Popis.

Stolové hory se převážnou částí nacházejí na území Polska (Dolnoslezské vojvodství, mezi městečky Radków, Kudowa-Zdrój a Polanica-Zdrój), kde tvoří hlavní část území Národního parku Gór Stołowych, který byl vyhlášen v roce 1993 na ochranu krajinného rázu a zachovalé přírody Stolových hor. Na české území (Královéhradecký kraj) zasahují Stolové hory jen okrajovými výběžky, jsou to svahy spadající jihozápadně od Božanova do Broumovské kotliny – nejvyšší výšky zde dosahují Suchý vrch (720 m), "Lopota" (715 m), "Bílá skála" (720 m), nebo jihovýchodně až východně od Machova svahy hor Šefel (697 m) a Boru (polsky "Skalniak" 918,5 m), kde český terén sahá do výšky 827 m. Z hlediska ochrany přírody spadá česká část do CHKO Broumovsko.  Severní část (Suchý vrch, Lopota, Šefel) je pokračováním geologických struktur Broumovských stěn, masiv "Boru" je z české části geologickým pokračováním Polické pánve, popřípadě lze obě části považovat za pokračování polické synklinály. Vrcholové partie Stolových hor jsou tvořeny z kvádrových pískovců svrchní křídy s vložkami slínovců a vápenců. Jedná se o sedimenty mořského původu.  Na polské straně kromě Velké a Malé Hejšoviny a vrcholů masivu Boru jsou východním a jihovýchodním směrem další pozoruhodná skalní města: Liščím průsmykem ("Lisia Przełęcz") je odděleno plató Nárožníku (polsky "Narożnik", německy "Eckstein"; 851 m n. m.) od masivu Boru s protějším vrcholem Ptak/"Vogelberg" (835 m n. m.). Plató je na jihozápadě odděleno od sousední krajiny zhruba 6,5 km dlouhou skalní stěnou, na níž jsou kromě Nárožníku další významné vrcholy a vyhlídková místa, zejména Kopa Śmierci (825 m n. m.) , Skały Puchacza (také Sowie Skały, německy Uhustein; 730 m n. m.), Góra świętej Anny (německy Annaberg, 711 m n. m.) nebo Skała Józefa (německy Josephstein, 680 m n. m.) Útesy od Skały Puchacza až po vrch Hanula (640 m n. m.), jímž se končí výše uvedená skalní stěna nad údolím potoka Czerwona Woda, se nazývá Urwisko Batorowskie (něm. Friedrichsgrunder Lehne).  Blízko Nárožníku se nachází skalní město Białe Skały (Bílé skály). Na náhorní rovině Nárožníku jsou dvě velká rašeliniště Wielkie Torfowisko Batorowskie a Małe Torfowisko Batorowskie (t. č. v podstatě vysušené).  Severovýchodní stěny nad městečkem Radków (česky Hrádek, německy "Wünschelburg") a poutním místem Wambierzyce (česky Vambeřice, německy Albendorf) skýtají také velké množství turisticky vděčných skalních měst a útvarů, např. Radkowskie Skały, vyhlídka Pielgrzym (672 m n. m.), vrch Rogacz (707 m n. m.) nebo skalní hřiby (Skalne Grzyby). Jihovýchodním směrem se tato část táhne až nad lázně Polanica Zdrój nad údolí říčky Bystrzyca Dusznicka mezi Polanicí a městečkem Szcytna - vrch Szcytnik (něm. Waldstein, 588 m n. m.) se zámkem Leśna Skała (něm. Burg Waldstein). Na masivu Sczytniku je několik skalních útvarů a další dva vrcholy (Piaskowiec, něm. Steinberg, 578 m n. m.) a Kamiennik (580 m n. m.)

Kulturně geografické pojetí pojmu Stolové hory.

Název pohoří Stolové hory a další polská místní pojmenování jsou nedávného původu (novotvary) a souvisí s polským osídlením teritoria po II. světové válce. S tím také souvisí geografické vymezení Stolových hor, které je odlišné od zde uváděného. Polští geografové neuvažují ve vymezení Stolových hor státní hranice, jak je to zvykem u nás: pro ně Stolové hory na severozápad pokračují Broumovskými stěnami (německy Falkengebirge) a následujícími kuestami Polické stupňoviny, tj. popořadě Zdoňovskými kuestami a poté obloukem zpět na jihovýchod se stáčejícími Janovickými kuestami, vrcholícími masivem Závory (německy Qualischer Riegel). Zahrnují do nich dokonce i skalní města Ostaše a Adršpašsko-teplických skal. Pokud bychom byli v tomto smyslu důslední, bylo by třeba do nich zahrnout i kuesty Stárkovské, tj. Stolové hory by se daly na české straně identifikovat s Polickou vrchovinou.  Tradiční geografické vymezení Stolových hor, německy nazývaných Heuscheuergebirge, v chápání původního obyvatelstva, tj. Němců a kladských Čechů, se týká pouze pouze masivu Hejšoviny (Malé a Velké) a celého rozlehlého masivu Boru, nikoli již Broumovských stěn a dalších celků. Stolový charakter obou masivů vyniká především při pohledu z Čech: Hronovská kotlina je dominována masivem Boru (hovoříme o převýšení cca 570 metrů), který má při pohledu odsud skutečně stolový charakter, což neplatí při pohledu z Kladské kotliny, resp. odkudkoliv z polského teritoria východně od jeho nejvyšších vrcholů. Odtamtud se Bor jeví jako rozlehlý členitý masiv, takže polští geografové rozlišují mezi horou Bor a masivem Bor (Skalniak).  Čeští obyvatelé Hronovska a Policka však nepoužívali pro toto pohoří žádný společný název, nazývali jej vždy Bor a Hejšovina nebo Hejšovina a Bor, tzn. obě hory vždy rozlišovali. Když Karel Čapek hovoří v Doktorské pohádce o kouzelníku Magiášovi na Hejšovině, má na mysli Velkou Hejšovinu; tyto hory jsou také odděleně pojmenovávány v díle Aloise Jiráska. Dokonce i ve starších regionálních německých pramenech se rozlišuje mezi pohořími Hejšoviny ("Heuscheuergebirge") a Boru ("Spiegelgebirge").

Stolové hory (polsky Góry Stołowe [gury stouove], německy "Heuscheuergebirge") tvoří panoramaticky a krajinářsky nejatraktivnější pohoří Sudet. Nacházejí se na česko-polské hranici nedaleko od města Hronova. Nejvyšším vrcholem je Velká Hejšovina s 919 m n. m. (polsky "Szczeliniec Wielki" [ščeliněc vjelki], německy "Große Heuscheuer"), na druhém místě je nejvyšší bod sousedního masivu Bor (polsky "Skalniak", německy "Spiegelberg bei Cudowa") s výškou 915 m n. m, třetí místo pak zaujímá Malá Hejšovina (895 m n. n.). Jedná se o nejvyšší pískovcové vrcholy Polska. Stolové hory jsou jedinými stolovými horami v Polsku. Hory, z větší části zalesněné, jsou od roku 1993 národním parkem.

The Stołowe Mountains (); also known as the Table Mountains (, , ) are a -long mountain range in Poland and the Czech Republic, part of the Sudetes. The Polish part of the range is protected as the Stołowe Mountains National Park. The highest peak of the range is Szczeliniec Wielki at a.s.l.  The range is formed of sandstone and, as the only one in Poland, presents plated structure with sheer mountain ledges. Among the tourist attractions there are two massifs: Szczeliniec Wielki on which the labyrinth, and Skalniak on which the labyrinth Błędne Skały (Errant Rocks). There are several notable rock formations, among them Kwoka ("Hen"), Wielbłąd ("Camel"), Małpa ("Monkey"), Głowa Konia ("Horse Head"), Fotel Pradziada ("Great Grandfather's Armchair").


Původ názvu.

Latinské pojmenování "gonorrhoea" pochází ze dvou slov "gonos" (ve významu „semeno“) a "rhoe" (ve významu „téci“). Název odráží skutečnost, že výměšek hlenu byl chybně označován jako semeno. Ve starších záznamech odkazovala etymologie slova k biblickému městu "Gomoria" (tedy Gomora), pocházející tak z lidové asociace s tímto městem.  Český výraz "kapavka" je odvozen od slovesa "kapat", což je slovo onomatopoického původu. Hovorové označení "tripl" pochází z německého "Tripper", označení pro tuto nemoc rovněž odvozeného ze slovesa "trippen" ve významu „kapat“.

Epidemiologie.

V roce 2000 zaznamenalo CDC ("Center for Disease Control and Prevention" – Středisko pro kontrolu nad nemocemi a jejich prevencí) v USA 358 995 případů kapavky. Asi 75 procent všech zaznamenaných případů kapavky se vyskytuje u osob ve věku 15–29 let. Nejpostiženější je skupina žen ve věku 15–19 let, u mužů pak věková kategorie 20–24 let. Ekonomové odhadují, že roční náklady na léčbu kapavky a souvisejících komplikací činí téměř 1,1 miliardy USD.  Kapavka se nejčastěji šíří při pohlavním styku. Infikované ženy mohou též přenést kapavku na novorozence během porodu, což se nejčastěji projeví jako oční infekce. Tato komplikace se v ČR prakticky nevyskytuje, protože novorozenci narozeni v porodnici mají preventivně ošetřeny oči vkápnutím Opthalmo Septonexu.  Inkubační doba činí obvykle 2–14 dnů. První symptomy se u mužů obvykle objevují mezi 2. a 5. dnem po infikaci, u žen 4. až 7. den. Někteří lidé ale mohou být asymptomatičtí (bez příznaků) i několik měsíců.  Jelikož jde o nemoc, která se šíří prakticky pouze pohlavním stykem, je nejúčinnější prevencí věrnost jedinému partnerovi nebo alespoň pečlivý výběr sexuálních partnerů. Poměrně účinně snižuje pravděpodobnost přenosu správné užití bariérové antikoncepce (např. kondom).

Průběh onemocnění.

První infikované místo je obvykle tubulární epitel močové trubice a endocervix (výstelka děložního hrdla). Kromě těchto částí pohlavních a vylučovacích orgánů se bakteriím daří v konečníku, orofarynxu (ústní část hltanu) a spojivkách (očí). Vulva a vagina jsou obvykle ušetřeny, protože jsou pokryté vrstevními epitelními buňkami. Proto je u žen prvním místem infekce obvykle děložní hrdlo.  Postupem času se nemoc může rozšířit do dělohy a vejcovodů a ve výsledku zapříčinit tzv. pánevní zánětovou nemoc, která z různých příčin postihuje víc než 1 milión žen v USA každý rok. Ta může způsobit neplodnost (postiženo je asi 10 % infikovaných žen) či mimoděložní těhotenství.  Infekce kapavkou významně zvyšuje riziko infikování HIV. Jde patrně o důsledek oslabení a narušení povrchu sliznic, které kapavka způsobuje.

Infekce ženských pohlavních orgánů.

Asi 50 % žen s kapavkou je asymptomatických, případně jsou symptomy mírné či atypické. Pacientka si může stěžovat na vaginální výtok, dysurii (obtíže při močení), mezimenstruační krvácení nebo krvácení po styku. Cervix se může jevit normálně nebo může nastat cervicitida (zánět děložního hrdla) s hlenohnisavým výpotkem. Postižení močové trubice způsobuje slabou dysurii, hnisavou sekreci a časté nutkání. Kombinace uretritidy (zánětu močové trubice) a cervicitidy při vyšetření je velmi jasná vodítko pro diagnózu, protože obě místa bývají infikována u většiny pacientek.  Pokročilejší symptomy, které mohou indikovat vývoj pánevní zánětové nemoci, zahrnují křeče a bolest, krvácení mezi menstruačními periodami, dávení nebo horečku.

Infekce mužských pohlavních orgánů.

U mužů je nejčastějším projevem dysurie (obtíže při močení) doprovázené řezáním, pálením a hustým hojným hnisavým (podobným kondenzovanému mléku) výtokem z močové trubice (uretry). Vyšetření ukáže zčervenalý externí uretrální močovod. Bez efektivní léčby se může rostoucí infekce rozšířit na nadvarle (epididymis), varlata (testes) nebo prostatu, projevující se navenek bolestí nebo svrběním šourku. Následkem takto rozsáhlé infekce může být neplodnost.

Infekce hltanu.

V případě nakažení kapavkou v hltanu (ženy i muži) se projevuje podobně jako angína.

Infekce konečníku.

Ženy i muži s rektální (konečníkovou) kapavkou mohou mít anální výtok, perianální (kolem análu) svrběnÍ a rektální krvácení. Proktoskopie (instrumentální vyšetření rekta) ukáže zapálenou slizniční membránu s malým množstvím slizu.

Diagnostika kapavky.

Lékaři nebo jiní zdravotníci obvykle používají 3 laboratorní techniky na diagnostiku kapavky: barvicí vzorky přímo na bakterii, detekce bakteriálních genů nebo DNA v moči a růst bakterií v laboratorních kulturách. Mnoho doktorů preferuje použití víc než jednoho testu pro zvýšení přesnosti diagnostiky.  Barvicí test zahrnuje výtěr výtoku z penisu nebo cervixu. Vzorek se umístí na sklíčko a obarví, lékař pak výsledek prohlédne pod mikroskopem. Tento test je spolehlivý u mužů, u žen nelze negativní výsledek považovat za průkazný (asi polovina infikovaných pacientek se jeví jako negativní).  Častěji se používají močové nebo cervikální výtěry pro test detekující geny bakterie. Tyto testy jsou stejně přesné nebo ještě přesnější než kultivace bakterií a používá je mnoho lékařů.  Kultivační test zahrnuje dání vzorku výtoku do kultivační nádoby a její inkubaci na 2 dny, aby mohly bakterie růst. Citlivost tohoto testu závisí na místě, ze kterého se vzorek odebere. Kultury cervikálních vzorků detekují infekci asi na 90 procent. Lékaři mohou též vzít kulturu na detekci kapavky z hrdla. Kultury umožňují i testování na bakterie odolné vůči lékům. inkubační doba 2-14 dnů

Léčba kapavky.

Základ léčby tvoří správné použití antibiotik. Zvýšení antibiotické rezistence vedlo k poklesu použití penicilinu při léčbě kapavky. V současnosti se preferuje léčba např. ceftriaxonem, co je cefalosporin třetí generace.  Doktoři obvykle předepisují 1 dávku jednoho z následujících antibiotik:  Protože koinfekce s chlamydiemi je častá, lékaři často předepisují kombinaci antibiotik, např. ceftriaxon a doxycyklin nebo azitromycin, která léčí obě nemoci.  Následná léčba je nutná pro zajištění, aby nemoc byla skutečně vyléčena, vyžadují se i následné kontrolní testy, které vyloučí přenašečství. Sexuální partneři u nichž připadá v úvahu onemocnění, by měli být prohlédnuti.

Kapavkový zánět spojivek u novorozenců.

Těhotné matky infikované kapavkou mohou přenést nemoc na děti během porodu. Gonokoková konjunktivitida (zánět oční spojivky) je jedna z hlavních příčin slepoty u novorozenců. Lze jí předejít aplikací vhodných očních léků, které se nasazují při podezření na zvýšené riziko v tomto směru. Lékaři doporučují, aby se žena před porodem nechala vyšetřit na některé nemoci včetně kapavky.

Kapavka (latinsky gonorrhoea či hovorově tripl nebo slangově kapela) patří mezi nejrozšířenější sexuálně přenosné nemoci na světě. Způsobuje ji gramnegativní bakterie "Neisseria gonorrhoeae". Onemocnění má obvykle charakter hnisavého zánětu sliznic vylučovacích a pohlavních orgánů, někdy také může zasáhnout konečník, hltan, nebo spojivky v očích.

Gonorrhea, colloquially known as the clap, is a sexually transmitted infection (STI) caused by the bacterium "Neisseria gonorrhoeae". Infection may involve the genitals, mouth, and/or rectum. Infected men may experience pain or burning with urination, discharge from the penis, or testicular pain. Infected women may experience burning with urination, vaginal discharge, vaginal bleeding between periods, or pelvic pain. Complications in women include pelvic inflammatory disease and in men include inflammation of the epididymis. Many of those infected, however, have no symptoms. If untreated, gonorrhea can spread to joints or heart valves. Gonorrhea is spread through sexual contact with an infected person. This includes oral, anal, and vaginal sex. It can also spread from a mother to a child during birth. Diagnosis is by testing the urine, urethra in males, or cervix in females. Testing all women who are sexually active and less than 25 years of age each year as well as those with new sexual partners is recommended; the same recommendation applies in men who have sex with men (MSM). Gonorrhea can be prevented with the use of condoms, having sex with only one person who is uninfected, and by not having sex. Treatment is usually with ceftriaxone by injection and azithromycin by mouth. Resistance has developed to many previously used antibiotics and higher doses of ceftriaxone are occasionally required. Retesting is recommended three months after treatment. Sexual partners from the last two months should also be treated. Gonorrhea affects about 0.8% of women and 0.6% of men. An estimated 33 to 106 million new cases occur each year, out of the 498 million new cases of curable STI – which also includes syphilis, chlamydia, and trichomoniasis. Infections in women most commonly occur when they are young adults. In 2015, it caused about 700 deaths. Descriptions of the disease date back to before the Common Era within the Old Testament. The current name was first used by the Greek physician Galen before 200 CE who referred to it as "an unwanted discharge of semen".


Historie.

"Baccalaureatus" ("vavřínem ověnčený") označoval původně na středověké univerzitě akademický gradus, jehož student dosáhl po absolvování trivia, které tvořila gramatika, dialektika a rétorika. Poté absolvent vypomáhal s učením a následně se věnoval kvadriviu. Později se tento titul získával po absolvování artistické fakulty a umožňoval vstup na ostatní fakulty univerzity. Bakalář následně po dalším studiu a obhajobě samostatné odborné práce (these) mohl získat gradus mistra (lat. magister – magistra) na artistické fakultě (fakultě svobodných umění, odtud jeho celý název „magistr svobodných umění“). V českých zemích tradičně bakalářský titul, tedy bakalářské vzdělání, umožňovalo ještě v 17. století vyučovat na obecných školách.  Pro Česko byl titul bakaláře znovu zaveden zákonem z roku 1990, aby také i české akademické tituly lépe odpovídaly titulům ve světě, respektive titulům, přesněji určitým stupňům formální kvalifikace, či programům, z "anglosaského světa". Do revoluce bylo v tehdejším socialistickém Československu charakteristické „dlouhé“ vysokoškolské studium a případně následná aspirantura, tedy „dvoustupňový systém.“ Po roce 1989, resp. po přechodu od státem centrálně plánovaného hospodářství k tržní ekonomice, zde byla zákonem z roku 1990 zavedena standardní třístupňová vysokoškolská soustava, přičemž tato soustava bývá obecně označována jako ekonomicky únosnější pro nekomunistické (kapitalistické) státy, a to právě kvůli rozdělení „dlouhého“ (magisterského) studia.  V 90. letech 20. století, přesněji mezi lety 1990-1998, se dle tehdejšího vysokoškolského zákona (tedy zákona č. 172/1990 Sb.) původně v Česku studium, které vedlo k získání bakalářského gradu, oficiálně označovalo jako „(obsahově) ucelená část vysokoškolského studia.“ Tento zákon nicméně ještě zvlášť variantu bakaláře umění (BcA.) pro umělce neodlišoval. Po roce 1998 a zavedení BcA. pro umělce, respektive po Boloňském procesu, se z tohoto stal bakalářský studijní program a obdobně z „vysokoškolského studia“ se stal magisterský studijní program, z dříve „postgraduálního studia“ se pak stal doktorský studijní program (Ph.D.). Dvoustupňový systém „dlouhého“ vysokoškolského studia a případné vědecké aspirantury se tak po revoluci i v Česku transformoval do třístupňového vysokoškolského systému standardního ve světě: bakalář ("bachelor's degree") – magistr ("master's degree") – doktor ("doctor's degree"). Pro orientaci lze uvést, že bakalářské studium tak trvá většinou 3-4 roky, případné (navazující) magisterské studium další 1-3 roky a případně následné doktorské studium obvykle další 3-4 roky.

Obdobné tituly v jiných zemích.

V zemích Evropy v 90. letech 20. století postupně sjednocoval vysokoškolský systém do tří cyklů tzv. Boloňský proces. Bakalářský titul se tak v současnosti uděluje de facto po celém světě a značí standardní, základní vysokoškolský titul (stupeň kvalifikace), který označuje absolventa prvního cyklu vysokoškolského studia (blíže: ISCED), bakalářského programu, obvykle v trvání tří až čtyřletého studia na vysoké škole. Titul bakaláře (angl. "bachelor") se ve světě uděluje v mnoha různých oblastech a podobách (či zkratkách), například: B.A. (či BA, z lat. "baccalaureus artium") – "Bachelor of Arts", což značí bakaláře humanitních věd, B.S. (BS, B.Sc., BSc, či BSc., z lat. "baccalaureus scientia") – "Bachelor of Science", což značí bakaláře přírodních věd, dále se ve světě udělují například: "Bachelor of Engineering, Bachelor of Laws, Bachelor of Pharmacy, Bachelor of Medicine, Bachelor of Surgery" a další bakalariáty, tedy pro různé obory. Existuje a uděluje se také kupříkladu: B.B.A. – "Bachelor of Business Administration" atd.  Oblasti, v nichž se bakalář uděluje, se liší dle jednotlivých zemí světa, rovněž se také liší i obvykle užívaný zápis (např. pokud jde o zápis zkratek, tečky – pokud jde třeba o USA či UK). Pro Evropu či Austrálii bývá typičtější bakalářský program v trvání 3 roky, pro Severní Ameriku pak většinou v trvání 4 roky.

Bakalář (z lat. "baccalaureus") je akademický titul označující absolventa vysoké školy v bakalářském studijním programu. Zkratka tohoto titulu je Bc., pro umělecké studijní programy se používá varianta, resp. akademický titul, bakalář umění ve zkratce BcA. (z lat. "baccalaureus artis"), přičemž obě zkratky titulů se případně umísťují před jméno. Dosažený stupeň vzdělání dle ISCED je 6 ("bachelor's degree").  Udělování titulu „bakalář“ (resp. i titulu „bakalář umění“) se v České republice řídí zákonem č. 111/1998 Sb., o vysokých školách, ve znění pozdějších předpisů. Získá ho zpravidla absolvent tří až čtyřletého studia na univerzitě nebo jiné vysoké škole, případně také student, který ukončil studium na vyšší odborné škole oprávněné tento titul ve spolupráci s vysokou školou udělovat. Dle zákona je studium vedoucí k udělení tohoto gradu zaměřeno především na přípravu k výkonu povolání a též i k dalšímu studiu. Úspěšný absolvent, bakalář, se tedy případně může přihlásit i k dalšímu vysokoškolskému studiu i v jiné oblasti v (navazujícím) magisterském studijním programu (7 v ISCED), ten následně zpravidla trvá 1-3 roky.  Jako "bakaland" se někdy označuje student bakalářského studijního programu, příp. student pracující na své bakalářské práci. Bakalářské studium se řádně ukončuje státní závěrečnou zkouškou ("státnice"), jejíž součástí většinou bývá i obhajoba bakalářské (diplomové) práce.  Obecně je bakalářský titul základním vysokoškolským titulem – vysokoškolskou kvalifikací – udělovanou de facto po celém světě. Bakalář, resp. tyto tituly nižší úrovně, se většinou ve světě v praxi běžně neužívají (nepíší atd.); v některých zemích (Česko, Slovensko) však může být jejich formální užívání v praxi častější, nicméně ani v těchto zemích se formální oslovování v podobě "pane bakaláři / paní bakalářko" zpravidla běžně neužívá.

A bachelor's degree (from Middle Latin "baccalaureus") or baccalaureate (from Modern Latin "baccalaureatus") is an undergraduate academic degree awarded by colleges and universities upon completion of a course of study lasting three to seven years (depending on institution and academic discipline). In some institutions and educational systems, some bachelor's degrees can only be taken as graduate or postgraduate degrees after a first degree has been completed. In countries with qualifications frameworks, bachelor's degrees are normally one of the major levels in the framework (sometimes two levels where non-honours and honours bachelor's degrees are considered separately), although some qualifications titled bachelor's degrees may be at other levels (e.g., MBBS) and some qualifications with non-bachelor's titles may be classified as bachelor's degrees (e.g. the Scottish MA and Canadian MD). The term "bachelor" in the 12th century referred to a knight bachelor, who was too young or poor to gather vassals under his own banner. By the end of the 13th century, it was also used by junior members of guilds or universities. By folk etymology or wordplay, the word "baccalaureus" came to be associated with "bacca lauri" ("laurel berry") in reference to laurels being awarded for academic success or honours.  Under the British system, and those influenced by it, undergraduate academic degrees are differentiated between "honours degrees" (sometimes denoted by the addition of "(Hons)" after the degree abbreviation) and non-honours degrees (known variously as "pass degrees", "ordinary degrees" or "general degrees"). An honours degree generally requires a higher academic standard than a pass degree, and in some systems an additional year of study beyond the non-honours bachelor's. Some countries, such as Australia, New Zealand and Canada, have a postgraduate "bachelor with honours" degree. This may be taken as a consecutive academic degree, continuing on from the completion of a bachelor's degree program in the same field, or as part of an integrated honours program. Programs like these typically require completion of a full-year long research thesis project.


Životopis.

Zřejmě již jako malá chtěla být herečkou, protože již v deseti letech debutovala v seriálu "Father Murphy" postavou Drussily Shannonové. Ve škole byla velmi pilná žačka, vždycky nosila dobré známky, ale byla velmi samotářská, jak sama řekla, vždy si raději hrávala sama, protože se více bavila, nikdy nevyhledávala větší skupinky. V skupinkách byla jen v kostele, když zpívala náboženské písně a prozradila, že byla v kostele velmi aktivní. Jinak všechen volný čas strávila s rodiči, zejména s otcem.

Kariéra.

Začátky.

V jedenácti letech zatoužila podobně jako jiné dívky v jejím věku hrát v seriálu "Little House on the Prairie" s Michaelem Landonem. Nakonec si ji Michael Landon všiml a zahrála si v pokračování seriálu: postavu Jenny Wilderové. Proslavila ji až role v seriálu "Our House", kde hrála s Deidre Hallovou a Wilford Brimleyem. Stalo se tak v roce 1986. Rok předtím se objevila ve filmu "Girls Just Want To Have Fun" s Helen Hunt a Sarah Jessicou Parker. V roce 1989 si zahrála ve filmu "Heathers" s Winonou Ryder.

"Beverly Hills 90210".

První velký úspěch přišel v roce 1990, kdy začala hrát jako 19letá v teenegerském seriálu "Beverly Hills 90210" postavu Brendy Walshové. Zahrála si po boku Jasona Priestlyho, Luka Perryho a Tori Spelling. Díky bulváru se brzy stala mediálně známou a populární herečkou. V seriálu hrála čtyři roky, v roce 1994 jej chtěla z neznámých důvodů opustit. Některé zdroje tvrdí, že Shannen to už nebavilo, a aby přestala hrát, přicházela na natáčení se zpožděním, hádala se se štábem, ba dokonce prý před líbacími scénami snědla cibuli. Štáb to nevydržel a prostě ji vyhodili.

"Čarodějky".

Další úspěšná role přišla v roce 1998, kdy se opět setkala s Aaron Spellingem, který jí nabídl postavu v mysteriózním seriálu "Čarodějky".  Že příběh měl být o třech sestrách čarodějnicích, které bojují proti démonům a ochraňují lidi bez magických sil, Shannen řekla o konkurzu na tento seriály i své nejlepší kamarádce Holly Marie Combs, která nakonec dostala roli Piper. Shannen hrála v seriálu tři roky, pak jej zřejmě ze stejných důvodů, jako v Beverly Hills opustila. Alyssa Milano o tomto říká: „Pohádala se s každým, s kým mohla.“ Shannen v seriálu režírovala také tři díly. Seriál po jejím odchodu pokračoval dalšími pěti řadami, až do roku 2006.

Další aktivity.

Po této události se Shannen opět začala věnovat filmu. Hrála ve filmech "Jay a mlčenlivý Bob vrací úder", "Another Day", "The Battle of Mary Kay" a .  V roce 2003 se zúčastnila televizní show "Beverly Hills 90210. The Reunion". Toto setkání bylo zaměřeno především na vzpomínky na seriál "Beverly Hills 90210".  Hostovala v televizní relací "Scare Tactics", konkrétně v první řadě a v druhé moderovala osm dílů, ale pak tuto show opustila.  V roce 2006 přijala nabídku televize Oxygen moderovat program "Breaking Up With Shannen Doherty". V této relací Shannen pomáhá mladým lidem vzpamatovat se z rozchodu a dát se do kupy. Tuto relaci uvádí dodnes.  V roce 2009 si zahrála ve třech dílech spin-offu "Beverly Hills 90210, ." V roce 2010 se zúčastnila reality-show "Dancing with the Stars". Jejím profesionálním tanečním partnerem byl Mark Ballas. Dvojice skončila na posledním místě a byla vyřazena v prvním kole.  V listopadu 2016 se připojila k obsazení seriálu "Heathers".  V roce 2019 si znovu zopakovala roli Brendy Walsh v sequelu "BH 90210," který měl premiéru dne 7. srpna 2019 na stanici Fox.

Osobní život.

V říjnu roku 1993 se provdala za Ashley Hamiltona, syna herce George Hamiltona. O rozvod zažádali v dubnu roku 1994. V roce 2002 se provdala za Ricka Salomona. Manželství bylo anulováno po devíti měsísích.  Dne 15. října 2011 se v Malibu provdala za fotografa Kurta Isarienka.  V roce 2015 jí byla diagnostikována rakovina prsu. V roce 2020 oznámila, že se jí po letech rakovina vrátila a je ve čtvrtém stádiu.

Shannen Maria Doherty (* 12. dubna, 1971, Memphis, Tennessee, USA) je americká televizní herečka, nejznámější svou rolí Brendy Walsh v "Beverly Hills 90210" (19990–1999) a "BH90210" (2019) a rolí Prue Halliwell v seriálu "Čarodějky" (1998–2001).

Shannen Maria Doherty (; born April 12, 1971) is an American actress, producer, and television director. She is known for her roles as Jenny Wilder in "Little House on the Prairie" (1982–1983), Maggie Malene in "Girls Just Want to Have Fun" (1985), Kris Witherspoon in "Our House" (1986–1988), Heather Duke in "Heathers" (1988), Brenda Walsh in "Beverly Hills, 90210" (1990–94) and again in "BH90210" (2019); and Prue Halliwell in "Charmed" (1998–2001).


Život.

Whitehead se narodil v Ramsgate v hrabství Kent v rodině anglikánského duchovního. Vystudoval na "Trinity College" v Camdridgi, kde po ukončení studií sám působil jako profesor matematiky. V letech 1911–1924 vyučoval aplikovanou matematiku a fyziku v Londýně a poté se na dalších 12 let stal profesorem filosofie na Harvardu. Od roku 1924 žil trvale v USA a plně se věnoval filosofii.

Myšlení a dílo.

Whiteheadův myšlenkový vývoj bývá rozdělován do tří období. V prvním (do první světové války) se věnoval především matematice. Vedle "Pojednání o obecné algebře" (1890) napsal se svým bývalým studentem Bertrandem Russellem slavné "Principia Mathematica" (1910), na jejich druhém vydání (1925) se však už nepodílel.  V druhém, londýnském období se Whitehead zabýval především fyzikou a filosofií vědy v dialogu s Einsteinovou teorií relativity a kvantovou teorií. Zároveň se věnoval také filosofii výchovy a napsal "Cíle výchovy" (1919). Kritizoval zejména mechanistické pojetí vzdělávání jako nabývání vědomostí. Mezi jeho nejvýznamnější filosofická díla patří "Věda a moderní svět" (1925).  Jeho nejznámější dílo, "Proces a realita" (1929), již spadá do třetího období, kdy Whitehead usiloval o syntézu vědeckého, etického a estetického pohledu na svět. Jedním z hlavních pojmů této procesuální filosofie, kterou označoval jako „spekulativní“, je událost. Tvrdí, že celý vesmír je tvořen předivem událostí, jež neustále vznikají a zanikají. Událost je jakési dynamické kvantum časoprostoru. Whiteheadovo kumulativní pojetí vesmíru zpětně ovlivnilo některé zakladatele kvantové mechaniky, např. Nielse Bohra.  Po emeritování roku 1937 Whitehead pokračoval v pravidelných neformálních seminářích pro studenty, které se konaly u něho doma. Sbírka jeho výroků, zaznamenaných při těchto setkáních, vyšla roku 1954 pod názvem "Dialogy". Po celý život se Whitehead věnoval také filosofii náboženství. Až do První světové války se sám pokládal spíše za agnostika, pak – i pod vlivem své irské ženy - inklinoval spíše ke katolictví, nebyl však církevně organizován.

Význam.

Whiteheadovo originální myšlení se těžko prosazovalo, nakonec však mělo značný vliv na filosofii vědy, výchovy i náboženství. Jeho důraz na pohyblivou a „živou“ povahu skutečnosti, inspirovaný Henri Bergsonem, vedl ke změně pohledu na společnost i Vesmír. Jeho pedagogické myšlenky zůstávají stále aktuální a jeho „procesuální teologie“ ovlivnila řadu myslitelů ve světě, z Čechů zejména Ladislava Hejdánka.

Alfred North Whitehead (15. únor 1861, Ramsgate, Kent, Velká Británie – 30. prosinec 1947, Cambridge, Massachusetts, USA) byl filosof, fyzik a matematik, který se zabýval logikou, matematikou, filosofií vědy a metafyzikou. Teprve v druhé polovině 20. století začal být uznáván jako jeden z nejvýznamnějších anglo-amerických filosofů.

Alfred North Whitehead (15 February 1861 – 30 December 1947) was an English mathematician and philosopher. He is best known as the defining figure of the philosophical school known as process philosophy, which today has found application to a wide variety of disciplines, including ecology, theology, education, physics, biology, economics, and psychology, among other areas.  In his early career Whitehead wrote primarily on mathematics, logic, and physics. His most notable work in these fields is the three-volume "Principia Mathematica" (1910–1913), which he wrote with former student Bertrand Russell. "Principia Mathematica" is considered one of the twentieth century's most important works in mathematical logic, and placed 23rd in a list of the top 100 English-language nonfiction books of the twentieth century by Modern Library.  Beginning in the late 1910s and early 1920s, Whitehead gradually turned his attention from mathematics to philosophy of science, and finally to metaphysics. He developed a comprehensive metaphysical system which radically departed from most of western philosophy. Whitehead argued that reality consists of processes rather than material objects, and that processes are best defined by their relations with other processes, thus rejecting the theory that reality is fundamentally constructed by bits of matter that exist independently of one another. Today Whitehead's philosophical works – particularly "Process and Reality" – are regarded as the foundational texts of process philosophy.  Whitehead's process philosophy argues that "there is urgency in coming to see the world as a web of interrelated processes of which we are integral parts, so that all of our choices and actions have consequences for the world around us." For this reason, one of the most promising applications of Whitehead's thought in recent years has been in the area of ecological civilization and environmental ethics pioneered by John B. Cobb.


Vývoj.

Původní římské kalendáře se označovaly podle prvních dvou králů římského království Romula a Numy Pompilia. Za republiky byl kalendář upraven. Původně měl jen 10 měsíců, po přibližně 30 dnech, přičemž zimní období o délce přibližně dvou současných měsíců nepatřilo do žádného speciálního měsíce. Později měl dvanáct měsíců tvořících dohromady 355 dnů. Pro vyrovnání s tropickým rokem se přibližně každý druhý rok vkládal pomocný měsíc "Mercedonius" o 28–29 dnech, a to „dovnitř“ měsíce Februaria – 5 dnů před jeho konec. Neexistovalo pravidlo pro vkládání Mercedonia ani pro jeho délku, stanovovali je určení kněží (pontifikové) podle svého uvážení a libovůle. Tak se stalo, že v době občanských válek na sklonku republiky, došlo k vynechání měsíců a rok se zcela rozešel s tropickým.  Nejvýznamnější reformu římského kalendáře provedl r. 45 př. n. l. Julius Caesar, který zavedl po něm nazývaný juliánský kalendář, čímž ukončil vzniklý zmatek. Jedná se o sluneční kalendář s 365,25 dny (každý čtvrtý rok je přestupný a má 366 dní), dvanácti měsíci a sedmidenním týdnem. Juliánský kalendář se v Evropě udržel po celý středověk a v upravené podobě gregoriánského kalendáře se používá dodnes.

Roky.

Římský letopočet se počítal „od založení města“ (latinsky "Ab urbe condita, AUC"), tedy města Říma, ke kterému mělo podle Tita Livia dojít 21. dubna roku 753 př. n. l. Pro převod z našeho letopočtu je potřeba: Obdobně lze převést opačným směrem (R = 754 - AUC, R = AUC - 753). Je však potřeba případně zohlednit jiný počátek roku (viz dále).  Rok původně začínal měsícem březnem (martius), na 1. ledna (januarius) byl začátek roku přesunut roku 190 př. n. l. Starší kalendář měl rok o délce jen 355 dní, kdy 12 lunárních měsíců bylo doplněno o jeden den. Rozdíl oproti délce slunečního roku (365 a 1/4 dne) byl vyrovnáván vkládáním hrudného (přestupného) měsíce o délce 23 a 22 dní každého druhého roku, roky tak měly střídavě délku 355, 378, 355 a 377 dní. Pontifikové, kteří spravovali kalendář, však často hrudný měsíc nevkládali a cyklus nebyl dodržován a měsíce se rozcházely s odpovídajícím ročním obdobím. Toto vyřešila až juliánská reforma, kdy byl zaveden rok o 365 dnech a každý čtvrtý přestupný rok o 366 dnech.  Používaly se ale i datace podle jiných událostí, jako založení Římské republiky, úřadů konsulů, císařů. To mělo význam zvláště v období, kdy vinou pontifiků byl kalendář uveden ve zmatek.

Měsíce.

Římský rok je rozdělen na 12 měsíců. Prapůvodně měl kalendář 10 měsíců (martius až december), později doplněné o januarius a februarius. Původně měsíce odpovídaly oběhu Měsíce (synodický měsíc) a tomu také odpovídalo dělení měsíců podle měsíčních fází: Kalendy o novoluní, Idy o úplňku. Kromě běžných měsíců se používal pomocný měsíc někdy nazývaný Marcedonius, kterým se vyrovnával posun lunárních měsíců vůči ročním obdobím. Tento měsíc se vkládal na konec roku po svátku Terminálií 23. února, zbývajících 5 dní měsíce února tak následovalo až po tomto vloženém měsíci.  Počátek roku v březnu zanechal stopu i po změnách kalendáře jednak v pojmenování měsíců, a také ve vkládání dne v přestupném roce na konec února (původně konec roku). Dvanáct měsíců se nazývá (počínaje lednem, jak bylo později zvykem):

Dny.

Dny v týdnu.

Římský kalendář znal později i dny v týdnu, které nazýval podle planet a jim odpovídajících božstev (tzv. pánů dne a pánů noci, popř. i pánů jednotlivých hodin):  Tyto názvy dní byly v křesťanské éře nahrazeny novými názvy. Pro neděli se používal termín "Dies dominica" (den Páně), pro sobotu "sabbatum" (z hebrejštiny), pro ostatní dny se používalo „pořadí všedních dní“, tj. pondělí byl „druhý všední den v týdnu“ – "feria secunda", úterý "feria tertia", středa "feria quarta", čtvrtek "feria quinta", pátek "feria sexta".

Dny v měsíci.

Každý měsíc měl tři významné dny, které se nazývaly Kalendy, Nony a Idy. Kalendy byly vždy první den v měsíci, zatímco Nony a Idy byly buď 5. a 13. den v měsíci (v lednu, únoru, dubnu, červnu, srpnu, září, listopadu a prosinci), nebo 7. a 15. (v ostatních měsících). Podle těchto tří dnů v měsíci se určoval každý den, a to tak, že se stanovilo, kolik dní chybí do nejbližšícho z nich.  Tedy např. datum "ante diem V. Nonas Martias" označoval 5. den do březnových Non (počítá se jak samotný den, tak i Nony), tedy 3. března. Pozor je třeba dát na druhou polovinu měsíce, protože např. 25. leden se označuje jako 8. den do únorových kalend (a. d. VIII Kal. Feb.), v názvu se tedy objeví měsíc únor, i když jde ve skutečnosti o leden.  Pokud datum připadá na jeden ze tří „klíčových dní“, pak se označuje prostě tímto dnem (v latině v ablativu): "Kalendis Januariis" (1. ledna), "Nonis Sextilibus" (5. srpna) atd.  Pokud datum připadá na jeden den před „klíčovým dnem“, pak se označuje slovem "pridie": "pridie Kalendas Januarias" (31. prosince), "pridie Idus Sextiles" (12. srpna).  Ve všech ostatních případech je potřeba odpočítat do nejbližšího klíčového dne, přičemž se do počtu dnů zahrnují i samotné datum, i „klíčový den“. Forma pak zní "ante diem … Kalendas Februarias" apod., vždy v akuzativu: "a.d. IV. Kal. Feb." se čte "ante diem quartum Kalendas Februarias" a označuje 4. den před únorovými kalendami, tj. 29. ledna.

Přestupné dny.

V případě přestupného roku se den navíc vkládá 6 dní před 28. únorem, tj. den "a.d. VI. Kal. Mar." se zdvojoval. Existoval tedy den "ante diem sextum Kalendas Martias", po něm "ante diem bisextum Kalendas Martias" a pak teprve "ante diem quintum Kalendas Martias".

Antický římský kalendář je kalendář, který se používal ve starověkém Římě. Jeho vývoj od lunisolárního k solárnímu kalendáři byl završen roku 45 př. n. l. zavedením juliánského kalendáře. Tento kalendář (po úpravě v roce 1582 zvaný gregoriánský) se spolu s křesťanstvím a jeho letopočtem rozšířil do mnoha zemí světa a je celosvětově rozšířený civilní kalendář.

The Roman calendar was the calendar used by the Roman kingdom and republic. The term often includes the Julian calendar established by the reforms of the dictator Julius Caesar and emperor Augustus in the late 1stcentury and sometimes includes any system dated by inclusive counting towards months' kalends, nones, and ides in the Roman manner. The term usually excludes the Alexandrian calendar of Roman Egypt, which continued the unique months of that land's former calendar; the Byzantine calendar of the later Roman Empire, which usually dated the Roman months in the simple count of the ancient Greek calendars; and the Gregorian calendar, which refined the Julian system to bring it into still closer alignment with the tropical year.  Roman dates were counted inclusively forward to the next of three principal days: the first of the month (the kalends), a day shortly before the middle of the month (the ides), and eight days—nine, counting inclusively—before this (the nones). The original calendar consisted of ten months beginning in spring with March; winter was left as an unassigned span of days. These months ran for 38 nundinal cycles, each forming an eight-day week (nine days counted inclusively, hence the name) ended by religious rituals and a public market. The winter period was later divided into two months, January and February. The legendary early kings Romulus and Numa Pompilius were traditionally credited with establishing this early fixed calendar, which bears traces of its origin as an observational lunar one. In particular, the kalends, nones, and ides seem to have derived from the first sighting of the crescent moon, the first-quarter moon, and the full moon respectively. The system ran well short of the solar year, and it needed constant intercalation to keep religious festivals and other activities in their proper seasons. This is a typical element of lunisolar calendars. For superstitious reasons, such intercalation occurred within the month of February even after it was no longer considered the last month.


Význam čtvrtku.

V byzantském ritu je čtvrtek dnem připomínky apoštolů a sv. Mikuláše.

Různé názvy čtvrtku.

I když český název „čtvrtek“ naznačuje, že týden začíná pondělkem, může se týden počítat i od neděle; potom je čtvrtek pátým dnem v pořadí, jak vysvítá ze středověkého latinského názvu "feria quinta" či z portugalského "quinta-feira".  Přesto, podle normy ISO 8601, je čtvrtek považován za čtvrtý den v týdnu. Podobně je tomu kromě češtiny i v ostatních slovanských jazycích (polsky "czwartek", rusky "четверг").  V klasické latině se čtvrtek označoval jako "Dies Jovis" (Jovův den), z čehož vznikly názvy čtvrtku ve většině románských jazyků (it. "Giovedì", špan. "jueves", fr. "jeudi" apod.). Anglické "Thursday" či německé "Donnerstag" pochází od jména germánského boha Thóra; znamená tedy „Thorův den“.  V bavorském nářečí je možné se setkat také s názvem „Pfinztag“, což je převzato z řeckého „pempte hemera“ (pátý den). Tento název měl eliminovat název vycházející ze jména pohanského boha Thóra.  Hindský název pro čtvrtek je "Guruvar", přičemž "Guru" je v sanskrtu název planety Jupiter.

Zajímavosti.

V Thajsku je barvou spojenou se čtvrtkem oranžová.  Sir Čtvrtek je název knihy a jméno protagonisty, autorem je australský sci-fi autor Garth Nix.

Čtvrtek v náboženství.

V hinduistickém náboženství je čtvrtek, který je nazýván "guruvar", běžně postním dnem, zvláště v různých částech severní Indie.  Kvakeři tradičně označují čtvrtek jako „pátý den“, aby se vyvarovali názvu „Thursday“, vycházejícím ze jména pohanského boha. Označení čtvrtka jako pátého dne v týdnu se používá také v islandštině, moderní řečtině, portugalštině a v moderních semitských jazycích.  V křesťanské tradici zelený čtvrtek je čtvrtkem před Velikonocemi – den, kdy se konala Poslední večeře.  Čtvrtek Nanebevstoupení Páně je 40. den po Velikonocích, kdy Ježíš Kristus vstoupil na nebesa.  Ve Spojených státech je Den díkůvzdání každoročním svátkem, který se slaví čtvrtý čtvrtek v listopadu.  První čtvrtek v roce spadá vždy do prvního týdne v roce (určuje ho).  V hovorové řeči (zvláště v Německu) bývá čtvrtek označován jako „malý pátek“, což je výraz, vyjadřující zřejmě radost z blížícího se konce pracovního týdne.

Astrologické znamení.

Astrologické znamení pro čtvrtek je stejné jako pro planetu Jupiter, což vyplývá i z názvu čtvrtku v románských jazycích.

Čtvrtek je označení pro čtvrtý den po neděli (odtud i jeho název). V českém občanském kalendáři je považován za čtvrtý den týdne, v tradičním židovském a křesťanském kalendáři je prvním dnem v týdnu neděle, čtvrtek je pátým dnem v týdnu.

Thursday is the day of the week between Wednesday and Friday. According to the ISO 8601 international standard, it is the fourth day of the week. In countries that adopt the "Sunday-first" convention, it is the fifth day of the week.


Historie.

Město Březová vzniklo kolem roku 1300. Bylo součástí svitavského panství, jež vlastnilo biskupství olomoucké. 1. srpna 1497 král Vladislav II. obci udělil status města. V 16. století nastal díky rozmachu soukenické výroby hospodářský vzestup města. Po roce 1784 zde prosperoval i průmysl lnářský. V polovině 18. století bylo město napojeno na říšskou silnici spojující Prahu a Brno, což přineslo další rozvoj oblasti. 1. ledna 1849 pak do města byla přivedena železniční trať Brno - Česká Třebová. Po poválečném odsunu Němců nastalo ve městě znatelné snížení počtu obyvatel a ekonomický úpadek, cílem politiky bylo dokonce vysídlení a asanování města, což se však nakonec nestalo. V roce 1960 byla k obci připojena tehdejší obec Dlouhá "(s místním národním výborem v České Dlouhé)" a osada Zářečí (patřící dosud k Brněnci), v letech 1976–1990 náleželo celé území Březové nad Svitavou k Brněnci  Po roce 1945 status města zanikl, v roce 1991 o jeho znovuudělení neúspěšně žádali. Další podání žádosti o znovupřidělení statusu města již bylo úspěšné a s účinností od 26. listopadu 1999 je Březová nad Svitavou opět městem.

Členění města.

Město se nečlení na části, má ale pět katastrálních území, která jsou zároveň základními sídelními jednotkami (ZSJ):  Z těchto 5 katastrů se na území Moravy nachází celé katastrální území Moravská Dlouhá, téměř celé katastrální území Březová nad Svitavou a bez svých některých okrajových parcel i téměř téměř celé katastrální území Muzlov a dále malé okrajové části katastrálních území Česká Dlouhá a Zářečí. Pro změnu v Čechách se nachází téměř celá katastrální území Česká Dlouhá a Zářečí, některé okrajové parcely k. ú. Muzlov a nepatrná část k. ú. Březová nad Svitavou.  Vesnice Muzlov v severozápadní části současného katastru města, byla po roce 1948 vysídlena a její území asanováno a zalesněno, a to z důvodu rozšíření ochranného pásma Brněnského vodovodu. Stejný osud měl potkat i samotné město, což však nakonec nebylo realizováno.

Vodní zdroj.

Na katastru Březové je významné vydatné prameniště podzemních vod. K jejich využití v Muzlově došlo na počátku 20. století. První březovský vodovod pro město Brno byl vybudován v letech 1911–1913, což mělo posléze negativní dopad na osudy přilehlého území. Obec Muzlov byla po roce 1948 vysídlena a asanována, podobný osud měl potkat i město Březovou. Tento první březovský vodovod je dodnes funkční technickou památkou.  Současná vodárenská soustava Březová II má (spolu s Vírským oblastním vodovodem a vodovodem Březová I) rozhodující podíl na zásobování obyvatelstva pitnou vodou v Jihomoravském kraji, především pro územní celky Brno-venkov a Brno-město, kde jsou dominantními vodárenskými soustavami a tvoří páteř rozvodného systému s napojeními skupinových a samostatných vodovodů a dále vodovodního systému města Brna.

Březová nad Svitavou (do roku 1949 jen "Březová", německy "Brüsau") je malé město po obou stranách historické česko-moravské zemské hranice, v Pardubickém kraji v okrese Svitavy. Katastrální území má výměru 1270 hektarů. Žije zde  obyvatel. Městem protéká řeka Svitava, která zde zčásti tvoří původní hranici Čech a Moravy. Město je součástí Mikroregionu Svitavsko.

Březová nad Svitavou (until 1949 Březová ) is a small town in Svitavy District in the Czech Republic. It is on the stretch of the Svitava river which historically marked the border between Bohemia and Moravia. It has 1,765 inhabitants (2011).


Typy.

Výše uvedené rozdělení na dva základní typy je sice názorné, představuje ale v jistém smyslu zjednodušení. Celkem běžně se lze setkat např. s rastrovacím TEM (tzv. STEM) nebo detektorem prošlých elektronů instalovaným na SEM.

Rozlišovací schopnost.

Rozlišení je mnohem důležitějším parametrem mikroskopu než jeho zvětšení. Pokud mikroskop nemá dostatečnou rozlišovací schopnost, nevede pouhé zvětšování k další informaci. Rozlišení vždy závisí na nastavení mikroskopu (např. urychlovacím napětí) a detekovaném signálu (např. SE). Je proto vhodné vždy uvést, za jakých podmínek bylo rozlišení dosaženo. Rozlišovací schopnost se demonstruje pomocí vhodných preparátů. U SEM je to nejčastěji zlato na uhlíkové podložce. Zlato a uhlík jsou voleny záměrně pro dosažení maximálního kontrastu obrazu způsobeného značným rozdílem v atomových číslech jednotlivých prvků. Následující obrázek byl vytvořen při urychlovacím napětí 15 kV a zvětšení 300 000×. Dosažené rozlišení je přibližně 1,2 nm. Nejmodernější přístroje dnešní doby jsou schopny dosáhnout rozlišení i pod 0,5 nm ale za cenu jistých omezení, např. vzorky musejí být velmi malé.  U TEM se rozlišení demonstruje například pomocí tenké fólie vhodně orientovaného krystalu křemíku. Rozlišení TEM s urychlovacím napětím 200kV se pohybuje okolo 0,2 nm v závislosti na pracovním módu a použitém detektoru. To je hodnota zhruba o řád lepší než pro SEM.

Využití.

Bez nadsázky lze říci, že elektronové mikroskopy patří mezi nejvšestrannější přístroje pro pohled do mikrosvěta. Využívají se v mnoha oblastech jako např. v materiálovém výzkumu nebo v biologických aplikacích. Mohou poskytnout komplexní informaci o mikrostruktuře, chemickém složení a o mnoha dalších vlastnostech zkoumaného vzorku. Rastrovací elektronové mikroskopy se využívají pro zobrazení a analýzu povrchů téměř libovolně velkých vzorků (je-li dostatečně velká vakuová komora pro jejich umístění). Transmisní elektronové mikroskopy nacházejí využití při pozorování a analýze vnitřní struktury vzorku a pro zobrazení jednotlivých atomů. Nutnou podmínkou pro použití TEM je, že vzorek musí být dostatečně tenký (10-500 nm) aby jím svazek elektronů prošel. Zjednodušeně lze říci, že TEM vidí více než SEM, ale na úkor složitější přípravy vzorků a obtížnější interpretace získaných snímků.

Elektronový mikroskop je obdoba světelného mikroskopu, ve kterém jsou ale fotony nahrazeny elektrony a skleněné čočky elektromagnetickými čočkami. Elektromagnetická čočka je v podstatě cívka, která vytváří vhodně tvarované magnetické pole. Jedním ze základních parametrů všech mikroskopů je jejich "mezní rozlišovací schopnost". Protože mezní rozlišovací schopnost je úměrná vlnové délce použitého záření a elektrony mají podstatně kratší vlnovou délku (viz vlnové vlastnosti elektronu) než má viditelné světlo, má elektronový mikroskop mnohem vyšší rozlišovací schopnost a může tak dosáhnout mnohem vyššího "efektivního zvětšení" (až 1 000 000×) než světelný mikroskop.

An electron microscope is a microscope that uses a beam of accelerated electrons as a source of illumination. As the wavelength of an electron can be up to 100,000 times shorter than that of visible light photons, electron microscopes have a higher resolving power than light microscopes and can reveal the structure of smaller objects. A scanning transmission electron microscope has achieved better than 50 pm resolution in annular dark-field imaging mode and magnifications of up to about 10,000,000× whereas most light microscopes are limited by diffraction to about 200 nm resolution and useful magnifications below 2000×.  Electron microscopes use shaped magnetic fields to form electron optical lens systems that are analogous to the glass lenses of an optical light microscope.  Electron microscopes are used to investigate the ultrastructure of a wide range of biological and inorganic specimens including microorganisms, cells, large molecules, biopsy samples, metals, and crystals. Industrially, electron microscopes are often used for quality control and failure analysis. Modern electron microscopes produce electron micrographs using specialized digital cameras and frame grabbers to capture the images.


Chemická podstata mýdla.

Mýdlo v užším slova smyslu, jehož podstatou jsou hydratované sodné nebo draselné soli vyšších karboxylových kyselin, je nejstarším a nejdéle používaným anionickým tenzidem na světě. Molekuly těchto solí obsahují nerozvětvený řetězec 10 až 22 atomů uhlíku. V důsledku toho mají dvě části s velice rozdílnými fyzikálněchemickými vlastnostmi.  Dlouhá alifatická část molekuly, tvořená uhlovodíkovým řetězcem methylenových skupin CH a zakončená skupinou methylovou CH je hydrofobní a nepolární; menší karboxylová skupina, tedy lipofobní část (buď neutrální –COOH, nebo ve formě aniontu –COO), je hydrofilní a polární. V důsledku toho mohou tvořit „propojovací můstek“ mezi částečkami hydrofobních látek (např. tuků a olejů) a hydrofilním prostředím, např. vodou, a tak vytvářet stabilní emulze nebo nepravé roztoky těchto látek ve vodě. Toto je základním mechanismem čisticího účinku mýdel.  Při rozpuštění mýdla ve vodě vzniká nepravý roztok, v němž molekuly mýdelných sloučenin vytvářejí shluky, zvané "mýdlové micely," v nichž jsou tyto molekuly seskupeny hydrofobními částmi do středu tohoto kulovitého útvaru a s hydrofilními karboxylovými skupinami na povrchu micely. Vzhledem k tomu, že část karboxylových skupin je ve formě aniontů, má povrch micely záporný náboj, což zabraňuje jejich spojování (koagulaci) a vypadávání z roztoku.  Kromě toho při rozpouštění dochází k částečné hydrolýze solí mastných kyselin  Protože je poslední rovnovážná reakce významně posunuta směrem vpravo, výsledný roztok obsahuje nezanedbatelné množství hydroxylových aniontů a proto reaguje bazicky (zásaditě).  Při kontaktu s částečkou tuku micela pohltí tuk do svého nitra a víceméně celou částečku obalí. Protože se nepolární části mýdlových molekul ponoří do tukového prostředí a jejich polární části stále ční do okolního prostředí, tuk se efektivně převede do roztoku. Tento proces, kdy jsou do micel mýdla (nebo obecněji tenzidu) včleňovány molekuly jiné látky (ať už se jedná o tuk, nečistoty, a jiné látky hydrofobního charakteru) nazýváme solubilizace.  Pokud je v použité vodě obsaženo větší množství rozpuštěných vápenatých nebo hořečnatých solí, např. hydrogenuhličitanu vápenatého (tvrdá voda), sráží se mýdlo z roztoku ve formě nerozpustných solí.  Proto je při použití tvrdé vody účinnost (zejména prací) mýdla snížená a z toho důvodu se používá změkčovadel vody (v nejjednodušším případě např. uhličitanu sodného (sody)). Moderní změkčovadla obsahují většinou komplexotvorné látky, zejména na bázi EDTA, které vážou kationty dvojmocných kovů žíravých zemin do chelátových komplexů.  V případě, že voda obsahuje značné množství solí alkalických kovů (např. mořská voda), je účinek mýdla také snížen. V tomto případě vysoká iontová síla roztoku způsobuje buď částečný, nebo úplný rozpad mýdlových micel.

Výroba mýdla.

Mýdlo se vyrábí procesem zvaným zmýdelňování nebo též saponifikace z přírodních nebo chemicky upravených tuků (či jiných lipidů) působením koncentrovaných roztoků hydroxidů alkalických kovů, např. hydroxidu sodného nebo draselného (louhů), nebo za tepla působením slabších zásaditých látek, jako je uhličitan sodný (soda) či uhličitan draselný (potaš).  Používá se tzv. "násada" (tuky živočišného i rostlinného původu). Někdy se rostlinné oleje, obsahující velký podíl nenasycených mastných kyselin, hydrogenací předem obohacují nasycenými mastnými kyselinami. Reakční směs se zahřívá na teplotu 80 až 100 °C buď v otevřených kotlích např. zaváděním přehřáté vodní páry, která současně směs promíchává, nebo nyní častěji v uzavřených tlakových nádobách (autoklávech) zahřívaných párou z vnějšku a opatřených mechanickými míchadly. Procesem zmýdelňování vzniká viskózní směs, nazývaná "mýdlový klih". Její viskozita může být upravena (tzv. "krácení mýdla)" přidáním chloridu sodného.

Sodná mýdla jádrová.

Při použití hydroxidu sodného nebo sody se po vychladnutí směsi dalším přidáním chloridu sodného (tzv. "vysolováním mýdla") zvýší iontová síla roztoku natolik, že se rozruší mýdelné micely a mýdlo se vyloučí ve formě pevné látky jako tzv. jádrové mýdlo, plovoucí na hladině roztoku, zvaného "mydlářský louh". Ten kromě vody a případných nečistot obsahuje chlorid sodný, zbytky nezreagovaného hydroxidu a glycerol, který je cenným vedlejším produktem výroby mýdla.  Oddělené jádrové mýdlo, které se vyrábí z tuhých tuků s malým podílem nenasycených mastných kyselin, se dále rafinuje opakovaným rozvářením s vodou a opětným srážením chloridem sodným, případně proplachováním zředěným louhem, zejména aby se zbavilo zbývajících stop glycerolu a soli a pak se lisováním zbaví větší části vody. Někdy se upravuje přidáním čistých mastných kyselin na požadované chemické složení. Mýdlo takto připravené obsahuje přibližně 70 až 80 % zmýdelněných mastných kyselin, přičemž mýdla s vyšším obsahem se používají pro přípravu "mýdel toaletních", zatímco s nižším jsou "mýdla jádrová" v užším slova smyslu, dříve používaná zejména k praní.  V jádrových a toaletních mýdlech převažují mastné kyseliny s 10 až 18 uhlíkovými atomy v molekule. Mýdla s převažujícími vyššími mastnými kyselinami (18 až 22 uhlíků) se používají především v mleté práškové formě jako přísady do moderních pracích prostředků pro automatické pračky k potlačení pěnivosti syntetických tenzidů.  Následné sušení mýdla probíhá většinou za sníženého atmosférického tlaku. případně rozprašováním v protiproudých sušicích věžích. Vysušené mýdlo (se zbytkovým obsahem asi 6 až 12 % vody) v podobě drobných granulí, lupínků nebo mýdlové moučky se dále upravuje. Pro "toaletní mýdla" se přidává menší množství tuků (především lanolin) ke snížení zásaditosti mýdla a k úpravě jeho mechanických vlastností (např. pevnosti a pružnosti), barví se pro zlepšení vzhledu a přidávají se esence a parfémy pro získání vůně, stabilizační látky, v omezené míře i dezinfekční látky a desodoranty. Obohacuje se také zpětně glycerinem, aby se zabraňovalo vysušování kůže. Výsledná směs se lisuje do požadovaných tvarů kusových mýdel.  Podle kvality se obvykle dělí na "luxusní", která bývají barvená, s kvalitními vonnými složkami a uložená v exkluzivních obalech, dále "výběrová", která mají sice také příjemnou vůni, ale horší celkovou úpravu a mýdla "prvotřídní", která mají omezenější parfemování. K nim se řadí i "dětská mýdla" s významně sníženým obsahem alkálií, aby nepoškozovala citlivou dětskou pokožku.  Speciálním druhem jsou "medicinální mýdla" s přídavkem účinných látek především pro léčbu kožních onemocnění. Patří mezi ně mýdla s přísadou tetraboritanu sodného(boraxu), síry a sirných sloučenin, dehtu aj. Řadí se mezi ně i "dezinfekční mýdla" se zvýšeným obsahem baktericidních látek, "fungicidní mýdla" s přídavkem protiplísňových (fungicidních) látek a "desinsekční mýdla" s prostředky proti ektoparazitům (např. vším).  Pro osoby s extrémně citlivou pokožkou jsou určena "antialergická mýdla", se sníženým obsahem cizích látek (parfémů, deodorantů).  Jiným zvláštním druhem takto vyráběných toaletních mýdel jsou abrazívní mýdla s přídavkem brusného prostředku (např. jemného písku nebo mleté pemzy); používají se k buď odstraňování odolné špíny z povrchu těla, nebo častěji k odstraňování ztvrdlé kůže (rohoviny), např. na chodidlech nohou.  "Mýdlové vločky," vyráběné ze stejných surovin jako toaletní mýdla, obsahují až 85 % mastných kyselin. Používají se dodnes pro ruční praní jemného prádla (např. hedvábného nebo vlněného).

Sodná mýdla klihová.

Jiný způsob zpracování nepoužívá vysolování k oddělení jádra od mýdlového klihu, který se po přidání potřebných přísad (pigmentů, parfémů atp.) nechá přímo ztuhnout ve formách do tvaru buď plochých desek, nebo hranatých tyčí na poloprůsvitnou hmotu, podobnou zakalené želatině. Získané bloky se řežou na kusy požadované velikosti a v razicích lisech se upravují do konečné podoby. Vznikají tak "transparentní mýdla" případně po přimíšení určitého podílu jádrového mýdla vznikají "mramorovaná mýdla."

Draselná mýdla mazlavá.

Při zmýdelňování rostlinných olejů bohatých na nenasycené kyseliny za použití potaše (řidčeji hydroxidu draselného) vzniká směs draselných solí mastných kyselin, která se nevysoluje a získaná mazlavá směs obsahuje i vzniklý glycerin. Tento druh mýdel může být připraven také přímou neutralizací směsi mastných kyselin uhličitanem draselným (potaší). Tato mýdla jsou měkčí než jádrová (díky většímu obsahu glycerinu), lépe rozpustná ve vodě, lépe pění (díky zbytkovému hydroxidu), ale mají menší prací účinnost. Obsahují také větší podíl mastných kyselin s kratšími uhlíkatými řetězci.  Tato mýdla se používala dříve při úklidových pracích (např. k mytí podlah), v textilním průmyslu a v čistírnách k praní textilií; dnes jsou pro tyto účely nahrazována syntetickými tenzidy. Určité množství draselných mýdel se používá ještě dnes též pro přípravu "medicinálních mýdel."

Výhody a nevýhody mýdel.

Pro řadu aplikací, zejména při praní prádla, ale též při výrobě prostředků osobní hygieny se v poslední době stále více prosazují syntetické tenzidy.  Výhody mýdel  Nevýhody mýdel

Historie mýdla.

Staří Sumerové, kteří dobře ovládali základy chemie, znali také přípravu mýdla působením alkalických žíravin na tuky. Nejstarším důkazem o používání mýdla může být archeologický nález babylonských keramických nádob, obsahujících látku podobnou mýdlu, a datovaný do doby kolem roku 2800 př. n. l. Z doby o 600 let mladší, kolem roku 2200 př. n. l., pochází z téže oblasti hliněná tabulka s návodem pro přípravu mýdla z vody, louhu a kassiového oleje. Mýdlo však nepoužívali k hygieně či praní oděvů, ale jako prostředek urychlující hojení ran. Z oblasti Mezopotámie se znalost mýdla dostala do Egypta a později na evropský kontinent, do Řecka.  Ebersův papyrus, pocházející z doby kolem roku 1550 př. n. l., uložený dnes v knihovně univerzity v Lipsku (Universitätsbibliothek Leipzig) a zabývající se lékařstvím starověkého Egypta, naznačuje, že se v té době Egypťané pravidelně koupali a používali směsi živočišných nebo rostlinných olejů se zásaditými solemi na vytvoření látky podobné mýdlu. Jiné starověké egyptské dokumenty se také zmiňují o tom, že látka podobná mýdlu se používala při úpravě vlny před jejím spřádáním. K podobným účelům jej používali také Féničané kolem roku 600 př. n. l.  Mydlárna se zbytky kusového mýdla byla nalezena také v ruinách Pompejí, zničených sopečnou erupcí Vesuvu v roce 79 n. l. Staří Římané však neznali použití mýdla k hygienickým nebo čisticím účelům. Nejstarší zmínka o mýdle, nazývaném v latině „sapo“, se objevuje u římského historika Plinia staršího v díle "Historia Naturalis, Liber XXVIII", kde se zmiňuje o jeho používání barbarskými kmeny Galů a Germánů, kteří směsi dřevěného popela (obsahujícího potaš) a kozího loje užívali jako pomády na vlasy. V souvislosti s tím je třeba zmínit zřejmě nepravdivou pověst, podle níž slovo "sapo" bylo odvozeno od stejnojmenného hory nacházející se nad Tiberou, kde se snad nacházelo obětiště, kde byla spalována obětní zvířata. Déšť údajně smýval popel z obětních hranic spolu se zbytky tuku ze zvířat až k řece, kde římské ženy praly prádlo a zjistily, že tento popel s lojem je výborným prostředkem na praní. Historikové však tuto legendu striktně odmítají jako vymyšlenou.  Teprve když ve 2. stol. n. l. slavný římský lékař Galenos upozornil na očistné vlastnosti mýdla, začalo se mýdlo používat i k osobní hygieně a mydlářství se stalo řemeslem.  Velcí znalci chemie, Arabové, připravovali mýdlo zejména z olivového oleje, ale také z aromatických olejů jako např. tymiánového. Poprvé k jeho výrobě použili jimi objevený a dodnes k tomu účelu používaný hydroxid sodný. Od počátku 7. stol. mýdlo vyráběli v Náblusu (Palestina), v Kufě a v Basře (Irák). Již tehdy mýdla barvili a parfemovali, používali kromě kusového mýdla i mýdlo tekuté. Vyráběli také speciální mýdlo na holení. Svými produkty zásobovali celou tehdejší jižní Evropu a Orient. Bylo velmi ceněno, i když jeho kvalita nebyla valná.  Ve 14. stol. pronikly na evropský trh výrobky mydlářů ze Španělska a z Itálie poněkud lepší kvality. Výroba mýdla z olivového oleje se dostala do Francie již v 16. stol. Velkým střediskem produkce mýdla byla v té době Marseille a termín „marseilleské mýdlo“ se pro bělené a parfemované tekuté i kusové prvotřídní mýdlo používá dodnes. Z jižních zemí se postupně výroba mýdla šířila i na sever Evropy, ale protože tamní výrobci, zejména v Anglii, severní Francii a Nizozemsku, používali místo olivového oleje rybí tuk, byla kvalita jejich mýdel horší.  V 17. a na začátku 18. století však byla voda a mýdlo považována za škodlivou pro lidský organismus, takže mýdlo bylo používáno výlučně při praní oděvů a v omezené míře při čištění příbytků. To se změnilo teprve v 19. století a pak zejména v průběhu 20. století.  Průmyslová velkovýroba mýdla založená na moderních znalostech chemie se začala rozvíjet počátkem 19. stol. V roce 1806 založil William Colgate v New Yorku koncern vyrábějící mýdlo nazvaný Colgate & Co. V roce 1872 Colgate dal na trh první moderní parfémované mýdlo. V téže době začali v Cincinnati společně podnikat William Procter a James Gamble. Další společnost vznikla na západě Spojených států nejprve pod názvem B. J. Johnson Co. Protože vyráběla mýdlo ze směsi palmového a olivového oleje, přejmenovala se v roce 1916 na Palmolive, ale později fúzovala na Colgate-Palmolive Co.

Mýdlo v Čechách.

V Čechách se až do vymření Přemyslovců mýdlo vyrábělo podomácku. Výroba mýdla byla běžnou součástí práce hospodyněk až do konce 17. století, ale již v době lucemburské vzniklo nové řemeslo, mydlářství. V roce 1464 byl v Praze založen cech mydlářů.  V roce 1848 zahájil ve svém domku v Rynolticích u Liberce výrobu mýdla tamější sedlák, řezník a uzenář Georg Schicht. V roce 1867 již zásoboval mýdlem celé severní Čechy. Jeden z jeho synů, Johann Schicht, vybudoval v roce 1882 velkou továrnu na výrobu mýdla v Novosedlicích u Ústí nad Labem, z níž se již před 1. světovou válkou stala největší továrna na zpracování tuků v kontinentální Evropě. Po 2. světové válce byla rodina Schichtů odsunuta a podnik byl zestátněn (dnešní Setuza).

Mýdlo je směs organických látek v pevné nebo kapalné formě, působící jako anionický tenzid, tedy látka, hromadící se ve fázovém rozhraní a snižující povrchové napětí vodných roztoků. Je používáno jako prostředek osobní hygieny, pro čištění povrchů (zejména odmašťování) a k praní prádla. V užším slova smyslu je to směs hydratovaných alkalických solí vyšších alifatických karboxylových kyselin (mastných kyselin) přírodního původu. Vzhledem k jejich některým nepříznivým vlastnostem jsou tyto chemické látky v moderních detergentech částečně nebo úplně nahrazovány syntetickými tenzidy (nazývanými saponáty), především na bázi nejrůznějších sulfonátů.

Soap is a salt of a fatty acid used in a variety of cleansing and lubricating products. In a domestic setting, soaps are surfactants usually used for washing, bathing, and other types of housekeeping. In industrial settings, soaps are used as thickeners, components of some lubricants, and precursors to catalysts.  When used for cleaning, soap solubilizes particles and grime, which can then be separated from the article being cleaned. In hand washing, as a surfactant, when lathered with a little water, soap kills microorganisms by disorganizing their membrane lipid bilayer and denaturing their proteins. It also emulsifies oils, enabling them to be carried away by running water.  Soap is created by mixing fats and oils with a base, as opposed to detergent which is created by combining chemical compounds in a mixer.  Humans have used soap for millennia. Evidence exists of the production of soap-like materials in around 2800 BC in ancient Babylon.


Vzhled.

Jde o relativně mohutný strom 60–70 m (80 m) vysoký, o průměru kmene 100–150 cm s nepravidelnou korunou a silnými vodorovně odstávajícími větvemi. Základem kořenového systému je mohutný hlavní kořen, který jde hluboko do půdy. Borka je hnědavá, podélně zbrázděná, v mládí hladká až šedohnědá. Velmi tenké a měkké 6–12 cm dlouhé jehlice vyrůstají ve svazečcích po pěti na brachyblastech a jsou na okraji pilovité, na bocích s 2–3 řadami průduchů) – bělavé proužky. Letorosty jsou tenké, zelenavé a jemně pýřité. Vejčité pupeny mají obvykle délky 5–7 mm, jsou červenavě žluté, s bělavým blanitým okrajem. Květenství jsou šišticovitá, samčí šištice jsou žluté, samičí růžové. Kvete od května do června. Šišky 7–15 cm velké, visící na konci větví po 1–3, dlouze stopkaté, převislé, se štítky žlutošedými, uprostřed rýhovanými. Semena vejčitá, hnědá, s proužkovaným křídlem.

Výskyt a ekologie.

Mimo svůj přirozený areál rozšíření (východní část USA a Kanady) je hojně rozšířena po celém světě pro svou vysokou produkční schopnost. I u nás je velmi častá v lesních porostech, kde v místech svého optima vytlačuje místní borovici lesní (České Švýcarsko, Hradec Králové). Je klasickou kolonizující dřevinou, pod jejímž porostem (podobně jako u akátu) se zmlazuje většinou pouze ona sama – i díky opadu jehličí. Trpí však, jako ostatní americké pětijehličné druhy, rzí vejmutovkovou ("Cronartium ribicola").  Velmi zvláštní je allopatrické rozšíření vejmutovky: Její hlavní areál zaujímá prostor od Newfoundlandu až po jižní konec Appalačských hor (Tennessee), zatímco jedna subpopulace pronikla dokonce až do jižního Mexika (Chiapas) a Guatemaly. Příčinou její prosperity i v těchto velmi teplých a suchých („neborových“) oblastech jsou patrně geny získané v subtropech předešlých geologických období.  Borovice vejmutovka je jediným stromem, se kterým tvoří symbiózu klouzek bílý.

Využití.

Borovice vejmutovka bývá vysazována jako okrasný strom v parcích a zahradách. Krom toho je vysazována v kulturních lesích jako zdroj velmi kvalitního dřeva. To je měkké, lehké, velmi trvanlivé a snadno štípatelné, lehce se obrábí (modelářské dřevo) a druhotně nepracuje (nesesychá se). Je trvanlivé v zemi i ve vodě, kde je podle některých údajů trvanlivější než dub. V Severní Americe se používá jako stavební a nábytkářské dřevo, dále k výrobě beden, latí, šindelů apod. Je důležitou surovinou pro výrobu celulózy, k výrobě sirek a jako palivo.

Borovice vejmutovka ("Pinus strobus") je jehličnatý strom pocházející z východní části Severní Ameriky, kde patří mezi hospodářsky nejvýznamnější druh borovice.

Pinus strobus, commonly denominated the eastern white pine, northern white pine, white pine, Weymouth pine (British), and soft pine is a large pine native to eastern North America. It occurs from Newfoundland, Canada west through the Great Lakes region to southeastern Manitoba and Minnesota, United States, and south along the Appalachian Mountains and upper Piedmont to northernmost Georgia and perhaps very rarely in some of the higher elevations in northeastern Alabama.  The Native American Haudenosaunee denominated it the "Tree of Peace". It is known as the "Weymouth pine" in the United Kingdom, after Captain George Weymouth of the British Royal Navy, who brought its seeds to England from Maine in 1605.


Charakteristika.

SSH umožňuje bezpečnou komunikaci mezi dvěma počítači, která se využívá pro zprostředkování přístupu k příkazovému řádku, kopírování souborů a též jakýkoliv obecný přenos dat (s využitím síťového tunelování). Zabezpečuje autentizaci obou účastníků komunikace, transparentní šifrování přenášených dat, zajištění jejich integrity a volitelnou bezeztrátovou kompresi. Server standardně naslouchá na portu TCP/22.  Označení „Secure Shell“ je mírně zavádějící, protože nejde ve skutečnosti o náhradu shellu ve smyslu interpret příkazů. Název byl odvozen z existujícího programu rsh, který má podobné funkce, ale není zabezpečený.

Historie.

Po útoku odchytáváním hesel na počítačovou síť helsinské Technické univerzity (Helsinki University of Technology, Finsko) navrhl Tatu Ylönen první verzi protokolu (SSH-1). V červnu 1995 jej pak uveřejnil včetně zdrojových kódů jako freeware. Do konce roku 1995 se rozrostla základna uživatelů na 20 000 v padesáti zemích.  V prosinci 1995 Ylönen založil společnost SSH Communications Security a začal vyvíjet SSH a další bezpečnostní nástroje. Původní verze SSH používala části svobodného software (např GNU libgmp), avšak pozdější verze se od těchto závislostí oprostily a změnily se v proprietární software, který byl vydáván pod uzavřenou licencí.  V roce 1996 byla vyvinuta vylepšená verze protokolu SSH-2, která je nekompatibilní s SSH-1. Novinkami v druhé verzi byla zvýšená bezpečnost, která byla zajištěna např. výměnou klíčů pomocí Diffie-Hellman algoritmu () nebo přísnou kontrolou integrity dat pomocí MAC funkce. Novou vlastností SSH-2 je také možnost řídit libovolný počet shellů pomocí jednoho SSH spojení.  Vývojáři, kteří chtěli používat volně šiřitelnou verzi SSH, se v roce 1999 vrátili ke starší verzi 1.2.12 původního SSH, která byla jako poslední vydána jako open source software. Na tomto základě byl dále vyvíjen OSSH Björna Grönvalla. Krátce na to vývojáři OpenBSD vytvořili fork kódu OSSH, udělali v něm rozsáhlé změny a vytvořili tak OpenSSH, které bylo vydáno v OpenBSD verze 2.6. Od této verze byl vytvořen branch OpenSSH, který umožňoval portování i na jiné operační systémy.  Ke konci roku 2000 využívaly SSH přibližně 2 milióny uživatelů.  V roce 2005 se OpenSSH stalo jednou z nejpopulárnějších SSH implementací na mnoha operačních systémech. OSSH se zároveň stalo zastaralým.  V roce 2006 byl protokol SSH-2 navržen jako Internetový standard, který publikovala pracovní skupina IETF „secsh“ jako RFC 4252.

Použití.

SSH je používáno jako bezpečná náhrada starších protokolů a nabízí i nové vlastnosti:

Architektura.

Protokol SSH-2 má dobře navrženou vnitřní architekturu () rozdělenou na oddělené vrstvy. Otevřená architektura nabízí významnou flexibilitu umožňující použití SSH nejen pro zabezpečený shell. Funkce transportní vrstvy samotné je srovnatelná s TLS (Transport Layer Security). Vrstva autentizace uživatele je navržena pro snadné rozšíření vlastními autentizačními metodami. Vrstva spojení nabízí použití více podružných relací přenášených jedním SSH spojením, které je srovnatelné s BEEP (Block Extensible Exchange Protocol) a kteroužto vlastnost TLS nenabízí.

Transportní vrstva.

Transportní vrstva () zajišťuje počáteční výměnu klíčů, serverovou autentizaci, kompresi a ověření integrity. Poskytuje vyšší vrstvě prostředí pro posílání a přijímání nešifrovaných až 32,768 bytů dlouhých paketů dat (prostý text, delší mohou být povoleny implementací). Transportní vrstva také zajišťuje opětovnou výměnu klíčů – obvykle po 1 GB přenesených dat nebo po uplynutí 1 hodiny, podle toho, co nastane dříve.

Vrstva autentizace uživatele.

Vrstva autentizace uživatele () zajišťuje autentizaci klientů, která může být provedena mnoha způsoby. Samotná autentizace je řízena SSH klientem, server pouze reaguje na autorizační požadavky od SSH klienta. Do nejpoužívanějších metod autentizace patří metody:

Vrstva spojení.

Vrstva spojení () definuje koncept kanálů, požadavků kanálů a globálních požadavků skrze které jsou poskytovány SSH služby. Jedno SSH spojení může hostovat více kanálů zároveň, kdy každý může přenášet data v obou směrech. Požadavky kanálů jsou použity pro přenos mimopásmových dat, jako jsou např. změna velikosti terminálového okna nebo návratový kód procesu na straně serveru. SSH klient si může pomocí globálního požadavku vyžádat forwardování (tunelování) portu na straně serveru. Standardní typy kanálů zahrnují:

SSHFP záznamy v DNS.

SSHFP záznamy v DNS () poskytují veřejné otisky klíčů, které usnadňují ověření autenticity hosta (tj. protistrany).

Bezpečnostní výstrahy.

Protokol SSH-1 byl označen za zastaralý kvůli bezpečnostním nedostatkům (např. možnost útoku man-in-the-middle), a proto by jeho použití by mělo být explicitně znemožněno. Současná situace je taková, že většina moderních serverů a klientů používá SSH-2, ale stále existují některé organizace, které používají software bez podpory SSH-2 a tudíž není možné podporu SSH-1 úplně odstranit.  U všech verzí protokolu SSH je velmi důležité, aby neznámý veřejný klíč byl před jeho schválením řádně ověřen, jinak může dojít k dešifrování důvěrných informací a útokům typu man-in-the-middle.  V srpnu 2018 bylo upozorněno na špatné hashování privátních klíčů, takže lze jejich ochranu heslovou frází snadno prolomit. Doporučuje se klíč uložit v bezpečnějším formátu.  Stejně jako každý šifrovaný protokol, může být SSH považováno za bezpečnostní riziko pro firmy nebo vlády, které nevěří svým zaměstnancům a chtějí mít jejich komunikaci pod kontrolou. Navíc má SSH v sobě zabudované jednoduché mechanismy pro vytváření tunelovaných spojení, skrze které lze přenášet velké objemy dat a vytvářet tak nežádoucí vstupní body, které mohou sloužit k úniku důležitých informací nebo k průniku do vnitřní sítě. Stejně tak mohou být tytéž vlastnosti užitečné (např. šifrování služeb jako je POP3 nebo IMAP prostým použitím SSH tunelu), protože je u jiných protokolů nenajdeme.  Vzhledem k mnoha vlastnostem, které protokol SSH nabízí, se povolení průchodu SSH přes firewall může stát vážným bezpečnostním rizikem. Kromě přesměrováním portů totiž některé implementace SSH přímo podporují Layer2 VPN, což umožňuje efektivní spojení dvou vzdálených ethernetových sítí, jako by byly připojeny ke stejnému switchi. V současnosti se hledá řešení těchto problémů.

Autentizace pomocí veřejného klíče.

Pro autentizaci uživatele je možné v SSH použít veřejný klíč. Nejprve je vygenerován pár šifrovacích klíčů – privátní (soukromý) klíč a veřejný klíč. Privátní je bezpečně uložen u uživatele a je chráněn heslovou frází. Veřejný klíč je uložen na cílový server (typicky do domácího adresáře uživatele, v unixových systémech do souboru codice_1). Při pokusu o přihlášení server veřejným klíčem, který má k dispozici, zašifruje blok náhodných dat (tzv. výzvu typu challenge-response), kterou nelze snadno odvodit nebo uhádnout a pošle ji klientovi. Klient výzvu pomocí privátního klíče dešifruje a dešifrovanou ji pošle zpět serveru. Pokud je výzva správně rozšifrována, má tím server ověřeno, že klient má k dispozici privátní klíč, který odpovídá veřejnému klíči, který má server dispozici, a tudíž může přístup schválit (autorizovat). Pokud výzva nebude správně rozšifrována, bude přístup pro klienta zamítnut. Z toho plyne, že privátní klíč neopustí klientův počítač, tudíž se nemůže stát, že by ho někdo odcizil při přenosu po síti, a přesto může dojít k ověření autenticity klienta a umožnění přístupu.

Příklady.

běžné přihlášení.

Uživatel Bob se přihlašuje na alicePC pod jejím jménem v rámci lokální sítě, nebo má-li alicePC veřejnou IP adresu (zda na alicePC běží ssh démon/server lze ověřit výpisem codice_2):

port forwarding.

V případě, kdy alicePC ani bobPC veřejnou IP adresu nemá, je potřeba využít zařízení, které ji má - walterPC. Oba se tedy přihlásí na Walterův stroj a Bob se z něj dostane na alicePC. Neboť běžný uživatel nemůže manipulovat s porty nižšími než 1024 a z bezpečnostních důvodů root přihlášení pomocí ssh nemívá povoleno, je třeba, aby ssh server Alice naslouchal např. na portu 6262. Do souboru codice_4 stačí přidat řádek codice_5 (po změně nastavení je třeba službu restartovat). Nyní:

Shrnutí.

SSH program je dnes běžně používán při vzdálené práci a pro vzdálenou správu. Klient se při navázání spojení připojuje k SSH démonu (SSH daemon, sshd). SSH démon podle svého nastavení rozhoduje, zda spojení přijme, jakou formu autentizace bude požadovat, případně na kterém portu bude naslouchat. Implementace SSH klientů i serverů (SSH démon) je dostupná téměř pro jakoukoliv platformu. Většinou jsou dostupné jak komerční, tak i Open Source varianty.  O oblíbenosti svědčí i to, že koncem roku 2000 používalo SSH 2 000 000 uživatelů.

SSH (Secure Shell) je v informatice označení pro program a zároveň pro zabezpečený komunikační protokol v počítačových sítích, které používají TCP/IP. SSH byl navržen jako náhrada za telnet a další nezabezpečené vzdálené shelly (rlogin, rsh apod.), které posílají heslo v nezabezpečené formě a umožňují tak jeho odposlechnutí při přenosu pomocí počítačové sítě. Šifrování přenášených dat, které SSH poskytuje, slouží k zabezpečení dat při přenosu přes nedůvěryhodnou síť, jako je například Internet.

Secure Shell (SSH) is a cryptographic network protocol for operating network services securely over an unsecured network. Typical applications include remote command-line, login, and remote command execution, but any network service can be secured with SSH.  SSH provides a secure channel over an unsecured network by using a client–server architecture, connecting an SSH client application with an SSH server. The protocol specification distinguishes between two major versions, referred to as SSH-1 and SSH-2. The standard TCP port for SSH is 22. SSH is generally used to access Unix-like operating systems, but it can also be used on Microsoft Windows. Windows 10 uses OpenSSH as its default SSH client and SSH server.  Despite popular misconception, SSH is not an implementation of Telnet with cryptography provided by the Secure Sockets Layer (SSL).  SSH was designed as a replacement for Telnet and for unsecured remote shell protocols such as the Berkeley rsh and the related rlogin and rexec protocols. Those protocols send information, notably passwords, in plaintext, rendering them susceptible to interception and disclosure using packet analysis. The encryption used by SSH is intended to provide confidentiality and integrity of data over an unsecured network, such as the Internet, although files leaked by Edward Snowden indicate that the National Security Agency can sometimes decrypt SSH, allowing them to read, modify and selectively suppress the contents of SSH sessions.  The IANA has assigned TCP port 22, UDP port 22 and SCTP port 22 for this protocol.


Jednoduché šoupátko.

Nejjednodušší šoupátko je oválné nebo obdélníkové víko, které pouze překrývá desku s uzavíraným otvorem. Povrchy, kterými se šoupátko a deska dotýkají, musí být dokonale rovné. Většinou tlakem uzavíraného média, ale někdy také tlakem pružiny, vodítky, nebo jen vlastní vahou, je šoupátko přitlačováno k základní desce. Otevírání, zavírání či jemnější regulace se provádí posunem šoupátka po desce tak, aby se měnilo zakrytí otvoru. Na tomto principu fungují například některá stavidla na rybnících.

Třecí síla.

Je třeba připomenout, že pokud má uzavírané médium před šoupátkem velký tlak, může být kvůli tření potřeba k posunu šoupátka velké síly. Tato síla je přímo úměrná rozdílu tlaků, ploše šoupátka a koeficientu tření mezi šoupátkem a deskou.

Šoupátka parních regulátorů.

První šoupátka parních regulátorů odpovídala popisu jednoduchého šoupátka. S postupujícím vývojem parních strojů se vyvíjela i šoupátka. Prvním zlepšením byla úprava tvaru hrany otvoru i šoupátka výřezy ve tvaru proti sobě jdoucích písmen V. Velikost otvoru se tak zvětšovala nejprve pomalu a teprve později rychle. To umožnilo jemně regulovat malé průtoky páry.

Odlehčovací šoupátko.

Se zvětšováním tlaků páry a průtočných průřezů se zvyšovala i třecí síla mezi šoupátkem a deskou. Větší šoupátko proto později sloužilo jako základní deska pro menší odlehčovací šoupátko. To se nejprve otevřelo menší silou a pustilo do prostoru nad šoupátky páru. Díky tomu klesl rozdíl tlaků a velké šoupátko bylo možno ovládat také výrazně menší silou.  Další vývoj parních regulátorů se ubíral k dokonalejším pístovým a ventilovým zařízením, jako je například normalizovaný regulátor.

Šoupátka rozvodů parních strojů.

Šoupátka zajišťují v parních strojích vnitřní rozvod páry (Vizte Lokomotivní rozvody). Ta musí v různé okamžiky zakrývat zároveň dva kanály, vedoucí na obě strany pístu a navíc umožňovat vpouštění i vypouštění páry.

Plochá šoupátka.

Jako první byla používána plochá šoupátka. Pro tyto účely mají relativně široká sedla na předním a zadním okraji. Sedla jsou schopna úplně zakrýt kanály do válce. Mezi sedly je vybrání pro odvod páry, čerstvá pára je přiváděna nad šoupátko. Uspořádání rozvodu s plochým šoupátkem má výhodu v tom, že ve válci nemůže nastat nebezpečný přetlak (například při špatně nastaveném vnějším rozvodu) - pokud by to hrozilo, šoupátko zafunguje jako bezpečnostní ventil, přetlakem se nadzdvihne a vyrovná tlak. Nevýhodou jsou energetické ztráty třením a relativně velké rozměry šoupátek pro velké průtoky páry.

Pístová šoupátka.

Plochá šoupátka začala být nahrazována počátkem dvacátého století v parních strojích šoupátky pístovými. Dosedající plochy šoupátek byly nahrazeny písty na společné tyči a původní sedlová deska s otvory se změnila ve stěnu válce s výřezy. Tlaky působící na tato šoupátka byly vyrovnané, a tak byly výrazně omezeny třecí síly. Protože ale pístové šoupátko není schopno plnit funkci bezpečnostního ventilu, musely být válce vybaveny zvlášť přidanými ventily venku na válci.

Pístová šoupátka parních lokomotiv.

Nejdále postoupil vývoj pístových šoupátek u parních lokomotiv. U nich bylo třeba zajistit nejen funkci šoupátek při jízdě výkonem, ale i vyrovnávání tlaků ve válcích při jízdě výběhem (bez přívodu páry). U plochých šoupátek docházelo k vyrovnávání tlaků samočinně jejich nadzdvižením. U pístových šoupátek bylo nutné doplňovat vyrovnávače tlaku různých konstrukcí. Tuto nevýhodu odstranilo až šoupátko Trofimov. Toto šoupátko pracuje s vnitřním vstupem páry, písty jsou u tohoto šoupátka uloženy na pístnici pohyblivě. Pokud je regulátor otevřen, tlak páry drží písty v jejich pracovní poloze, při jeho zavření písty šoupátka zůstanou v krajní poloze blíže středu válce a prostor před a za pístem parního stroje se tak propojí.

Šoupátka vysokorychlostních strojů.

Konstrukce pístového šoupátka pro vysokorychlostní stroje vychází z následujících potřeb:

Porter-Allenova konstrukce.

Porter-Allenova konstrukce má rozděleny šoupátka a šoupátkové komory na plnící [5] a odpouštěcí stranu [4], přičemž obě skupiny pracují pro společný válec [6]. Snížení hmotnosti je dosaženo zmenšením rozměrů šoupátek, zlepšení plnění je dosaženo dvojitou konstrukcí každého šoupěte. šoupátkové tyče [2] a [3] pracují protiběžně, funkce pístní tyče [1] je shodná jako u jiných parních strojů.

Corlissova konstrukce.

Corlissova konstrukce používá pro rozvod páry rotační šoupátka (vykonávají pouze kyvný pohyb). Tlaková pára [1] vstupuje do komory pro plnící šoupátka [2], odtud do pístu [6] a prostoru válce [7]. Expandovaní pára je vytlačována přes odpouštěcí šoupátka [3] do výstupní komory [4]. Funkce pístní tyče [5] je shodná jako u jiných parních strojů.

Šoupátko, hovorově také někdy šoupě, je součást některých druhů uzávěrů, regulátorů a vnitřních rozvodů parních strojů. Slouží k uzavírání, nebo propojování kanálů, kterými proudí provozní látka.

The slide valve is a rectilinear valve used to control the admission of steam into, and emission of exhaust from, the cylinder of a steam engine.


Vzhled.

Smrk ztepilý je statný stálezelený jehličnatý strom s rovným kmenem, který je v mládí pokrytý hladkou, světlehnědou kůrou, která se s přibývajícím věkem mění v šedohnědou až červenohnědou šupinovitou rozpukanou borku. Koruna je štíhle jehlancovitá, větve v ní vyrůstají v pravidelných přeslenech. Kořenový systém je plochý a mělký, bez hlavního kořene, lze jej dobře studovat na vyvrácených exemplářích. Dorůstá výšky až 50 m.  Jehlice jsou 10–25 mm dlouhé, 1 mm široké, na průřezu čtyřhranné a na konci zašpičatělé.  Rozmnožovací orgány jsou jako u ostatních nahosemenných rostlin šišticovité. Žluté samčí šištice vyrůstají v paždích jehlic na loňských větévkách, načervenalé samičí vyrůstají na konci letorostů v horních patrech koruny. Původně rostou směrem nahoru, ale ještě před opylením se mění na převislé (na rozdíl od šištic jedle bělokoré). Šišky jsou podlouhlé, nerozpadavé, s tuhými šupinami, dozrávají na podzim v prvním roce a po vysemenění opadávají v celku.

Kultivace.

Smrk ztepilý a jeho keřovité kultivary jsou vysazovány v parcích a zahradách jako okrasná rostlina. Smrk je pěstován v hospodářských lesích jako cenný zdroj dřeva. Často byl vysazován ve formě monokultury, ale od ní se pro její některé nepraktické vlastnosti (nízká akumulační schopnost srážek v ekologicky nevyzrálých společenstvech, náchylnost k polomům a škůdcům zejména kůrovci /v teplejších oblastech/ atd.) již začíná ustupovat.

Využití.

Dřevo je hlavním produktem smrku. Využívá se v papírnictví, nábytkářství, stavitelství, v chemickém průmyslu, při vytápění atd. Jehličnatá pilařská kulatina patří spolu s vlákninou z hlediska dodávaného množství k nejdůležitějším sortimentům českého lesního hospodářství.Vzhledem k zastoupení smrku ve středoevropských lesích a jeho dobrým produkčním vlastnostem je tedy smrkové dříví nejběžněji používaným a obchodovaným stavebním dřívím v Česku.  Speciální využití nachází smrkové dřevo při výrobě hudebních nástrojů, zejména vrchních desek smyčcových (housle, violy atd.) a strunných (klasické a akustické kytary) nástrojů a rovněž klávesových nástrojů (klavír). Toto tzv. rezonanční dřevo podléhá značnému množství výběrových kritérií, jako je množství ročních přírůstků dřeva, rovnost vláken, fyzikálním vlastnostem (váha, pevnost aj.), estetickým kritériím ad.  Mladá rostlina do výšky 250 cm se využívá jako oblíbený vánoční stromek, zelené větvičky se používají jako samostatná dekorace nebo k vazbě věnců a kytic. Silice jsou využívány v léčitelství jako přísada do koupelí, při plicních chorobách a při revmatismu. Pryskyřice se dříve sbírala a využívala průmyslově.

Kultivary.

Pro ozdobné účely bylo vypěstováno velké množství forem a kultivarů s různými vlastnostmi.

Smrk ztepilý ("Picea abies") je statný stálezelený jehličnatý strom, který byl původně rozšířen ve střední a jihovýchodní Evropě (od Alp po Balkán), kde tvořil spolu s dalšími dřevinami horské a podhorské lesy. V nižších polohách byl smrk přirozenou součástí porostů mokřin a rašelinišť nebo obsazoval kaňonovitá údolí s teplotní inverzí. Souvislé původní porosty se nacházely v severní a severovýchodní Evropě, kde sahaly od Norska přes Polsko až na východ po Bělorusko a horní Povolží. Smrk ("Picea abies") je jednou z nejběžnějších a ekonomicky nejdůležitějších dřevin v severní a střední Evropě. To je dáno tím, že je smrk (v Česku již od poloviny 18. století, viz také článek Lesnictví) s oblibou vysazován v hospodářských lesích. Díky dobrým produkčním vlastnostem umožnilo jeho zavádění lesníkům významně zvýšit produkci dříví. Ovšem plošné zavádění smrkových a borových porostů s nedostatečnou příměsí ostatních dřevin v kombinaci se slabou porostní výchovou, jednostranně zaměřenou na kvalitu dříví, vedlo v minulosti zároveň k rozsáhlým hmyzím kalamitám a nebývalému nárůstu větrných polomů nebo škodám mokrým sněhem. Jako okrasný strom je smrk pěstován ve vhodných klimatických podmínkách téměř po celém světě.

Picea abies, the Norway spruce or European spruce, is a species of spruce native to Northern, Central and Eastern Europe. It has branchlets that typically hang downwards, and the largest cones of any spruce, long. It is very closely related to the Siberian spruce ("Picea obovata"), which replaces it east of the Ural Mountains, and with which it hybridises freely. The Norway spruce is widely planted for its wood, and is the species used as the main Christmas tree in several cities around the world. It was the first gymnosperm to have its genome sequenced, and one clone has been measured as 9,560 years old.  The Latin specific epithet "abies" means “fir-like”.