Marco něco udělal. Během jejich konfrontace se Marco rozčílí a Karo udeří, což Marca přesvědčí, že experiment se vymkl kontrole. Marco požádá Wengera, aby experiment ukončil. Wenger mu řekne, aby to nechal na něm, a svolá setkání všech členů Vlny do auditoria.  Na setkání nechá Wenger zamknout dveře a začne rozvášňovat studenty, říká, že ovládnou Německo a věci změní, aby byly takové, jaké mají být. Všichni studenti jásají a tleskají. Marco vstane a mluví proti akcím Vlny, a tak ho Wenger označí za zrádce a chce, aby ho ostatní dovedli na pódium. Když čtyři chlapci Marca na pódium přivedou, učitel je konfrontuje s jejich činy. Zeptá se jich, jak daleko by byli schopni zajít, jestli by byli schopni chlapce zabít. Připomene studentům jejich tvrzení, které stálo na začátku Vlny - že diktatura není v moderním Německu možná. Většina studentů vypadá, že cítí hanbu a lítost, když si uvědomí, že se účastnili na něčem takovém. Tim ale věří, že Vlna je vše, co má, a tak nechce dopustit její konec. Než se sám zastřelí, střelí jednoho studenta.  Film končí, když je Wenger vzat policií do vazby a dívá se na trápení, které jeho experiment přinesl.

Předloha.

Film byl inspirován sociálním experimentem nazvaným ""Třetí vlna"", který v roce 1967 provedl na střední škole v kalifornském Palo Altu pětatřicetiletý učitel dějepisu Ron Jones. Na rozdíl od filmu neskončil experiment střelbou a zásahem policie. Ron Jones byl ze školy vyloučen. V roce 1981 experiment popsal Morton Rhue v knize "Vlna". Roku 1984 vyšla v Německu, kde se prodalo 2,5 milionu výtisků. Kniha se stala povinnou četbou na některých amerických školách, v Německu a v Izraeli. Byla předlouhou i k tomuto filmu.

Incident v Rakousku.

Film "Náš vůdce" byl rakouským ministerstvem školství doporučen jako pedagogická pomůcka pro výuku o totalitarismu. V roce 2018 došlo na střední škole v burgenlandském městě Zurndorf k incidentu, kdy po promítání filmu někteří žáci napodobovali společenství "Vlny" a případ musela řešit policie. Promítání na školách v Burgenlandu bylo zastaveno.

Recenze.

Film byl hodnocen nadprůměrně, v dubnu 2020 získal v Česko-slovenské filmové databázi 82 %.

Náš vůdce (v německém originále Die Welle) je německý film z roku 2008 režiséra Dennise Gansela založený na knize "The Wave", která byla inspirovaná sociálním experimentem The Third Wave.

Die Welle (The Wave) is a 2008 German socio-political thriller film directed by Dennis Gansel and starring Jürgen Vogel, Frederick Lau, Jennifer Ulrich and Max Riemelt in the leads. It is based on Ron Jones' social experiment The Third Wave and Todd Strasser's novel, "The Wave". The film was produced by Christian Becker for Rat Pack Filmproduktion. It was successful in German cinemas, and after ten weeks, 2.3 million people had watched it.


Život.

Původ a mládí.

Ludvík se narodil jako druhý syn z jedenácti dětí portugalské královny Marie II. a jejího manžela Ferdinanda II. Podobně jako ostatním dětem královského páru se mu dostalo vynikajícího vzdělání, byl nadaným básníkem a chtěl se věnovat vědě. Neměl žádné politické ambice, což se však změnilo, když jeho starší bratr, portugalský král Petr V. roku 1861 zemřel.

Král.

Petr V. v roce 1861 podnikl cestu po Portugalsku, zasaženém epidemií horečnaté nemoci; král a dva jeho mladší bratři, infant Jan a infant Ferdinand, během cesty onemocněli. Nejdříve – 6. listopadu – zemřel Ferdinand, o pět dní později, 11. listopadu, ho následoval sám král ve a šest týdnů po něm, 27. prosince, podlehl nemoci i třetí bratr Jan.  Protože se Pedro V. po smrti své předčasně zesnulé manželky Stefanie znovu neoženil a neměl potomků, na trůn po něm nastoupil jeho následník, mladší bratr Ludvík.  Ludvíkovo panování je charakterizováno sérií změn vlád, tvořených buď liberály nebo konzervativci. Portugalsko v té době ve srovnání s ostatními evropskými zeměmi, především s Británií, zaostávalo po stránce stability, ekonomiky, edukace, technického vývoje aj. Co se týče zahraničních záležitostí, roku 1875 v důsledku belgických aktivit pozbylo Portugalsko území dnešní Angoly a Mosambikem.  Ludvík byl ovšem především člověk oddaný vědě. Jeho největším zájmem byla oceánografie. Velkou část svého majetku věnoval na financování výzkumných lodí určených k poznávání bohatství živočišných druhů světových oceánů. Byl iniciátorem vzniku jednoho z prvních světových akvárií v Lisabonu, jež bylo otevřeno i veřejnosti (byla v něm umístěna i desetimetrová krakatice). Byl jediným portugalským králem, který velel válečné lodi. Jeho vášeň pro lodě a moře vyústila v založení "Muzea námořnictví" v Lisabonu. Svou vášeň pro vědy a nové poznatky přenesl i na své dva syny.

Manželství, potomci.

6. října roku 1862 se oženil s italskou princeznou Marií Piou Savojskou (1847–1911), dcerou italského krále Viktora Emanuela II. a jeho manželky Adelheid Rakouské. Z manželství se narodili dva synové:

Ludvík I. Portugalský (31. říjen 1838 – 19. říjen 1889, Lisabon; celým jménem "Luís Filipe Maria Fernando Pedro de Alcântara António Miguel Rafael Gabriel Gonzaga Xavier Francisco de Assis João Augusto Júlio Valfando de Saxe-Coburgo-Gotha e Bragança"), zvaný "Dobrý" nebo "Populární" byl v letech 1861 až 1889 králem Portugalska. Pocházel z dynastie Braganza-Sasko-Koburské.

Dom Luís I (31 October 1838 in Lisbon  – 19 October 1889 in Cascais), known as The Popular (Portuguese: O Popular) was a member of the ruling House of Braganza, and King of Portugal from 1861 to 1889. The second son of Queen Maria II and her consort, King Ferdinand, he acceded to the throne upon the death of his elder brother King Pedro V.


Vítězové.

Vítězem mužské dvouhry se stal první nasazený Rafael Nadal, který ve finále přehrál Federera ve čtyřech setech, čímž si udržel pozici světové jedničky o 45 bodů před Djokovićem. Vyrovnal tak Borgův rekord šesti titulů v otevřené éře tenisu. Předchozích titulů dosáhl v letech 2005–2008 a 2010.  Vítězkou ženské dvouhry se stala Číňanka a šestá nasazená Li Na, která ve finále porazila obhájkyni titulu Francescu Schiavoneovou ve dvou setech 6–3, 7–6. Stala se tak historicky vůbec prvním tenistou z asijské země, jenž dokázal vyhrát dvouhru na jakémkoli grandslamu.  Vítězem mužské čtyřhry se stal druhý nasazený bělorusko-kanadský pár Max Mirnyj a Daniel Nestor, který ve třech finálových setech porazil nenasazenou kolumbijsko-argentinskou dvojici Juan Sebastián Cabal a Eduardo Schwank. Nestor tak obhájil titul a získal třetí vítězství (předchozí výhry 2007, 2010), stejně tak pro Mirného se jednalo o třetí trofej (předchozí výhry 2005, 2006).  Vítězem ženské čtyřhry se stal český nenasazený pár Andrea Hlaváčková a Lucie Hradecká, který ve finále porazil sedmou nasazenou indicko-ruskou dvojici Sania Mirzaová a Jelena Vesninová po setech 6–3, 6–4. Obě hráčky tak získaly první grandslamový titul.  Vítězem smíšené čtyřhry se stal australsko-americký nenasazený pár Casey Dellacquová a Scott Lipsky, který ve finále přehrál první nasazenou slovinsko-srbskou dvojici Katarina Srebotniková a Nenad Zimonjić po setech 6–7, 6–4 a v rozhodujícím vítězném supertiebreaku 10–7. Pro oba tenisty je to první grandslamový titul v seniorské kategorii.

Čeští tenisté.

Výkony.

Do soutěží dvouher nastoupili čtyři muži a deset žen z České republiky.  Nasazená šestka Tomáš Berdych podlehl již v prvním kole francouzskému kvalifikantovi a 140. hráči světa Stéphanu Robertovi, když vedl dva nula na sety a v pátém měl mečbol. Nezopakoval tak loňské semifinále a ztrátou bodů klesl po turnaji na sedmé místo žebříčku ATP. V mužském singlu se nejdále probojoval kvalifikant Lukáš Rosol, který ve druhém kole přešel po pěti sadách přes světovou osmičku Jürgena Melzera. Ve třetím pak nestačil na Argentince Juana Ignacia Chelu.  Mezi ženami do druhého kola postoupily tři hráčky z deseti, a to nasazená devítka Petra Kvitová, Lucie Šafářová a Lucie Hradecká. V něm byla úspěšná pouze Kvitová, která porazila Číňanku Ťie Čengovou. Její cesta skončila v osmifinále na raketě krajanky Čengové, když prohrála s turnajovou šestkou a vítězkou tohoto grandslamu Li Na, přestože v rozhodující sadě vedla 3:0, ale následně ztratila šest gamů v řadě.  V mužské čtyřhře nejdále do třetího kola došla čtrnáctá nsazená česko-slovenská dvojice František Čermák a Filip Polášek.  Nejlepšího výsledku na turnaji dosáhl nenasazený pár v ženské čtyřhře Andrea Hlaváčková a Lucie Hradecká, který soutěž vyhrál. V celém turnaji dvojice neztratila ani jeden set. V úvodním kole přešla přes turnajové osmičky Benešovou a Záhlavovou-Strýcovou, ve čtvrtfinále zdolala druhý nasazený pár Peschkeová a Srebotniková, v semifinále pak trojky Kingovou se Švedovovou a ve finále dominovala nad sedmičkami turnaje Mirzaovou a Vesninovou, když zvítězila po setech 6–4, 6–3. V deblovém žebříčku WTA se posunuly obě hráčky na své maximum, když 6. června Hlaváčková figurovala na 18. a Hradecká pak na 20. místě.  Ve smíšené čtyřhře se do čtvrtfinále probojoval sedmý nasazený česko-indický pár Iveta Benešová a Leander Paes, v němž nestačil na jedničky Srebotniková a Zimonjić.

Další finále soutěží.

Junioři.

Dvouhra juniorů.

Bjorn Fratangelo – Dominic Thiem, 3–6, 6–3, [10–8]

Dvouhra juniorek.

Ons Jabeurová – Mónica Puigová, 7–6, 6–1

Čtyřhra juniorů.

Andrés Artuñedo / Roberto Carballes – Mitchell Krueger / Shane Vinsant, 5–7, 7–6, [10–5]

Čtyřhra juniorek.

Irina Chromačevová / Marina Zaněvská – Viktoria Kanová / Demi Schuursová, 6–4, 7–5

Vozíčkáři.

Mužská dvouhra vozíčkářů.

Maikel Scheffers – Nicolas Peifer, 7–6, 6–3

Ženská dvouhra vozíčkářek.

Esther Vergeerová – Marjolein Buisová, 6–0, 6–2

Mužská čtyřhra vozíčkářů.

Shingo Kunieda / Nicolas Peifer – Robin Ammerlaan / Stefan Olsson, 6–2, 6–3

Ženská čtyřhra vozíčkářů.

Esther Vergeerová / Sharon Walravenová – Jiske Griffioenová / Aniek van Kootová, 5–7, 6–4, [10–5]

Legendy.

Čtyřhra mužských legend pod 45 let.

Fabrice Santoro / Todd Woodbridge – Arnaud Boetsch / Cédric Pioline, 6–2, 6–4

Čtyřhra mužských legend nad 45 let.

Guy Forget / Henri Leconte – Andrés Gómez / John McEnroe, 6–3, 5–7, [10–8]

Čtyřhra ženských legend.

Lindsay Davenportová / Martina Hingisová – Martina Navrátilová / Jana Novotná, 6–1, 6–2

Prize money.

Celkový rozpočet grandslamu činí 17 520 000 €. Částky ve čtyřhrách jsou uváděny na pár.

Divoké karty.

Následující hráči obdrželi od organizátorů divoké karty do hlavní soutěže:

Kvalifikanti.

Následující hráči si zajistili účast v hlavní soutěži z kvalifikace:

Mužská dvouhra.

Následující hráči postoupili jako tzv. šťastní poražení (LL; Lucky losers):

Ženská dvouhra.

Následující hráčka postoupila jako tzv. šťastná poražená (LL; lucky loser):

French Open 2011 byl 110. ročník významného tenisového turnaje, který se konal ve dnech 22. května až 5. června, kvalifikace byla hrána od 17. května. Šlo o druhý grandslamový tenisový turnaj sezóny, jediný hraný na antuce. Uskutečnil se tradičně na dvorcích Rolanda Garosse v Paříži.  Organizátorem události byla Mezinárodní tenisová federace. Turnaj patřil do mužského okruhu ATP World Tour 2011 a ženského okruhu WTA Tour 2011. Vítězové si do žebříčků připsali dva tisíce bodů.  Obhájci titulu ve dvouhře byli Španěl Rafael Nadal, který turnaj vyhrál a Italka Francesca Schiavoneová, jež podlehla ve finále.

The 2011 French Open was a tennis tournament played on outdoor clay courts. It was the 115th edition of the French Open, and the second Grand Slam event of the year. It took place at the Stade Roland Garros in Paris, France, from 22 May to 5 June 2011.  Rafael Nadal successfully defended his 2010 title, defeating rival Roger Federer in the final to win his sixth French Open title. Francesca Schiavone was narrowly unsuccessful in her title defence, being defeated by Li Na in the final. Li became the first female Asian to win a Grand Slam singles title.


121 DA.

Mazda 121 byla v Evropě představena roku 1987, vůz byl ale vyráběn již od roku 1985 jihokorejskou automobilkou Kia jako Ford Festiva, Mazda Festiva nebo Kia Pride. Jeho výroba byla ukončena roku 1991.  Vybavení Mazdy 121 bylo poměrně chudé (nebyl posilovač řízení či elektrické ovládání oken), zákazníky si však získal kvůli dobře navrženému prostoru uvnitř vozu. Přes své kompaktní rozměry bylo dost místa i na zadních sedadlech. Toho bylo dosaženo díky posuvným zadním sedadlům, které se uzpůsobovaly velikosti cestujících i velikosti zavazadlového prostoru.  Mazda 121 DA byla k dispozici i se skládací plátěnou střechou.

121 DB.

Mazda 121 DB, která byla vyráběna od roku 1991 do roku 1996, byla vyvíjena v Mazdě. Nebyl to hatchback, jako ostatní generace tohoto vozu, ale sedan. Pro kulatou karoserii se vozu přezdívalo „vejce“ nebo „bubble car“ („bublinové auto“). Podle projektu neměl mít žádné hrany, což se nakonec z velké části podařilo.  Na rozdíl od předchozí generace, výbava byla mnohem lepší. Existovaly verze s elektrickým stahováním oken, s klimatizací a s centrálním zamykáním. Ve výrobě byl i vůz s plátěnou střechou, stejně jako dříve.

121 JASM/121 JBSM.

Od roku 1996 Mazda vyráběla model 121 JASM (pětidveřový) nebo 121 JBSM (třídveřový), jednalo se opět o společný vývoj s Fordem. Byl to de facto Ford Fiesta čtvrté generace. Jedinými rozdíly bylo logo automobilky, mřížka chladiče a ozdobná plastová lišta na zadní části vozu. Technicky jsou vozy zcela identické.  Roku 2001 prošla Mazda 121 faceliftem ale změny nebyly moc výrazné.  Oproti Fiestě nezaznamenala příliš velký obchodní úspěch, nakonec ji roku 2003 nahradila Mazda2.

Mazda 121 byl malý osobní automobil vyráběný japonskou automobilkou Mazda mezi lety 1988 a 2003. Jednalo se o různé modely automobilů exportované do Evropy pod tímto jménem.

The Mazda 121 name has been used on a variety of Mazda automobiles for various export markets from 1975 until 2002:


Situace.

Keguelenovy ostrovy se nacházejí v jižním cípu Indického oceánu, téměř až na hranici s Jižním oceánem. Jsou tvořeny asi 300 ostrovy, z nichž největší, Grande Terre má rozlohu 6675 km², čímž zabírá asi 92 % plochy celého souostroví. Nejbližší světadílem je Antarktida vzdálená přibližně 2000 km, Austrálie je pak ve vzdálenosti 4800 km. Nejbližším místem od Kerguelenových ostrovů jsou neobydlené ostrovy Heardův ostrov a McDonaldovy ostrovy ležící ve vzdálenosti 440 km. Tyto neobydlené ostrovy jsou již australským územím.  Na jihovýchodním pobřeží ostrova Grande Terre v zátoce Morbihan (Golfe du Morbihan), která je sice rozlehlá, ale plná několika větších a mnoha menších ostrůvků, je umístěna vědecká základna s názvem Port-aux-Français. Bližší umístění udávají koordináty 49° 21" jižní zeměpisné šířky a 70° 13" východní zeměpisné délky.  Přestože stanice se nachází v oblasti kde ještě oceán nezamrzá a v okolí neplují ledové kry, projevuje se zde blízkost antarktické konvergence, v nichž dochází v Západním příhonu k míšení studených vod Jižního moře s teplejšími vodami Indického oceánu. Průměrná letní teplota v blízkosti mořské hladiny je +7 a zimní +2 °C. Na celém ostrově bývá větrno, běžně zde vítr dosahuje rychlostí 50 km/h a při častých vichřicích 150 až 200 km/h. Mořská hladina je často rozbouřená. Téměř po 300 dnů v roce zde prší, padá sníh s deštěm nebo sněží, průměrná vlhkost vzduchu je zde dosahuje okolo 80%.

Historie.

Před závěrem druhé světové války vznesli spojenci návrh na zřízení meteorologické stanice pro monitorování zdejšího počasí, jako předpoklad jeho úspěšného předpovídání. Po konferenci Mezinárodní meteorologické organizace (IMO) v roce 1947 Francie přislíbila vytvořit zde trvalé pozorovací stanice, chtěla takto opět potvrdit svou svrchovanost nad touto oblastí.  Dne 11. prosince 1949 dorazila do zátoky Morbihan u poloostrova Courbet prvá průzkumná mise, které velel Pierre Sicaud. Začal pozemní průzkum, který měl za úkol vybrat vhodné místo na zřízení stanice. Ta měla být pokud možno chráněna před větry, s přístavištěm i s výhledem na zřízení letiště. Dne 16. prosince 1949 bylo rozhodnuto o  místě pro budoucí tábor, který dostal jméno Port-aux-Français. V pondělí 19. prosince začalá stavba stanů a chat, včetně stěhování rozhlasové a meteorologické stanice. Obě stanice byly v provozu od 1. ledna 1950 do 8. dubna 1950, kdy obsluha stanic dočasně odplula do Francie. Dne 3. ledna 1951 se Pierre Sicaud do Port-aux-Français vratil s novou posádkou. Od té doby je stanice v provozu nepřetržitě.

Vědecká činnost.

Zatěžkávací zkoušku stanice zažila při Mezinárodním geofyzikálním roku (IGY) v létech 1957 až 1958, kdy se plně zapojila do spolupráce vědeckých ústavů z více než 60 zemí. V současnosti zde probíhají mj. tyto základní výzkumné programy:  Základna se od svého vzniku soustavně rozšiřuje a modernizuje. Plocha vědecké základny zabírá okolo 9000 m². Kromě vlastních laboratoří, hvězdárny a technického zázemí je na stanici i kaple, nemocnice, sociální zázemí i sportovní centrum. Veškerá energie se získává z dieselagregátů. Na základně pobývá od 60 v zimě po 120 dobrovolných vědeckých i obslužných pracovníků v létě. Základna je zásobována 4x ročně víceúčelovou vědeckou lodí Marion Dufresne zajišťující spojení s Francii, dováží potraviny, novou techniku, jediný zdroj energie – naftu a zajišťuje i střídání posádek.

Port-aux-Français je francouzská vědecká základna na ostrově Grande Terre v distriktu Kerguelenovy ostrovy, které jsou součástí Francouzského jižního a antarktického území (TAAF).  Základna je situována v chráněné Morbihanské zátoce na 49° 21′ 0″ jižní šířky a 70° 13′ 8.4″ východní délky. V zimním období zde pobývá kolem padesáti vědců, v létním období se zpravidla počet vědeckých pracovníků zvyšuje.

Port-aux-Français is the capital settlement of the Kerguelen Islands, French Southern and Antarctic Lands, in the south Indian Ocean. The port station is located on the Gulf of Morbihan. The station has about 45 inhabitants in winter; the population can rise to more than 120 in summer. It is the nearest landfall to the majority of the mainland United States of America in an antipode world map.


Vývoj.

T-45 Goshawk je verzí letounu Hawk Mk.60, která je plně schopná operovat z letadlových lodí. Letoun byl vyvinut pro americké námořnictvo (US Navy) a námořní pěchotu (USMC) jako proudový cvičný letoun.  Původ letounu Goshawk sahá až do 70. let 20. století, kdy se US Navy začalo rozhlížet po náhradě za cvičné letouny T-2 Buckeye a TA-4. Program zavedení nového cvičného letounu zahájilo námořnictvo v roce 1978. Společnosti British Aerospace a McDonnell Douglas předložili verzi letounu Hawk. Tento návrh nakonec zvítězil a kontrakt na letouny T-45 byl uzavřen v roce 1981.  Letoun Hawk však nebyl navržen pro působení na letadlových lodích, a proto bylo nutné provést velké množství změn, aby bylo možné vyhovět požadavkům námořnictva. To zahrnovalo zlepšení ovladatelnosti letounu při nízkých rychlostech a snížení přistávací rychlosti. Další změny se týkaly zesílení trupu, pevnějšího a širšího podvozku s možností startu pomocí katapultu a přistávacího háku. Přední podvozek měl dvě kola.  Letoun T-45 je dolnoplošník s jednoduchými ocasními plochami. Křidélka, vodorovné ocasní plochy a vztlakové klapky jsou ovládány hydraulicky. Všechny hlavní systémy jsou zdvojeny. Kabina posádky je přetlaková a je vybavena vystřelovacími sedadly Martin Baker 10LH s parametry "nula-nula". Zadní sedadlo, určené pro instruktora, je umístěno výš než přední pro jeho lepší výhled. Kryt kabiny se odklápí na pravou stranu. Původní brzdící štít, který je u letounu Hawk umístěn ve spodní zadní části letounu, je nahrazen dvěma štíty na bocích letounu, protože v místě původního štítu se nachází přistávací hák. Před ním je umístěna kýlová plocha, která zlepšuje stabilitu letounu při vyšších rychlostech.  Letoun Goshawk poprvé vzlétnul v roce 1988 a do operační služby vstoupil v roce 1991. První letouny byly dodány již v říjnu 1990 zkušebnímu centru US Navy v Patuxent River. BAE Systems vyrábí zadní část trupu, vstupy vzduchu a vertikální stabilizátor v Samlesbury a křídla v Brough v Anglii. Boeing, který se v roce 1997 sloučil se společností McDonnell Douglas, vyrábí zbytek letounu a kompletuje jej v St. Louis, stát Missouri.  16. března 2007 US Navy obdrželo dvoustý stroj. Požadavek zní na 223 letounů, a plánuje se, že budou sloužit nejméně do roku 2035.

Operační historie.

Letouny T-45 jsou používány k středně pokročilému a pokročilému výcviku v rámci Prvního cvičného leteckého křídla (Training Air Wing One) na námořní letecké základně Meridian, stát Mississippi a Druhého cvičného leteckého křídla (Training Air Wing Two) na námořní letecké základně Kingsville v Texasu. Od roku 2008 začal letoun operovat i v rámci Šestého cvičného leteckého křídla (Training Air Wing Six) na námořní letecké základně Pensacola na Floridě.  Námořnictvo používá letouny T-45A a T-45C. Letouny T-45A, které vstoupily do operační služby v roce 1991, mají klasický analogový kokpit, zatímco novější T-45C, které jsou dodávány od prosince 1997 mají již kokpit s digitálními přístroji. Všechny letouny T-45A budou časem přestavěny na variantu T-45C v rámci programu „"T-45 Required Avionics Modernization Program"“.

Varianty.

T-45A  T-45B  T-45C

Specifikace (T-45A).

"Data pocházejí z „The International Directory of Military Aircraft“ a „Navy fact file“. "

McDonnell Douglas (dnes Boeing) T-45 Goshawk je podstatně upravená verze cvičného proudového letounu působícího na pozemních základnách BAE Hawk. Letoun vyráběly společnosti McDonnell Douglas (v současnosti Boeing) a British Aerospace (v současnosti BAE Systems) a je používán americkým námořnictvem (US Navy) s možností působit na letadlových lodích.

The McDonnell Douglas (now Boeing) T-45 Goshawk is a highly modified version of the British BAE Systems Hawk land-based training jet aircraft. Manufactured by McDonnell Douglas (now Boeing) and British Aerospace (now BAE Systems), the T-45 is used by the United States Navy as an aircraft carrier-capable trainer.


Život.

O rodišti Gottfrieda Fingera vypovídá nadpis jeho Opusu č. 1, který je uchováván v Londýně, 1688): „Authore Godefrido Finger, Olmutio Moravo“. Pravděpodobně se narodil někdy v první polovině padesátých let sedmnáctého století, protože se jeho skladby objevují v rukopisech již na začátku sedmdesátých let. Nejranější Fingerova díla se zachovala v arcibiskupské hudební sbírce v Kroměříži. Byl tehdy zřejmě hráčem na violu da gamba v kapele biskupa Liechtensteina-Castelcorna.  V polovině osmdesátých let přijel do Londýna. V roce 1687 se stal členem královské kapely (Chapel Royal) a jeho příznivcem a ochráncem se stal sám král Jakub II. V roce 1688 musel sice král Jakub II. odejít do exilu, ale Finger se rozhodl zůstat v Londýně a stát se nezávislým umělcem. Zde komponoval především hudbu pro divadlo (opery, sbory, dialogy), ale i hudbu instrumentální. V roce 1690 vydal tiskem "Six Sonatas or Solos (Šest sonát aneb sól, tři pro housle a tři pro zobcovou flétnu)", které představují vůbec první sbírku skladeb pro sólový nástroj a basso continuo vydanou v Británii. Zřejmě byl blízkým přítelem nejvýznamnějšího britského skladatele té doby, Henryho Purcella. Když Purcell v roce 1695 zemřel, zkomponoval ódu "Weep ye Muses (Plačte múzy)" věnovanou jeho památce.  Pobyt v Anglii ukončila uražená ješitnost. V roce 1701 byla vypsána soutěž "Prize Musick". Úkolem bylo zhudebnit předepsané libreto na téma Paridova soudu a vítěz měl být vyhlášen nejlepším operním skladatelem Anglie. Vítězem se stal devatenáctiletý John Weldon a Finger se neumístil ani mezi prvními třemi. Znechucen odjel do Vídně, nějakou dobu se snažil pokračovat v samostatné operní kariéře, ale v roce 1702 vstoupil do služeb pruské královny Sofie Šarloty Hanoverské, manželky krále Fridricha I. Od roku 1706 byl ve Vratislavi (Wrocław) ve službách vévody Karla Philippa z Neubergu. Byl členem innsbrucké Hofkapelle a od roku 1708 jejím koncertním mistrem. Orchestr následoval dvůr nejprve do Neuburgu na Dunaji, do Heidelbergu, až konečně do Mannheimu, kde setrval až do konce svého života. I díky Fingerovu vedení byla Mannheimská kapela připravena na vznik nadcházející slavné Mannheimské školy. Fingerovo jméno se naposledy objevuje v záznamech Mannheimského dvora v roce 1723; pochován byl 31. srpna 1730. Pozoruhodné je, že z posledních dvaceti let života skladatele se dochovalo nejméně skladeb, ačkoliv spotřeba hudby v šlechtické kapele byla jistě velmi vysoká.  Finger proslul zejména skladbami pro violu da gamba. Jeho hudba pro tento nástroj je představuje takzvaný rakousko-český styl. Skladby tohoto typu jsou komponovány tak, konec jednoho tématu přechází do začátku následující části. Úvodní věta je charakteristická rychlými pasážemi pro sólový nástroj nad basovou prodlevou. Říkalo se tomu také "stylus phantasticus".  Finger nikdy nevydal svá díla pro sólovou violu da gamba tiskem. Zřejmě je šetřil pro vlastní koncerty. V jeho skladbách se objevují i lidové taneční nápěvy z jeho rodné Moravy. Konečně jedním z jeho pseudonymů bylo "„Msr Hannak“"

Gottfried Finger (Gotfrey, Godefrido, v české podobě Bohumír, pseudonym 'Msr Hannak') (Olomouc před rokem 1660 – pohřben 31. srpna 1730 Mannheim) byl český gambista a hudební skladatel.

Gottfried Finger (ca. 1655-6 – buried 31 August 1730), also Godfrey Finger, was a Moravian Baroque composer. He was also a virtuoso on the viol, and many of his compositions were for the instrument. He also wrote operas. Finger was born in Olomouc, modern-day Czech Republic, and worked for the court of James II of England before becoming a freelance composer. The fact that Finger owned a copy of the musical score of the work "Chelys" by the Flemish composer Carolus Hacquart suggests that the two composers may have worked together in England.  After a contest in London to set William Congreve's "The Judgement of Paris" as an opera, in which Finger came in fourth place, he left England and moved to Germany. He died in Mannheim.


Hráčská kariéra.

S profesionálním hokejem začínal v týmu Bedford Blues, kde hrával v lize NSBHL v sezóně 1999/00. V následující sezóně 2000/01 hrával v týmu Dartmouth Subways který hrával ligu NSMHL kde odehrál 82 zápasů ve kterých nasbíral 121 bodů. Po úspěšné sezóně opět změnil tým a ligu kde odehrál dvě sezóny v lize SJHL v týmu Notre Dame Hounds kde celkem odehrál 110 zápasů ve kterých nasbíral 78 bodů. V roce 2003 byl draftován týmem Washington Capitals v 8. kole (celkově 249.).  Po draftu odešel do ligy NCAA do týmu University Of Wisconsin kde odehrál 4 sezóny ve kterých celkem odehrál 158 zápasů ve kterých nasbíral 93 bodů a v sezóně 2005/06 pomohl vyhrál NCAA ligu. Na závěr sezóny 2006/07 měl debut v AHL v týmu Hershey Bears proti týmu Binghamton Senators kde si také vstřelil svůj první gól a v následujícím zápase si připsal první asistenci. Sezónu dohrál v Hershey Bears kde se tým dostal až do finále playoff kde prohráli s týmem Hamilton Bulldogs 1:4 na zápasy.  V Hershey Bears hraje svou pátou sezónu ve kterých pomohl vybojovat v sezónách 2008/2009 a 2009/2010 Calderův pohár a od sezóny 2010/2011 byl zvolen kapitánem týmu. Po skončení smlouvy v sezóně 2010/11 se stal neomezeným hráčem. 2. července 2011 podepsal dvouletou dvoucestnou smlouvu s klubem Columbus Blue Jackets. Do základního kádru Blue Jackets se nedostal a byl tak poslán do farmářského celku v Springfield Falcons. V klubu Springfield Falcons byl zvolen alternativním hráčem. 1. února 2012 debutoval v NHL proti týmu Los Angeles Kings, v zápase odehrál devět minut a šestnáct sekund.

Zajímavosti.

V sezóně 2003/2004 hrával v lize NCAA, kde odehrál 42 zápasů, dostal jenom dvě trestné minuty.

Andrew Joudrey (* 15. července 1984 v Halifaxu, Nové Skotsko) je bývalý kanadský hokejový útočník. Momentálně pracuje jako prezident juniorského klubu Madison Capitols působící v USHL.

Andrew David Joudrey (born July 15, 1984) is a former Canadian professional ice hockey forward who most recently played for the Adler Mannheim in the Deutsche Eishockey Liga (DEL). Joudrey was selected by the Washington Capitals in the 8th round (249th overall) of the 2003 NHL Entry Draft.