Život.

Józef Ignacy Kraszewski se narodil roku 1812 Varšavě, ale dětství strávil na otcově statku u Pružan v tehdejší grodněnské gubernii (dnes v Bělorusku). Rozhodující vliv na jeho vychování měla jeho babička a prababička, které měly hluboký zájmem o literaturu i o politiku. Roku 1822 začal navštěvovat školu v Białe, od roku 1826 v Lublině a v letech 1827–1829 ve Svisloči, kde ukončil gymnázium. Na Vilniuské univerzitě pak studoval filozofii a literaturu a začal vydávat svá první díla, která však nebyla kritikou příznivě přijata. Za listopadového povstání v roce 1830 byl Kraszewski pro ilegální činnost zatčen a vězněn až do počátku roku 1832 (pro slabé zdraví strávil většinu tohoto času ve vězeňské nemocnici). Po propuštění musel nejprve žít pod policejním dohledem ve Vilniusu, ale roku 1833 mu bylo povoleno vrátit se na otcův statek. Roku 1838 se oženil s Žofií Woroniczównou, neteří varšavského primase a odjel se svou ženou do Volyně, kde hospodařil na svých statcích. Roku 1839 získal své první literární vítězství románem "Poeta i świat" (Básník a svět).  Protože Kraszewski hodlal vytvořit nové literární středisko pro Volyň, Podolí a Litvu, vydával v letech 1841–1851 ve Vilniusu literární a vědecký časopis "Ateneum", kolem něhož seskupil několik set předních spolupracovníků. Když toto literární hnuti skončilo nezdarem, přenesl Kraszewski sovu činnost do Varšavy, kde se stal spolupracovníkem "Gazety Warszawskiej" a později téměř všech temnějších časopisů. V té době se v jeho pracích začal projevovat vliv Dickensův, Balzacův a Gogolův a Kraszewski uveřejnil řadu svých vrcholných děl. Ačkoliv byl horlivým vyznavačem katolicismu, dospěl pod vlivem Hegela k názoru, že katolicismus nevylučuje pokrok. Rozešel se proto se svými konzervativně klerikálními přáteli, působícími v duchu smíření s Ruskem, přestěhoval se roku 1853 do Žitomiru, jakožto duchovního střediska Volyně a stal se zde kurátorem místních škol i divadelním inspektorem. Zabýval se rovněž problematikou nevolnictví a byl členem výboru pro osvobození selského stavu, přestože nebyl zastáncem jeho náhlé úplné svobody.  Roku 1859 se Kraszewski vrátil zpět do Varšavy a převzal zde redakci "Gazety Polskiej". Za tzv. lednového povstání v roce 1863 byl vypovězen z ruského Polska. Usadil se v Drážďanech, kde neúnavně hájil polské zájmy, což mu přineslo mnoho nepřátel ale také široké mezinárodní uznání. Vedle románů a povídek psal brožury, přednášel a vydával časopis "Hasło", takže jeho vliv na polskou společnost zůstal nezměněn. Roku 1883 byl Kraszewski pro podezření ze špionáže pro Francii v Drážďanech zatčen, odsouzen na tři a půl roku do žaláře a uvězněn v Magdeburku. Když zde těžce onemocněl, byl roku 1885 propuštěn na kauci a léčil se v Itálii. Zemřel roku 1887 v Ženevě.  Je pochován v kryptě Kostela sv. Archanděla Michaela a sv. Stanislava na Skałce v Krakově.

Dílo.

Józef Ignacy Kraszewski patří rozsahem své tvorby k unikátním zjevům světové literatury. Počet titulů jeho vydaných děl přesahuje 300 (což je přes 500 svazků a s časopiseckými pracemi, s korespondencí a s literárními úvahami bychom došli k počtu přes 600 svazků). Doménou jeho literární tvorby, vycházející z počátku ještě z romantismu, je kronikářský (mnohdy až dokumentární) román s již realistickým přístupem k tématu, vycházející z důkladného studia materiálu. Řadu románů věnoval sociální problematice vesnice (poměr šlechtického statkáře a rolnictva často komplikovaný milostnými vztahy). Kromě toho napsal celou řadu historických románů, ve kterých zobrazil téměř všechna období polských dějin do konce 18. století, a je tak považován za Sienkiewiczova předchůdce. V uměleckém ohledu se však Kraszewskému mnohdy nedostává (hlavně kvůli tvůrčímu chvatu) náležité hloubky, barvitosti, psychologické jednoty a kompoziční propracovanosti. Díky čistému jazyku a jasnému slohu byla však jeho díla čtenářsky velmi úspěšná a Kraszewskému se podařilo vytlačit z rukou polských čtenářů konzumní, zejména francouzskou literaturu, v čemž tkví jeho největší význam.  Kraszewski byl též autorem básní, dvaceti tří divadelních her, zabýval se literární historií a kritikou, byl obratný publicista a získal si též velikou zásluhu jako redaktor souborných spisů některých autorů (např. Jana Śniadeckého nebo Kazimierze Brodzińského) i jako vydavatel pamětí. Vedle literární tvorby se zabýval též malířstvím.

Józef Ignacy Kraszewski (28. července 1812, Varšava – 19. března 1887, Ženeva) byl polský národní buditel, historik, spisovatel a literární kritik. Je považován za tvůrce polského historického a sociálního románu, přičemž v jeho díle, vycházejícím z romantismu, se projevují silné prvky kritického realismu.

Józef Ignacy Kraszewski (28 July 1812 – 19 March 1887) was a Polish writer, publisher, historian, journalist, scholar, painter, and author who produced more than 200 novels and 150 novellas, short stories, and art reviews, which makes him the most prolific writer in the history of Polish literature and the seventh most prolific in the world. He is best known for his epic series on the history of Poland, comprising twenty-nine novels in seventy-nine parts. The son of a nobleman, Kraszewski studied at the University of Vilna between 1829 and 1830. He was imprisoned from 1830 to 1832 for participating in a secret patriotic organization. Banished from Congress Poland in 1863, he settled in Dresden, where he remained until 1884. Throughout his life he was active in publishing and journalism. He began publishing in 1830, gradually evolving from a romantic to a realist writer. His literary legacy consists of about 600 volumes of prose, poetry, drama, literary criticism and works on history and philosophy. A major Polish novelist, Kraszewski is known for his cycle of novels on the history of Poland (29 novels in 78 volumes), written between 1876 and 1887, of which the best from an artistic standpoint are "The Countess Cosel" (1874), "Brühl" (1875), and "An Ancient Tale" (1876). Kraszewski's "peasant" novels, including "Ulana" (1843) and "Ostap Bondarczuk" (1847), deal with the painful problems of the serf society and community. Outstanding among his social novels on contemporary themes are "The Magic Lantern" (1843–44) and "Morituri" (1874–75). The classic Polish realist writers regarded Kraszewski as their forerunner and mentor, however as a novelist writing about the history of Poland, Kraszewski is generally regarded as second only to the Nobel Prize winner Henryk Sienkiewicz.  Kraszewski was considered a real cultural institution uplifting the Polish spirit during the country's partition.


Definice.

Nechť "V" je vektorový prostor nad nějakým podtělesem "F" tělesa komplexních čísel a "p" je reálná funkce definovaná na "V". Funkce "p" je seminorma na "V", jestliže je  Z předpokladu pozitivní homogenity plyne, že "p"(0) = 0 a následně ze subaditivity "p"(v) ≥ 0, pro všechna v ∈ "V".  Norma je seminorma "p", která je navíc pozitivně definitní:  Pro normu se namísto "p"(v) zpravidla používá označení ||v||.

Příklady.

Eukleidovská norma.

Na prostoru formula_1 lze definovat tzv. "eukleidovskou normu" vektoru x = ("x", "x", ..., "x") jako Tato norma udává vzdálenost bodu x od počátku (což je důsledek Pythagorovy věty).

"p"-norma.

Nechť "p" ≥ 1 je reálné číslo.  Eukleidovská norma je speciálním případem této normy (pro "p" = 2).

Norma na prostoru se skalárním součinem.

Skalární součin indukuje přirozeným způsobem normu Pro normu indukovanou skalárním součinem platí Cauchyho–Schwarzova nerovnost

Vlastnosti.

Tvar jednotkové kružnice (množiny vektorů velikosti 1) se liší v různých normách (viz ilustraci).  Normy ||•|| and ||•|| na vektorovém prostoru "V" se nazývají "ekvivalentní", jestliže existují kladná reálná čísla "C" a "D" taková, že pro všechna "x" ∈ "V". Na vektorovém prostoru "konečné dimenze" jsou všechny normy ekvivalentní. Například normy ||•||, ||•|| a ||•|| jsou ekvivalentní na prostoru formula_1:  Ekvivalentní normy indukují tutéž topologii. Jsou-li dány dvě ekvivalentní normy na jednom prostoru, pak je spojitost funkcí i konvergence posloupností z tohoto prostoru v obou normách stejná.

Konvexní, vyvážené, pohlcující množiny.

Seminormy jsou úzce spjaty s konvexními, vyváženými, pohlcujícími množinami. Nechť "p" je seminorma na vektorovém prostoru "V", pak pro libovolný skalár α jsou množiny {"x" : "p"("x") < α} a {"x" : "p"("x") ≤ α} konvexní, vyvážené a pohlcující.  Obráceně, ke každé konvexní, vyvážené, pohlcující podmnožině "C" prostoru "V" existuje seminorma "μ" známá jako Minkowského funkcionál množiny "C", definovaná Pro tuto seminormu platí

Norma je funkce, která každému nenulovému vektoru přiřazuje kladné reálné číslo (tzv. "délku" nebo "velikost"), nulový vektor jako jediný má délku 0. V případě seminormy se naopak připouští, aby i nenulovým vektorům byla přiřazena nulová délka.

In mathematics, a norm is a function from a vector space over the real or complex numbers to the nonnegative real numbers that satisfies certain properties pertaining to scalability and additivity, and takes the value zero if only the input vector is zero. A pseudonorm or seminorm satisfies the same properties, except that it may have a zero value for some nonzero vectors.  The Euclidean norm or 2-norm is a specific norm on a Euclidean vector space, that is strongly related to the Euclidean distance, and equals the square root of the inner product of a vector with itself.  A vector space on which a norm is defined is called a normed vector space. Similarly, a vector space with a seminorm is called a "seminormed vector space".


Zápletka.

V hospodě U Vočka je Barney vylosován jako střízlý řidič a musí odvézt své opilé kamarády domů. Barney je postupně rozveze a Homer mu dovolí dopravit se jeho autem domů a očekává, že ho Barney ráno vrátí. Barney ovšem i s autem zmizí. O dva měsíce později se Barney vrátí neschopen si vzpomenout, kde auto nechal. Homerovi přijde dopis z New Yorku, ve kterém se píše, že jeho auto je zaparkované pod Světovým obchodním centrem. Rodina chce jet do New Yorku, ale Homer je proti, protože v New Yorku byl již jako náctiletý a z výletu měl hrozné zážitky. Přesvědčí jej až Bart, který slíbí, že mu zaplatí jízdenku ze svého.  Po příjezdu na Manhattan se Homer vydá pro své auto a zbytek rodiny se rozhodne pro prohlídku města. Po nalezení auta Homer zjistí, že je na jeho kole nasazena botička a bylo mu uděleno několik pokut za špatné parkování. Zatímco čeká na policistu, který by měl botičku odstranit, dostane hlad a přes ulici je pizzerie. Pouličního prodavače se zeptá zda mu pro ni dojde, ten ale odmítne a prodá mu svůj "Khlav Kalash". Homer poté dostane žízeň, aby spláchnul tu odpornou chuť kalaše a od prodavače koupí několik krabích džusů. Poté, co všechny vypije, se mu začne chtít močit. Homer své auto opustí a vydá se na toaletu. Shodou okolností policista dorazí právě ve chvíli, kdy je Homer na toaletě v nejvyšším patře budovy. Když policista zjistí, že u auta nikdo není, ihned odejde. Zbytek rodiny si mezitím prohlíží New York, konkrétně Sochu svobody, Malou Itálii a Čínskou čtvrť. Bart se odpojí a vydá se do redakce časopisu Mad Magazine, kde se setká s Alfredem E. Neumanem. Rodina navštíví muzikál na Broadwayi o klinice Betty Ford a poté si objedná projížďku po Central Parku na kočáře. V Central Parku se má rodina sejít s Homerem.  Když se Homer vrátí zpět ke svému autu, rozhodne se odjet i s nasazenou botičkou, aby našel svou rodinu dříve než bude noc. Jízdou s nasazenou botičkou si značně poškodí své auto. Zastaví se poblíž stavby, ukradne pneumatické kladivo, kterým sice odstraní botičku, ovšem své auto poškodí ještě více. Rychle se vydá do Central Parku, během cesty naruší piknik a basketbalový zápas a poté se shledá se svou rodinou. Při cestě domů Homer prohlásí, že jeho názor na New York se nijak nezměnil, ale ostatní členové rodiny tvrdí, že si výlet velice užili. Když jedou domů, auto má od pneumatického kladiva rozbitá okna a jedou za popelářským autem, ze kterého padají odpodky Homerovi přímo do obličeje.

Výroba.

Scenárista Ian Maxtone-Graham, bývalý obyvatel New Yorku, přišel s nápadem, že by se rodina mohla vydat do New Yorku po své ztracené auto, což byl podle něj "klasický manhattanský problém". Bill Oakley, který navštívil Světové obchodní centrum v roce 1973, kdy byl komplex dostavěn, navrhl, že by auto mohlo být zaparkováno na náměstí pod budovami. Josh Weinstein dodal: "Když jsme zjistili, že mezi budovami bylo náměstí, bylo jasné, že je to skvělé místo pro Homerovo auto."  Animátoři dostali za úkol vytvořit repliku města. David Silverman se vydal na Manhattan, kde pořídil stovky fotografií v oblasti kolem dvojčat. Po návratu strávil Lance Wilder a jeho tým animátorů značnou dobu tvorbou scén a pozadí, které obsahovaly takové detaily jako nápisy a další stovky drobností, které měly realisticky dokreslovat město. Oakley a Weinstein byli s výsledkem spokojeni a oba souhlasili s tvrzením, že ulice, budovy a dokonce i výtahy odpovídaly skutečnosti. V poslední scéně, kde odjíždí rodina z města přes George Washington Bridge, se kamera postupně vzdaluje, otáčí se k mostu bokem, aby bylo vidět panorama New Yorku a tudíž se podobá scénám natáčeným z vrtulníku. Při natáčení této scény byla použita počítačová animace, která nebyla v roce 1997 příliš běžná a byla tudíž nesmírně drahá a generování výsledné scény trvalo dlouhou dobu. Režisér Jim Reardon chtěl napodobit filmy, které končí podobným způsobem a prohlásil: "Vzpomínám si, že v každém filmu odehrávajícím se v New Yorku se kamera začne vzdalovat, pokud opouštíte město přes most." Krátce před premiérou se štáb ujišťoval, že FOX do závěrečných titulků, které běží během této scény, nebude vkládat reklamu.  Ken Keeler, autor písně "You're Checkin' In", ji napsal během dvou hodin. Po konzultaci se členy štábu byly v textu provedeny jen malé korekce. Bill Oakley byl nespokojen s částí, kde se zpívá, "hej, to je můj životabudíček". Podle něj zde mohla být použita lepší věta.

Kulturní odkazy.

Při Duffmanově vystoupení je použita píseň "Oh Yeah" od kapely Yello, která byla zpopularizována poslední scénou filmu Ferris Bueller's Day Off. Ray's Pizza navštívená Homerem je parodií na nezávisle vlastněné pizzerie, které mají ve svém názvu jméno "Ray". Když při cestě do New Yorku autobus míjí skupinu chasidských židů, Bart si je splete se ZZ Top. Při návštěvě časopisu Mad potká Bart Alfreda E. Neumana, kreslíře Davea Berga a postavu z komiksu Spy vs. Spy. Muzikálový herec zpívající píseň "You're Checkin' In" byl inspirován Robertem Downeyem mladším, který v době natáčení epizody trpěl závislostí na kokainu stejně jako postava v muzikálu. Scéna, kde Homer závodí v Central Parku s kočárem je založena na podobné scéně z filmu Ben-Hur. V poslední scéně, kde rodina odjíždí z města přes George Washington Bridge, hraje píseň "Theme from New York, New York."  Několik kulturních odkazů obsahuje Homerova vzpomínka na dřívější cestu do New Yorku. Během scény hraje ragtime "The Entertainer" známé především díky filmu Podraz. Scenárista Ian Maxtone-Graham navrhl režiséru Jimu Reardonovi použití této melodie. Později Maxtone-Graham vyjádřil, že "se ukázalo, že hudba a gagy se skvěle doplňují." Na začátku scény prochází Homer kolem pornografických kin, které hrají filmy "The Godfather's Parts, II", "Jeremiah's Johnson" a "Five Sleazy Pieces", což jsou přesmyčky filmů Kmotr II, Jeremiah Johnson a Five Easy Pieces. Ve scéně se objevuje Woody Allen, jak vyhazuje odpadky z okna, které shodou okolností dopadnou přímo na Homera. Na konci scény Homer v originálním dabingu říká: "... a tam se do mě pustili C.H.U.D's". Jde o odkaz na film C.H.U.D., což je zkratka pro "kanibalistické humanoidní obyvatele podzemí" (Cannibalistic Humanoid Underground Dwellers). V českém dabingu ovšem Homer říká "... a tam se do mě pustili bezdomovci".

Hodnocení epizody.

Epizoda byla hodnocena veskrze pozitivně. Píseň "You're Checkin' In" získala v roce 1998 Primetime Emmy Award za "výjimečný individuální výkon v hudbě a textech" a Annie Award za "výjimečnou hudbu v animovaném pořadu." Entertainment Weekly označil epizodu jako třináctou na seznamu pětadvaceti nejlepších epizod a AskMen.com ji zařadil na sedmé místo v seznamu deseti nejlepších epizod. IGN označila epizodu jako nejlepší v deváté sezóně. Po vydání deváté sezóny na DVD byla tato epizoda mnohými médií zmíněna jako příklad vysoké úrovně celé sezóny.  Ian Jones a Steve Williams, autoři webové stránky Off the Telly napsali, že se "epizoda vzdala snahy o zápletku a šlo tudíž jen o samostatné, nijak na sebe nenavazující gagy." Pro ně šlo o nejhorší první epizodu všech sérií. V dalším článku v Off the Telly napsali, že epizoda "nebyla z důvodu vkusu nikdy odvysílána na pozemně vysílajících stanicích ve Spojeném království." Šlo o narážku na BBC Two, která začala vysílat devátou sérii v říjnu 2001. Epizoda byla ve Spojeném království později odvysílána na Channel 4.  Kvůli centrální úloze Světového obchodního centra byla epizoda po útocích z 11. září vyřazena v mnoha zemích z vysílání. Postupně je ovšem do vysílání opět zařazována, ale některé části jsou i přesto cenzurovány. Mezi tyto scény patří hádka mezi dvěma muži v obou věžích. Producent Bill Oakley prohlásil, že některé výrazy v této hádce byly politovánihodné. Česká televize tuto scénu odvysílala v nezměněné podobě.

Město New York versus Homer Simpson je první epizoda deváté série seriálu Simpsonovi. Epizoda byla poprvé odvysílána 21. září 1997 na stanici FOX. V této epizodě cestují Simpsonovi do New Yorku pro své auto, které pod Světovým obchodním centrem zaparkoval Barney a následně jej opustil, takže na kolo od auta byla nasazena botička a je nutno zaplatit pokutu za špatné parkování. Po příjezdu do New Yorku se rodina vydá na prohlídku města a Homer se pokusí vyřídit záležitost se svým autem. Bohužel pro něj přijde policista odmontovat botičku právě ve chvíli, kdy je Homer na toaletě v jedné z věží a tudíž hned odejde. Frustrovaný Homer se rozhodne odjet i s botičkou nasazenou na kole, vyzvedne svou rodinu v Central Parku a vydá se zpět do Springfieldu.  Scenárista Ian Maxtone-Graham chtěl napsat epizodu, ve které by se rodina vydala do New Yorku pro své auto. Producenti Bill Oakley a Josh Weinstein navrhli, že by auto mohlo být zaparkováno pod Světovým obchodním centrem, protože šlo o všeobecně známou stavbu. Bylo vyvinuto značné úsilí, aby se kreslený Manhattan podobal co nejvíce tomu skutečnému. Epizoda byla hodnocena relativně kladně a často se objevuje na seznamech nejlepších epizod. Píseň "You're Checkin' In" získala dvě ceny. Vzhledem k ústřední roli Světového obchodního centra nebyla epizoda po útocích z 11. září odvysílána, avšak v posledních letech ji televizní stanice začínají opět zařazovat do vysílání.

"The City of New York vs. Homer Simpson" is the first episode of "The Simpsons"<nowiki>'</nowiki> ninth season. It was originally broadcast on the Fox network in the United States on September 21, 1997, as the 179th episode of the series. The episode features the Simpson family traveling to Manhattan to recover the family car, which was taken by Barney Gumble and abandoned outside the World Trade Center, where it has been repeatedly posted with parking tickets, and disabled with a parking boot.  Writer Ian Maxtone-Graham was interested in making an episode where the Simpson family travels to New York to retrieve their misplaced car. Executive producers Bill Oakley and Josh Weinstein suggested that the car be found in Austin J. Tobin Plaza at the World Trade Center, as they wanted a location that would be widely known. Great lengths were taken to make a detailed replica of the borough of Manhattan. The episode received generally positive reviews, and has since been on accolade lists of "The Simpsons" episodes. The "You're Checkin' In" musical sequence won two awards. Because of the World Trade Center's main role, the episode was taken off syndication in many areas following the September 11 attacks, but returned to syndication by 2006.


Charakteristika.

Observatoř sestává z 27 nezávislých radioantén, z nichž každá váží 209 tun a má průměr paraboly 25 m. Antény jsou v prostoru rozloženy do tvaru písmene Y, přičemž každé z ramen je dlouhé 2,1 km. Podél všech antén vede speciální železniční trať, díky níž mohou být antény za pomoci speciální lokomotivy přemísťovány do předem připravených pozic podle aktuální potřeby.  Celý komplex funguje na principu interferometrie, jehož maximální základová linie činí 36 km. Pokud by měla mít jediná anténa stejný výkon jako tento komplex, musel by tedy průměr její paraboly činit 36 km. V základu existuje několik přednastavených formací např. A (největší) nebo D (nejužší), při které jsou všechny antény ve vzdálenosti do 600 m od středového bodu. Celý cyklus, během kterého se vystřídají všechny formace včetně několika hybridních trvá 16 měsíců. Antény jsou přemísťovány každých 3–5 měsíců. Přemísťování do menších formací probíhá ve dvou fázích, kdy dojde nejprve ke „zkrácení“ západních a východních ramen pomyslného písmene Y, později je zkráceno severní rameno.  Operační centrum (The Array Operations Center (AOC)) VLA se nachází v kampusu „New Mexico Institute of Mining and Technology“ (Soccoro, Nové Mexiko). AOC také slouží jako operační středisko pro podobný projekt Very Long Baseline Array, jehož antény jsou rozmístěny na linii počínaje Havají, konče na Panenských ostrovech.

Poslání VLA.

VLA je víceúčelovým nástrojem sestrojeným pro výzkum mnoha astronomických témat. Mezi objekty, které jsou VLA zkoumány, patří např. radiové galaxie, kvasary, supernovy, záblesky záření gama, radio-emitující hvězdy, Slunce a planety, černé díry aj. Během roku 1989 byl VLA využíván pro komunikaci se sondou Voyager 2, která v tu dobu míjela planetu Neptun.

Minulost a budoucnost projektu.

Projekt byl schválen americkým Kongresem roku 1972 a samotná stavba začala o šest měsíců později. K umístění první antény došlo v září 1975 a formálně otevřen byl roku 1980. Celkové náklady na výstavbu činily 78,5 milionů dolarů.  Po důkladné rekonstrukci technických zařízení, při níž se celková výkonnost zvýšila až o tři řády (citlivost, rozlišovací schopnost, frekvenční rozsah atd.), byla observatoř v roce 2011 znovu otevřena jako EVLA (Expanded Very Large Array), 31. března 2012 byla slavnostně přejmenována na "Karl G. Jansky Very Large Array" na počest amerického fyzika K. G. Janskyho (1905-1950), objevitele radiového záření z Mléčné dráhy. Do budoucna se uvažuje o rozšíření o další antény, a to až do vzdálenosti 300 km. Několik kilometrů jižně od observatoře vzniká nová observatoř "Magdalena Ridge Observatory" s optickým interferometrem.

Very Large Array (VLA) je radioastronomická observatoř, která se nachází na Pláních svatého Augustina mezi městy Magdalena a Datil přibližně 80 km západně od města Soccoro ve státě Nové Mexiko, USA. Je v plném provozu od roku 1980, v letech 2010–2011 prošla důkladnou rekonstrukcí zařízení..  Celý komplex se rozkládá ve výšce 2124 m nad mořskou hladinou. VLA je součástí americké "National Radio Astronomy Observatory" (NRAO).

The Karl G. Jansky Very Large Array (VLA) is a centimeter-wavelength radio astronomy observatory located in central New Mexico on the Plains of San Agustin, between the towns of Magdalena and Datil, ~50 miles (80 km) west of Socorro. The VLA comprises twenty-eight 25-meter radio telescopes (27 of which are operational while one is always rotating through maintenance) deployed in a Y-shaped array and all the equipment, instrumentation, and computing power to function as an interferometer. Each of the massive telescopes is mounted on double parallel railroad tracks, so the radius and density of the array can be transformed to adjust the balance between its angular resolution and its surface brightness sensitivity. Astronomers using the VLA have made key observations of black holes and protoplanetary disks around young stars, discovered magnetic filaments and traced complex gas motions at the Milky Way's center, probed the Universe's cosmological parameters, and provided new knowledge about the physical mechanisms that produce radio emission.  The VLA stands at an elevation of 6970 ft (2124 m) above sea level. It is a component of the National Radio Astronomy Observatory (NRAO). The NRAO is a facility of the National Science Foundation operated under cooperative agreement by Associated Universities, Inc.


Studium a profesní kariéra.

Vystudoval obor sklo na Vysoké škole chemicko-technologické v Praze (promoce roku 1976, titul kandidát věd roku 1989). V letech 1976–1995 pracoval v řadě funkcí v podniku Sklo Union Teplice, kde zastával pozice sklář-technik, ředitel závodu, technický ředitel podniku a vedoucí obchodně-technických služeb. V letech 1995–1998 byl ředitelem ocelárny.

Osobní život.

Je ženatý a má čtyři děti.

Politická kariéra.

V senátních volbách roku 1996 neúspěšně kandidoval do horní komory parlamentu za senátní obvod č. 32 - Teplice. Získal 18 % hlasů a nepostoupil do 2. kola. Ve volbách v roce 1998 byl zvolen do poslanecké sněmovny za KSČM (volební obvod Severočeský kraj). V letech 1998–2004 byl členem sněmovního zahraničního výboru pro evropskou integraci, kromě toho v letech 2002–2004 i členem výboru pro evropskou integraci jako jeho místopředseda. Mandát poslance obhájil ve volbách v roce 2002. Na mandát rezignoval v červenci 2004.  V komunálních volbách roku 1998, komunálních volbách roku 2002, komunálních volbách roku 2006, komunálních volbách roku 2010, komunálních volbách roku 2014 a komunálních volbách roku 2018 byl za KSČM zvolen do zastupitelstva města Teplice.

Kandidatury do Evropského parlamentu (2004, 2009 a 2014).

Ve volbách roku 2004 byl pak zvolen za Českou republiku do Evropského parlamentu, kde působil ve výboru pro dopravu a turistiku a náhradníkem byl ve výboru pro zahraniční věci. Svůj mandát obhájil ve volbách roku 2009 a byl zařazen do Výbor pro dopravu a cestovní ruch. Byl členem frakce Evropská sjednocená levice a Severská zelená levice. Ve volbách do Evropského parlamentu v roce 2014 opět kandidoval, a to na 3. místě kandidátky KSČM. Získal však pouze 7 051 preferenčních hlasů, skončil na čtvrtém místě v rámci kandidátky (přeskočil ho Miloslav Ransdorf) a vzhledem k zisku tří mandátů pro KSČM se do Evropského parlamentu nedostal. Zasedl v něm až 4. února 2016 jako náhradník po úmrtí Miloslava Ransdorfa.

Hodnocení europoslance J. Kohlíčka (dle think-tanku Evropské hodnoty).

Dle vydané zprávy výše uvedeného think-tanku, která se vztahuje na období před následujícími volbami do Evropského parlamentu (2014) vyplývá následující:

Kandidatura do Evropského parlamentu v roce 2019.

Ve volbách do Evropského parlamentu v květnu 2019 mandát europoslance obhajoval a kandidoval na 17. místě kandidátky KSČM. Získal sice 5 778 preferenčních hlasů, ale mandát europoslance se mu nepodařilo obhájit.

Jaromír Kohlíček (* 23. února 1953 Teplice) je český politik, člen Komunistické strany Čech a Moravy, v letech 1998 až 2004 poslanec Poslanecké sněmovny PČR, v letech 2004 až 2014 a opět v letech 2016 až 2019 poslanec Evropského parlamentu. V roce 2018 se stal signatářem levicové platformy Restart.

Jaromír Kohlíček (born February 23, 1953 in Teplice) is a Czech politician and Member of the European Parliament for the Communist Party of Bohemia and Moravia; part of the European United Left–Nordic Green Left party group in the European Parliament. After studies at University of Chemical Technologies he ran unsuccessfully as a candidate for the Senate. He was also member of Lower Chamber of Czech Republic Parliament (from 1998 to 2004, when he was elected to European Parliament).


Historie radioteleskopu.

První anténa určená k identifikaci radiových zdrojů ve vesmíru byla sestrojena roku 1931 Karlem Guthem Janskym, inženýrem z Bellových laboratoří. Úkolem Janskyho byla identifikace zdrojů radiového šumu, které by mohly rušit komunikaci radiotelefonů. Janskyho anténa byla zkonstruována pro příjem krátkovlnných radiových signálů na frekvenci 20,5 MHz (přibližná vlnová délka λ=14,6 m). Anténa byla umístěna na otočnou plošinu, díky níž se mohla pohybovat v libovolném směru (zanedlouho proto získala přezdívku "Jansky's merry-go-round"). Měla průměr přibližně 30 m a výšku 6 m. K pohybu bylo využito sady pneumatik z automobilu Ford-T a díky tomu mohl být přesně nastaven směr zdroje, ze kterého měly být sledovány signály sledovány. Po straně antény byl umístěn malý a jednoduchý analogový systém záznamu přijímaných dat. Po několikaměsíčním záznamu Jansky data roztřídil a kategorizoval do tří předem určených kategorií rušení: "blízké bouře", "vzdálené bouře" a "nepravidelný šum neznámého původu". Jansky zanedlouho zjistil, že tento "nepravidelný šum" se opakuje vždy v cyklech po 23 hodinách a 56 minutách. Onen čtyřminutový rozdíl je ukazatelem tzv. hvězdného času, což je doba, kterou "pevnému" objektu trvají dva pohyby po nebeské sféře. Po porovnání svých pozorování s nebeskými mapami Jansky učinil závěr, že "nepravidelné rušení" přichází z Mléčné dráhy a je nejsilnější ve směru, kde se nachází její střed – tedy v Souhvězdí Střelce.  Mezi známé průkopníky v oboru radioastronomie patří také Grote Reber, který v roce 1937 sestrojil první parabolickou talířovou anténu o průměru 9 m a s níž provedl první průzkum nebe v radiovém spektru.  K největšímu rozkvětu radioastronomie došlo po skončení druhé světové války, během nichž učinili astronomové v Evropě, USA a Austrálii mnoho objevů.

Typy radioteleskopů.

Rozsah frekvencí v elektromagnetickém spektru, které společně vytvářejí radiové spektrum je velmi velký. To znamená, že různých variant radioteleskopů, co se velikosti, konfigurace atp. týče, existuje široká škála. Antény, které se používají pro průzkum vlnových délek od 30 m do 3 m (10 MHz–100 MHz) jsou většinou velká seskupení směrových antén, které se podobají klasickým „televizním anténám“ anebo jsou to statické reflektory s pohyblivým ohniskovým bodem. Po bližším průzkumu různých vlnových délek "klasickými" anténami bylo zjištěno, že jako povrch reflektorových antén lze použít obyčejné drátěné pletivo. V případě krátkých vlnových délek jednoznačně vedou antény talířové. Úhlovým rozlišením antény se rozumí funkce průměru talířové antény, který je přizpůsoben vlnové délce elektromagnetického záření, které má být pozorováno. Vlnová délka tedy přesně udává průměr talíře, který je potřebný k jejímu pozorování. Radioteleskopy, které jsou určeny pro sledování vlnových délek od 3 m do 30 cm (100 MHz až 1 GHz) mají většinou přes 100 m v průměru. Průměr radioteleskopů operujících ve vlnové délce kolem 30 cm (1 GHz) se pohybuje od 3 m do 90 m.

Velké „talíře“.

Na přelomu 50. a 60. let 20. století došlo k velkému rozmachu jedno-talířových antén. Největším samostatným radioteleskopem je RATAN-600 postavený v SSSR roku 1977 s průměrem kruhové antény 576 metrů). Největším radioteleskopem v Evropě je 100 metrová anténa ve městě Effelsberg v Německu, který byl do zprovoznění teleskopu "Green Bank Telescope" v roce 2000 po dobu 30 let největším, plně ovladatelným radioteleskopem. Největším radioteleskopem na území USA byl do roku 1988 "Big Ear" patřící Ohio State University.  Mezi dobře známé radioteleskopy patří radioteleskop Observatoře v Arecibu ve státě Portoriko, který je pohyblivý v rozsahu do 20° od zenitu a je největší jednoúsťovou anténou na světě.

Radiová interferometrie.

Jeden z největších technologických průlomů v oboru radioastronomie přišel v roce 1946, kdy byla představena metoda tzv. astronomická interferometrie. Astronomické interferometry sestávají buďto ze soustav parabolických antén (Very Large Array), jednodimenzionálních antén (Big Ear) nebo dvoudimenzionálních dipólových antén. Jednotlivé antény jsou od sebe odděleny v širokých odstupech a spojeny koaxiálním kabelem, vlnovodem, optickým vláknem nebo jiným druhem přenosové linky. Interferometrie nejenže zvyšuje kvantitu přijímaného signálu, ale také výrazně zlepšuje rozlišovací schopnosti, pokud je využita společně s metodou tzv. aperturové syntézy. Tato metoda funguje na principu skládání jednotlivých vln z různých teleskopů, přičemž vlny o stejné fázi se navzájem „posilují“ zatímco vlny o nesouhlasných fázích se navzájem odruší. Za účelem dosáhnout co nejlepšího rozlišení je nutné, aby byly jednotlivé radioteleskopy rozmístěny v různých odstupech. Odstup mezi dvěma anténami se nazývá "baseline" (základní linie). Pro dosažení co možná nejlepšího výsledku při pozorování radiového cíle je ideální vytvoření co největšího počtu různých základních linií (např. soustava radioteleskopů Very Large Array v Novém Mexiku sestává z 27 antén, které je možné seskupit až do 351 různých pozic (základních linií), což umožňuje dosáhnout rozlišení až 0,2 úhlových vteřin ve 3 cm vlnových délkách. Jedním z prvních experimentů na poli interferometrie byla tzv. Lloydovo interferometrické zrcadlo vyvinuté v roce 1946 vědeckým týmem Josepha Lade Pawseyho na univerzitě v Sydney. Na začátku 50. let 20. století byl pomocí Cambridge Interferometer podniknut průzkum radiového nebe, který umožnil vytvoření 1. a 2. Cambridgeského katalogu radiových zdrojů ("Cambridge Catalogue of Radio Sources").

Radioteleskop je forma směrové antény využívaná v radioastronomii a také při příjmu a sběru dat z družic a vesmírných sond. Od optických teleskopů se liší tím, že pracují v radiové části elektromagnetického spektra, v kterém detekují a sbírají data z radio-emitujících zdrojů. To znamená, že neposkytují žádný přímo viditelný obraz. Radioteleskopy jsou většinou velké parabolické antény užívané buďto samostatně nebo ve formacích. Radioobservatoře bývají situovány co nejdále od velkých městských center, aby se co nejvíce eliminoval vliv rušivých radioemisí, které tato centra produkují (např. rozhlasové vysílání, televizní vysílání). Je to podobné jako u optických teleskopů, s tím rozdílem, že u nich v blízkosti velkých měst dochází k rušení světelnými emisemi.

A radio telescope is a specialized antenna and radio receiver used to receive radio waves from astronomical radio sources in the sky. Radio telescopes are the main observing instrument used in radio astronomy, which studies the radio frequency portion of the electromagnetic spectrum emitted by astronomical objects, just as optical telescopes are the main observing instrument used in traditional optical astronomy which studies the light wave portion of the spectrum coming from astronomical objects. Radio telescopes are typically large parabolic ("dish") antennas similar to those employed in tracking and communicating with satellites and space probes. They may be used singly or linked together electronically in an array. Unlike optical telescopes, radio telescopes can be used in the daytime as well as at night. Since astronomical radio sources such as planets, stars, nebulas and galaxies are very far away, the radio waves coming from them are extremely weak, so radio telescopes require very large antennas to collect enough radio energy to study them, and extremely sensitive receiving equipment. Radio observatories are preferentially located far from major centers of population to avoid electromagnetic interference (EMI) from radio, television, radar, motor vehicles, and other man-made electronic devices.  Radio waves from space were first detected by engineer Karl Guthe Jansky in 1932 at Bell Telephone Laboratories in Holmdel, New Jersey using an antenna built to study noise in radio receivers. The first purpose-built radio telescope was a 9-meter parabolic dish constructed by radio amateur Grote Reber in his back yard in Wheaton, Illinois in 1937. The sky survey he did with it is often considered the beginning of the field of radio astronomy.


Popis Coriho cyklu.

Při anaerobní glykolýze (rozkladu glukózy za nedostatku kyslíku) vzniká ve svalu pyruvát, který je redukován na laktát. Laktát je krví dopraven do jater, kde je zpětně oxidován na pyruvát. Pyruvát je v játrech za spotřeby energie zpětně převáděn na glukózu, která je krví dopravována zpět do svalu. Tento děj zabraňuje hromadění toxického laktátu v krvi a pomáhá udržovat stálou hladinu glukózy v krvi.

Anaerobní glykolýza.

Anaerobní glykolýza je hlavním zdrojem energie pro tzv. bílá rychlá svalová vlákna (svalová vlákna typu II.B) při normální zátěži a pro ostatní kosterní svalovinu v době zvýšené zátěže, kdy se nedostává kyslíku a je proto znemožněno získávat energii z beta oxidace mastných kyselin. Nedostatek kyslíku znemožňuje lepší využití energie obsažené v glukóze a také regeneraci redukčních ekvivalentů NADH, které jsou zredukovány během glykolýzy. Aby mohla glykolýza probíhat i za anaerobních podmínek, je její výsledný produkt – pyruvát redukován pomocí enzymu laktátdehydrogenázy a NADH na laktát (kyselinu mléčnou) a NAD. NAD pak může být opět využito ke glykolýze.

Laktát.

Hromadění laktátu zvyšuje kyselost prostředí ve svalu a usnadňuje tak uvolňování kyslíku v takovýchto tkáních (vliv tzv. Bohrova efektu). Nicméně příliš zvýšená koncentrace laktátu je nebezpečná. Zvýšená acidóza svalu je také zodpovědná za bolest svalu po velké námaze. Navíc při extrémní zátěži laktát přispívá k celkové acidóze (pokles pH krve a tělních tekutin pod 7,35), který může být fatální.  Laktát je krví odváděn do jater, kde je opět pomocí enzymu laktátdehydrogenázy (LDH) reoxidován (znovu oxidován) na pyruvát. Opačná reakce (přeměna laktátu na pyruvát) je v játrech preferována díky nízké koncentraci pyruvátu, který je odčerpáván glukoneogenezí.

Glukoneogeneze.

Stálá hladina glukózy v krvi je pro tělo velmi důležitá. Hlavním důvodem je fakt, že některé orgány (např. mozek, některé typy svalů) nejsou schopné využívat jiné látky jako zdroj energie (s výjimkou tzv. ketolátek).  Při nedostatku glukózy se ji tělo snaží vyrábět z různých prekurzorů procesem nazývaným glukoneogeneze. Tento děj probíhá hlavně v játrech. Játra samy glukózu příliš nespotřebovávají a své metabolické výdaje pokrývají preferenčně beta oxidací mastných kyselin.  Glukoneogeneze je série několika spřažených reakcí při nichž je za dodání energie v podobě 6 ekvivalentů ATP a z dvou molekul pyruvátu nasyntetizována molekula glukózy. Spotřebované ATP fakticky snižuje výtěžnost uvolněné energie, což je cena, kterou organizmus platí za dočasně zvýšenou aktivitu svalu.

Kyslíkový dluh.

Během nadměrné zátěže svaly pracují za nedostatečného zásobení kyslíkem (takzvaný kyslíkový dluh) . Důsledkem je hromadění laktátu, který se pak musí v játrech přeměnit na glukózu v procesu glukoneogeneze. Spotřeba energie na syntézu glukózy je kryta převážně beta-oxidací mastných kyselin, která je doprovázena vysokou spotřebou kyslíku. Odstraňování laktátu probíhá v játrech ještě asi 30 minut po skončení zátěže a po tuto dobu je pozorována taktéž zvýšená spotřeba kyslíku, kterou se kyslíkový dluh splácí.

Coriho cyklem se označuje propojení anaerobní glykolýzy ve svalech s glukoneogenezí v játrech. Pojmenován je podle Carla a Gerty Coriových, kteří tento cyklus poprvé popsali.

The Cori cycle (also known as the lactic acid cycle), named after its discoverers, Carl Ferdinand Cori and Gerty Cori, is a metabolic pathway in which lactate produced by anaerobic glycolysis in muscles is transported to the liver and converted to glucose, which then returns to the muscles and is cyclically metabolized back to lactate.


Historie.

Ropovod byl navržen v roce 1993. Mezi lety 1996 a 2000 na něj byly vypracovány studie proveditelnosti americkou vládní agenturou TDA a společností Halliburton. 27. prosince 2004 podepsali premiéři Albánie, Severní Makedonie a Bulharska poslední politické oznámení, následované memorandem porozumění mezi představiteli zmíněných zemí a Tedem Fergusonem, prezidentem a výkonným ředitelem společnosti AMBO. 30. října 2006 podepsaly Albánie a Severní Makedonie protokol o vytyčení trasy ropovodu. Vstupními místy budou vesnice Stebleve v Albánii a Lakaica v Severní Makedonii. Později v témže roce byl podobný protokol podepsán mezi Severní Makedonií a Bulharskem.  31. ledna 2007 podepsaly všechny tři země trilaterální úmluvu o stavbě tohoto ropovodu. Tento dokument byl ratifikován parlamenty všech tří zemí a určil stavbu, provoz a údržbu ropovodu.

Popis.

Tento trans-balkánský ropovod bude dlouhý 894 km. Jeho účelem je obejít turecké úžiny v dopravě ropy z Ruska a oblasti Kaspického jezera. Předpokládané náklady mají činit 1,5 mld dolarů. Po dokončení má být schopen dopravit 750 tisíc barelů (119 tun) ropy denně. Po trase ropovodu budou postaveny čtyři čerpací stanice, dvě v Bulharsku, jedna v Severní Makedonii a jedna v Albánii. Předběžnou studii návrhovou a inženýrskou studii (FEED) připraví společnost KBR.  Ještě je potřeba provést studie o zásahu na životní prostředí a získat stavební licence, takže se předpokládá, že stavba bude započata na podzim či zimu roku 2008. Plného provozu má být podle předpokladů v roce 2011.

Společnost AMBO.

Ropovod má postavit a spravovat v USA registrovaná albánsko-makedonsko-bulharská ropná společnost AMBO ("Albanian Macedonian Bulgarian Oil Corporation"). Projekt zaštítila americká vláda, která financovala studii proveditelnosti.

Ropovod AMBO ("AMBO pipeline") je plánovaný ropovod z bulharského města Burgas při západním pobřeží Černého moře přes Severní Makedonii do albánského přístavního města Vlorë na pobřeží Jaderského moře.

AMBO pipeline was a planned oil pipeline from the Bulgarian Black Sea port of Burgas via the Republic of Macedonia to the Albanian Adriatic port of Vlorë.


Historie a vývoj metody.

V roce 1910 britský fyzik Joseph John Thomson pozoroval emisi pozitivních iontů a neutrálních atomů z povrchu pevných látek vyvolanou bombardováním ionty. Vylepšená technologie vakuových pump ve čtyřicátých letech dvacátého století umožnila vyrobit první experimentální prototyp SIMS. Konstruktéry byli Herzog a Viehböck v roce 1949 na univerzitě ve Vídni. V šedesátých letech byly vyvinuty dvě SIMS aparatury nezávisle na sobě. Jedna z nich byla americký projekt pod vedením Liebel a Herzog, který byl sponzorován NASA, pro analýzu měsíčních útvarů. Druhý francouzsky projekt byl zahájen na univerzitě v Orsay R. Castaingem jako doktorandská práce G. Slodzianiho. Obě varianty přístroje byly později vyráběny, americký firmou GCA Corporation a francouzský firmou Cameca. Cameca se nachází v Paříži a je stále zapojena do výroby SIMS nástrojů ([www.cameca.fr]). Tyto první přístroje byly založeny na hmotnostním spektrometru využívající magnetické pole a jako primární paprsek iontů byl použit Argon. V sedmdesátých letech K. Wittmack and C. Magee vyvinuli novou verzi SIMS vybavenou kvadrupólovými hmotnostními analyzátory. Přibližně ve stejnou dobu A. Benninghoven uvedl metodu statické SIMS, kde je hustota primárních iontů tak malá, že jen nepatrný zlomek (obvykle 1%) povrchu svrchní vrstvy stačí pro úspěšnou povrchovou analýzu. Přístroje tohoto typu používají pulsně buzené primární zdroje iontů a 'time-of-flight' hmotnostní spektrometry. Poslední vývoj se zaměřuje na nové primární zdroje iontů jako je C 60 nebo shluk iontů zlata a bismutu.

Schéma přístroje a popis funkce.

Klasické SIMS zařízení se skládá z 1) iontového děla vytvářející primární paprsek iontů 2) iontové "sloupcové" dělo, zrychlující a směřující paprsek iontů na vzorek 3) komora o vysokém vakuu obsahující vzorek a sekundární čočky pro extrakci iontů 4) hmotnostní analyzátor separující jednotlivé ionty podle jejich poměru hmotnosti k náboji 5) ionty detekující jednotka.

Požadavky na vakuum.

SIMS vyžaduje vysoké vakuum s tlakem pod 10 Pascalů (zhruba 10 mbarů nebo Torrů). Toto je třeba zajistit, aby sekundární proud iontů nereagoval s plyny na pozadí (vzduchem) na jeho cestě k detektoru (tento požadavek tedy znamená volnou cestu) a také zabraňuje kontaminaci povrchu vzorku adsorpcí částic plynu v průběhu měření.

Zdroje primárních iontů.

Existují tři základní typy iontových děl. V prvním z nich jsou ionty z plynných prvků obvykle generovány plazmatem (Duoplasmatrons) nebo elektronovou ionizací například vzácných plynů (Ar, Xe), kyslíku (O, O). Tento typ paprsku je snadno ovladatelný a vytváří svazek iontů sice ne moc přesný, ale zato o vysoké energii. Druhým zdrojem ionizačního paprsku je používaný Cs proud iontů. Atomy cesia se vypařují přes porézní wolframovou ucpávku a ionizují se během odpařování. Je použitelný jak pro jemné zaměření, tak v režimu vysokého proudu (v závislosti na designu děla). Třetí, kapalné kovové iontové zdroje (liquid metal ion source (LMIG)), pracují s kovy nebo kovovými slitinami, které jsou kapalné při pokojové teplotě nebo lehce vyšší teplotě. Kapaliny kovů zahrnují wolframové hroty a emise iontů pod vlivem intenzivního elektrického pole. Zatímco zdroj z gallia je schopen pracovat s jednotlivými atomy gallia, nedávno vyvinuté zdroje pro zlato, indium a bismut umožňují použití slitiny, které sníží body tání dané látky. LMIG poskytují pevně zaměřitelné ionty nosníkového paprsku (<50nm) s mírnou intenzitou a je navíc jsou schopné generovat krátké impulsní svazky iontů. Jsou proto běžně používány ve statických SIMS zařízeních.  Volba druhů iontových zdrojů a iontového děla závisí na požadovaném proudu (pulsní nebo souvislý), na požadovaných rozměrech primárního iontového paprsku a na vzorku, který má být analyzován. Kyslík jako primární proud iontů je často používán k vyšetření na elektropozitivních prvků kvůli zvýšení pravděpodobnosti vytváření pozitivních sekundárních iontů, zatímco proud primárních cesiových iontů je často využíván při testech elektronegativních prvků. Pro krátké impulsní svazky iontů ve statickém SIMS je pouze LMIG použitelné, ale často je v kombinaci s kyslíkovým nebo cesiovým dělem.

Analyzátory hmoty.

V závislosti na druhu použité SIMS metody jsou k dispozici tři typy analyzátorů: segmentový, kvadrupólový a "time-of-flight". Segmentový spektrometr ( sector field mass spectrometer) využívá kombinaci elektrostatického a magnetického analyzátoru k separaci sekundárních iontů podle poměru jejich váhy a náboje. Kvadrupólový analyzátor (quadrupole mass analyzer) filtruje ionty v rezonujícím elektrickém poli, kterým projdou jen předem určené látky. Time of flight analyzátor hmoty odděluje ionty bez unášivého pole jen podle jejich kinetické energie. Tento analyzátor vyžaduje sekundární iontové dělo a je jediný, který dokáže detekovat všechny sekundárně generované ionty navzájem v jeden okamžik. Tento typ je standardně využíván pro statické SIMS zařízení.

Detektory.

Po dopadu iontu na elektronovou násobičku se generuje lavina elektronů, která vytvoří pulz, který může být přímo detekován. Další typ detektoru je mikrokanálový detektor, který funguje na podobném principu jako předchozí detektor, ale s rozdílem, že zesílení je menší. Naopak je ale lepší laterální rozlišení detekovaných iontů. Většinou se předchozí detektory kombinují s CCD kamerou nebo fluorescenčně citlivým detektorem.

Limity detekce.

Většinu stopových prvků lze detekovat, když dosahují ve zkoumaném vzorku hustoty od 10 až 10 atomů na krychlový centimetr. Toto číslo je ale dosti závislé na použité metodě, typu primárního svazku, analyzovaném vzorku atd. Velikost "odprášené" části povrchu je závislá na velikosti proudu a rozměrech paprsku z primárního iontového děla. A to je zase závislé na použití zdroje iontů (Cs, O, Ga nebo skupiny Bi jako Bi).

Statická a dynamická SIMS.

V oborech zabývajících se analýzou povrchů je běžné rozdělení metody SIMS na statickou a dynamickou. Statická SIMS je spojena především s analýzou jednoatomárních vrstev na povrchu. K tomu se využívá pulzní iontové dělo a time of flight detektor hmoty. Na druhou stranu je dynamická SIMS zaměřena především an zkoumání objemu (má blízko k procesu odprašování látky). K tomu se využívá stejnosměrné primární iontové dělo a kvadrupólový analyzátor hmoty.

Hmotnostní spektrometrie sekundárních iontů, , zkráceně SIMS, je technika sloužící k analýze složení povrchů pevných látek a tenkých vrstev pomocí vyprašování povrchu bombardujícími ionty a shromažďováním (analyzováním) vyražených sekundárních iontů. Sekundární ionty emitované z povrchu materiálu pomocí "vyprašovacího" procesu se používají k analýze chemického složení materiálu. Tyto částice však představují jen malý zlomek částic emitovaných ze vzorku. Sekundární ionty se měří hmotnostním spektrometrem určující prvkové, izotopové, nebo molekulární složení povrchu. SIMS je jedna z nejcitlivějších analýz povrchů, která je schopna detekovat prvky, i když jsou přítomny řádově jen v nanometrových oblastech.

Secondary-ion mass spectrometry (SIMS) is a technique used to analyze the composition of solid surfaces and thin films by sputtering the surface of the specimen with a focused primary ion beam and collecting and analyzing ejected secondary ions. The mass/charge ratios of these secondary ions are measured with a mass spectrometer to determine the elemental, isotopic, or molecular composition of the surface to a depth of 1 to 2 nm. Due to the large variation in ionization probabilities among different materials, SIMS is generally considered to be a qualitative technique, although quantitation is possible with the use of standards. SIMS is the most sensitive surface analysis technique, with elemental detection limits ranging from parts per million to parts per billion.


Vláda.

Na základě hypotéz a o nástupnictví v hodnosti velekněze Amona, byl Pinodžem I. příliš mladý, aby se úřadu ujal ihned po smrti svého otce Piankha. Místo něho si úřad přivlastnil Herihor. Po jeho smrti se úřadu konečně ujal Pinodžem I. Tuto interpretaci podporují vyobrazení z Chrámu boha Chonsu v Karnaku, kde jsou Herihorovi nástěnné reliéfy bezprostředně následovány reliéfy Pinodžema I. Dále tuto teorii podporuje i dlouhá doba, po kterou Pinodžem I. tuto funkci zastával.  Vzal si za ženu dceru Ramesse XI., posledního vládce 20. dynastie, aby si upevnil vztahy s dalšími mocnými rodinami své doby. Jejich syn Psusennes I. se později stal faraonem v Džanetu. Z titulu Amonova velekněze si také upevnil kontrolu nad středím a Horním Egyptem. Po smrti Ramesse XI. se Pinodžem I. stal faktickým vládce Horního Egypta. Pravděpodobně užíval i královskou titulaturu, nicméně formálně uznával suverenitu krále Nesbanebdžeda vládnoucího z Džanetu.  V 15. či 16. roce vlády faraona Nesbanebdžeda se Pinodžem I. sám prohlásil za faraona Horního Egypta a jeho roli Amonova velekněze zdědili jeho dva synové, Masaharta a Menkheperre.  Během jeho vlády také došlo k prvním přesunům některých královských mumií z jejich původních hrobek do společného úkrytu v jeskyni nad skalním chrámem královny Hatšepsut v Dér el-Bahrí. I jeho mumie byla nalezena v tajné skrýši na stejném místě.

Rodina.

Jeho rodiči byli Piankh a Nodjmet, kteří měli několik dětí. Dochovaly se záznamy o třech jeho bratřích (Heqanefer, Heqamaat a Ankhefenmut) a jedné sestře Faienmut. Známé jsou také jeho tři ženy.  Jednou z nich byla Duathathor-Henuttawy, která byla dcerou Ramesse XI. Pinodžemovi I. porodila několik dětí, včetně budoucího faraona Psusennese I., božské manželky Amona Maatkare, princezny Henuttawy a pravděpodobně královny Mutnedjmet, ženy Psusennese I.  Další jeho ženou bylo Isetemkheb, zpěvačka Amona. Je zmiňována spolu s Pinodžemem I. na cihlách nalezených v el-Hibanu. Jeho třetí ženou byla pravděpodobně Tentnabekhenu, o níž najdeme zmínku v pohřebním papyru její dcery Nauny. Ta byla pohřbena ve Vesetu a nese titul královská dcera, takže je pravděpodobné, že jejím otcem byl Pinodžem I.  Kromě Psusennese I. měl ještě další čtyři syny, jejichž matky neznáme. Ale jedeno nebo i více jich muselo mít za matku Duathathor-Henuttawy, která kromě dalších titulů nese titul "„Matka nejvyššího kněze Amona“". Těmito syny byli Masaharta, Djedkhonsuefankh, Menkheperre, kteří byli veleknězi Amona, a Nesipaneferhor, kněz s titulem božský otec Amona.

Pinodžem I. byl významný hodnostář ve starověkém Egyptě v době 21. dynastie v Třetí přechodné době. Od roku 1070 př. n. l. do roku 1032 př. n. l. byl veleknězem Amona ve Vesetu a v podstatě vládce Horního Egypta od roku 1054 př. n. l. Byl synem Amonova velekněze Piankha.

Pinedjem I was the High Priest of Amun at Thebes in Ancient Egypt from 1070 to 1032 BC and the "de facto" ruler of the south of the country from 1054 BC. He was the son of the High Priest Piankh. However, many Egyptologists today believe that the succession in the Amun priesthood actually ran from Piankh to Herihor to Pinedjem I.


Děj.

Příběh se odehrává střídavě ve feudálním Japonsku v polovině 15. století a v moderní době na přelomu 2. a 3. tisíciletí. Rozběsněný poloviční psí jókai Inujaša se kdysi ve středověku vloupal do svatyně vsi, kde žil, aby sebral Drahokam čtyř duší neboli Posvátný drahokam "(四魂の玉, Šikon no Tama)", který o několik století dříve stvořila kněžka (miko) Midoriko za cenu vlastního života a který splní všechna přání svému majiteli. Chtěl uskutečnit dávný sen stát se úplným jókai (démonem). Ihned poté byl ale šípem mladé kněžky Kikjó nabodnut na posvátný strom Gošinboku za vesnicí, čímž ho uspala a zapečetila. Kikjó byla vážně zraněna a krátce poté zemřela. Před smrtí nařídila své desetileté sestře Kaede, ať dá spálit její tělo i s Posvátným drahokamem, aby už nikdy nepadl do rukou zla. Kaede a vesničané splnili její přání a Posvátný kámen zmizel ze světa.  V moderním Tokiu se v den svých patnáctých narozenin chystala čerstvá středoškolačka Kagome Higuraši do školy, ale zdržel ji bratr Sóta kvůli jejich kocourovi Bujovi, zatoulanému u Kosti požírající studny "(骨喰いの井戸, Honekui no Ido)" v jejich rodinné šintoistické svatyni. Neochotně ho šla hledat, avšak ze studny ve tmě náhle na Kagome zaútočila přerostlá démonická (jókai) stonožka, lačnící po Posvátném drahokamu. Vyděšené Kagome se podařilo při pádu do studny odrazit útok záhadným bílým světlem z ruky a dopadla na dno. Po marném volání na bratra vyšplhala ven sama. Ocitla se však na palouku uprostřed lesa a nikoliv ve svatyni. Jediná věc, kterou poznala, byla košatá koruna posvátného stromu Gošinboku, jenž má stát vedle jejich svatyně. Spatřila zapečetěného Inujašu a zkoumala jeho psí uši. Byla však zadržena vesničany, kteří ji odvlekli na náves ke staré kněžce Kaede. Ta si po chvilce uvědomila, že Kagome vypadá úplně stejně jako její dávno zemřelá sestra Kikjó, jen má očividně jinou povahu a je neobvykle oblečena (měla zelenobílou školní uniformu s krátkou sukní). Kaede nařídila propustit Kagome a povečeřela s ní.  Vesnici večer napadla ta samá stonožka, která stáhla Kagome do studny, ale chyběla jí jedna z šesti rukou, kterou při pádu do studny usekla Kagomina záhadná síla. Kagome ji odlákala z poničené vesnice do lesa a u stromu Gošinboku křičela o pomoc. Inujaša se náhle probral ze spánku a vysmál se jejímu příšernému výkonu proti stonožce v domnění, že mluví s Kikjó. Stonožka z jejího těla vyrazila Posvátný drahokam a přimáčkla ji na Inujašu, jenž ji požádal, ať vytáhne šíp, který ho přibodl před lety ke stromu. Navzdory naléhání Kaede tak učinila. Inujaša stonožku, jež mezitím pozřela Posvátný drahokam a značně zesílila, hravě svými drápy porážel, avšak díky moci drahokamu ji nešlo zabít. Kaede vyzvala Kagome, ať vyhledá v rozmetaných kusech stonožky světlo, tam bude Posvátný drahokam, jenž může dle jejího názoru mít jenom Kagome. Po jeho nalezení se ukázalo, že Inujaša ho chtěl získat pro sebe.  Kaede odříkáním zaklínadla přemístila růženec na Inujašův krk a vyzvala prchající Kagome, aby řekla cokoliv, čím Inujašu zkrotí. Kagome ve chvíli, kdy Inujaša zvedal na mostě přes řeku drahokam, co jí upadl, vykřikla "SEDNI!" "(Osuwari!)" Rozzářený růženec na jeho krku s ním praštil o zem a znehybnil ho. Vyděšená Kagome zakřičela SEDNI ještě několikrát, čímž Inujašu zcela paralyzovala. Ten ji následující dny neustále sledoval. Kaede nazval starou čarodějnicí a odmítal věřit, že uplynulo 50 let a že "ta protivná holka" Kagome není Kikjó, jež tehdy zemřela. Kaede během bitvy s přerostlou stonožkou nabyla přesvědčení, že je Kagome reinkarnací Kikjó, narozená s Posvátným drahokamem v těle, a tak jedině ona ho musí ochránit před zlem, přestože neví o feudální době a o povinnostech kněžek vůbec nic. Tu stonožku kdysi porazila Kikjó a její kosti naházeli do studny, kde byla probuzena mocí drahokamu v Kagomině době.  Znovuobjevení drahokamu vycítili další slabí jókaiové toužící po moci a třetí den se ho zmocnil ptačí jókai, když Kagome unesli banditi pod velením toho, do koho se vtělil, když mířila ke Kosti požírající studně. Kagome jej na návrh Kaede pronásledovala spolu s Inujašou a střílela po něm z luku, což dělala poprvé v životě. Ptačí jókai díky drahokamu rychle rostl a sílil, takže proti němu využila jeho získanou moc, kterou si dával přirůst zpět useknuté části jeho těla. Vystřelila šíp s jeho připevněným pařátem, aby ho najisto trefila, ale zasáhla kromě jókaie i Posvátný drahokam. Ten se v ohromném záblesku roztříštil na tisíce střípků, jež se rozlétly po celém Japonsku. Jednotlivé střípky sice zdaleka neměly takovou moc jako kompletní Posvátný drahokam, přesto byla jejich síla výrazná a mezi démony i některými zlými lidmi se o ně doslova strhla válka. Kagome s Inujašou nalezli v lese poblíž jen jeden z nich.  Kaede večer konstatovala, že se Kagome s Inujašou musí vydat střípky drahokamu znovu zcelit. Pouze Kagome je schopná střípky vidět a Inujaša disponuje nadlidskou silou, utvoří tak dobrý tým. Inujašu, jenž u jezera další ráno šmíroval Kagome ve snaze přijít na to, jak jí střípek sebrat, dráždil vzhled Kagome, jež v půjčených šatech miko vypadala úplně stejně jako Kikjó. Po Kagome žádal, ať se svlékne, a s boulí na hlavě za jeho zvrhlý návrh jen dodal, ať chodí oblečená v tom divném zelenobílém úboru. Usoudila, že se Inujaša chová jako malé dítě a urazil ji zvoláním, že ji k hledání střípků nepotřebuje. Rozhodla se vrátit domů a znovu zneškodnila Inujašu příkazem sedni, když po ní opět loudil střípek. U Kosti požírající studny ji však nějaké vlákno pořezalo obličej. Zahlédla velkou pavučinu z vlasů, co tam nachystala poloviční jókai jménem Jura Sakasagami. Ta Kagome sebrala střípek a zaútočila. Kagome spadla do studny a s křikem se dostala zpět do své doby. Ze studny ji vytáhli její děda a Sóta a dověděla se, že byla tři dny pryč. Celá rozechvělá se rozbrečela dědovi, že se celou dobu tak bála.  Ve středověku poloviční jókai Jura ovládla svými vlasy obyvatelstvo a napadla Inujašu s Kaede, kterým se povedlo uprchnout, neboť Kaede jako jediná viděla vlasy, ale byla zraněná. Inujaša ji částečně zasypal v lese po mělké díry a šel hledat Kagome, neboť ta vlasy bude vidět také. Inujaša se studnou dopravil do její doby a donutil ji k návratu. Ve svatyni svedli bitvu s Juřinými vlasy, při níž Kagome vyhledala řídící vlas, který následně on přesekl drápy. Zpět ve středověku Kagome sledovala hlavní prameny, vedoucí k Juře, jež mezitím zabila vojáky. Od nich si Kagome vzala luk a šípy a slíbila Inujašovi, že začne trénovat. Na svahu je ale přepadly vlasy a Kagome navigovala Inujašu v sedě na jeho zádech, než byl zachycen a upoután. Kagome zasáhla hlavní pramen vlasů, čímž uvolnila její dřívější oběti. Jura ohnivými vlasy podpálila Kagome, oděné do Inujašova pláště z ohnivé krysy, který ji ochránil. Inujaša se uvolnil z vlasů a s pomocí úderu krvavá pracka usekl Juře ruku s mečem, který však dále svými vlasy ovládala na dálku. Zezadu probodla Inujašu a hodlala mu useknout hlavu, ovšem podcenila ho. Kagome zatím vyšplhala po hlavním prameni vlasů a objevila rudou lebku, její slabé místo. Jura se pokusila Kagome uškrtit, čemuž Inujaša zabránil a oba spadli do hromady lebek jejích obětí. Kagome hrotem proděravěla rudou lebky, čímž Juru zneškodnila a získala zpět svůj střípek.  Kagome se poté vrátila do své doby, aby si s sebou přinesla kolo a zásoby léků pro zraněného Inujašu. Ten se ale zatím vyléčil sám svými schopnostmi polovičního jókaie. S Inujašou se poté vydala na cestu za dalšími střípky. Cestou narazili díky instrukcím blešího jókaie Mjógy na Inujašova bratra Seššómarua a na jeho sluhu Džakena, který hledal otcovo dědictví: meč Tessaiga v jeho hrobě, jehož přesná poloha je neznámá. Seššómaru věděl, že se tam dostane s využitím černé perly z Inujašovy oční čočky. Inujašu hodlal nejprve zabít pomocí jókai, zamaskované jako jeho matka. Než ho pozřela, stihla ho zachránit Kagome, ale Seššómaru stihl získat černou perlu a vyčaroval portál do podsvětí. Tam se za ním vypravili i Kagome a Inujaša. V obrovitých útrobách ostatků jejich otce, psího jókaie jménem Inuno-Taišó, nalezli Tessaigu. Seššómarua však nepřijala a popálila mu ruku. Úspěšný nebyl ani Inujaša a meč povolil, až když se ho dotkla Kagome. Mezitím se oba bratři prali o meč a získal ho nakonec Inujaša. Seššómaru se s tím nesmířil a proměnil se z humanoidní formy do skutečné podoby psího jókaie. Na radu Mjógy Inujaša použil Tessaigu, aby legitimizoval držení této zbraně. Tessaiga se z rezavého a tupého meče proměnila na ostrý meč, jakmile Inujaša řekl Kagome, že ji před Seššómaruem ochrání. Tessaigou usekl bratrovi levou ruku a po bitvě se všichni vrátili do reálného světa, kde narazili na nepřítele, jenž se stane jejich úhlavním: Naraku.  Později se k Inujašovi a Kagome připojili další členové jejich skupiny. Liščí jókai Šippó byl sirotek toužící po pomstě Hromovým bratrům za smrt svého otce, což za něj nakonec provedl Inujaša. Chlípný mnich Miroku zdědil po svém otci a dědovi kletbu větrného tunelu v dlani, kterou způsobil poloviční jókai Naraku. Vydělával si pokoutně zaříkáváním a sloužil mu jezevčí jókai Hači. Také rád sahal na pozadí dívkám. Sango byla zabijákem jókaiů. Její mladší bratr Kohaku byl posednut a zabit pavoučím polovičním jókaiem Narakuem, jenž vyvraždil celou její rodinu a celou její vesnici. Sango byla tehdy také zabita, ale později byla s bratrem oživena s pomocí střípků drahokamu Narakuem. Naživu je udržoval, aby je použil proti Inujašovi a Kagome, na které svalil vinu za vyvraždění jejich vesnice, ale nakonec na rozdíl od svého bratra poznala, že Naraku lhal. Kirara byla nekomata patřící Sango. Byla to žlutočerná létající dvouocasá kočka, která se může zvětšit.  Skupina zažila mnohá dobrodružství, setkala se s mnoha dalšími lidmi i jókai, a časem se Inujaša s Kagome sblížili. Čarodějnice Ora Suei však jejich vztah zkomplikovala. S pomocí Kagominy duše oživila Inujašovu první lásku, miko Kikjó, jež kvůli nynější nečisté podstatě připomínala více potulnou ztrápenou duši (banší) než miko. Kikjó chtěla zabít Inujašu, ačkoliv ho stále milovala a on ji ještě také. Inujaša při každém jejich střetnutí, kdy ona bloudila světem, stále opětoval její city, což vedlo k různým reakcím u Kagome i samotné Kikjó, jež byla přesvědčená, že Inujaša chce získat moc Posvátného drahokamu, aby se stal úplným jókaiem. Později ale Inujašovi a o hodně později i Kikjó došlo, že tehdejší incident s Posvátným drahokamem, který skončil jeho zapečetěním o strom Gošinboku, způsobil poloviční jókai Naraku.  K Seššómaruovi se později připojila malá, osiřelá holčička Rin, která u něj probudila city k lidem. Jednoho dne ji našel mrtvou po útoku vlčích jókaiů a oživil ji mečem Tenseiga. City k ní si dlouho nepřipouštěl a dával pozor, aby je neodhalil zvláště svým nepřátelům. Rin dala jméno jeho dvouhlavé sani A-Un a Seššómaru ji ochraňoval při svém putování jako svou dceru a do budoucna snad jako potenciální manželku, neboť věděl, že až ona doroste do dospělosti, on bude na poměry jókaiů pořád mladíkem. Setkání s Rin ho skutečně výrazně změnilo.  Naraku se ukázal být záludným dlouhodobým protivníkem, po jehož střetnutích s Inujašou a jeho skupinou se postupně vyjasňovala minulost Inujaši a Kikjó. Naraku byl původně lidský bandita jménem Onigumo, o kterého se před 50 lety potají staraly Kikjó s Kaede v jeskyni poblíž vesnice, protože byl smrtelně zraněn. Naraku však přistoupil na dohodu pavoučího jókaie, který jím byl přitahován proto, že věděl o jeho citech ke Kikjó a pod záminkou, že mu pomůže získat její srdce a Posvátný drahokam. Onigumo svolil ke spojení s ním a s dalšími jókai, čímž vznikl velmi mocný polojókai Naraku. Naraku si tehdy vypůjčil podobu Inujaši, jenž byl tehdy připraven vzdát se své polojókaiské podstaty za pomocí Posvátného drahokamu, aby ukončil povinnosti Kikjó, jež by následně žila jako normální dívka a vzala si ho za svého muže. Kikjó čekala na Inujašu, aby mu dala Posvátný drahokam, ale místo něj přišel převlečený Naraku, jenž ji počastoval urážkami a tím, že s ní nikdy neplánoval žít a chce být plnohodnotným jókaiem. Ošklivě ji zranil, utekl a vzal na sebe její podobu. V podobě Kikjó napadl lukem a šípy Inujašu, jenž nerozuměl, co se stalo, a cítil se podveden. Následkem dalších událostí napadl vesnici, kde za ty měsíce, co se stýkal s Kikjó, tak nějak zdomácněl, aby ukradl Posvátný drahokam, což nakonec vedlo k jeho zapečetění vážně zraněnou Kikjó.  Samotný Posvátný drahokam vznikl jako mocný artefakt, aby miko jménem Midoriko před několika staletími zapečetila moc krále jókaiů Magacuhiho. Uvnitř uvěznila celou jeho podstatu během bitvy trvající sedm dní proti legiím jókaiů. Magacuhi vznikl podobně jako Naraku, tedy spojením jókaiů se smrtelně zraněným zlým člověkem, jenž tajně toužil po jejím srdci. Když ji vzal do zubů, použila Posvátný drahokam ke spojení jeho a její duše a oba tak byli navždy odstraněni ze světa. Jejich těla zemřela, ale jejich duše nadále žily uvnitř Posvátného drahokamu, který se tímto stal tím, čím je nyní. Midoriko se v něm utkávala v nikdy nekončící bitvě s Magacuhim a jeho jókai. Midoričino tělo bylo pohřbeno v jeskyni a její vůle mohla prostřednictvím Posvátného drahokamu ovlivňovat okolní svět, například kolísáním moci střípků. Stejnou schopností disponoval i Magacuhi znečištěním Posvátného drahokamu. Jedině zničením Posvátného drahokamu mohlo dojít k jeho konečné porážce. K tomu dle staré šintoistické legendy mohlo dojít jedině správně vyřčeným přáním.  Do děje se připletl Koga, mladý velitel kmene vlčích jókaiů, jenž se zamiloval do Kagome a často se jí snažil pomoct. Inujašu urážel přízviskem „Psisko,“ a oba byli vždy na kordy. Koga si časem uvědomil, že s Kagome nemůže být, ale navždy pro něj zůstávala tajnou láskou, i když si pak vzal Ajame ze svého kmene, které to slíbil už během dětství. V průběhu celého děje se dále Kagome snažila, jak jen to šlo, nezanedbávat své školní povinnosti a vracela se pravidelně do své doby, kde se boj s učivem kvůli častým absencím, omluvených jejím dědečkem rozličnými zdravotními potížemi, stávalo kolikrát větší noční můrou než boje s nepřátelskými jókai.  Po zhruba dvou letech putování byl Naraku poražen následkem chyby, když se pokusil poštvat Seššómarua proti Inujašovi. Seššómaru si to totiž uvědomil a místo boje proti bratrovi s ním neochotně spolupracoval na zničení původního Narakuova těla. Naraku už dříve posedl duši mrtvého mnicha, hlídajícího posvátnou očistnou horu Hakurei, a vzkřísil skupinu nájemných zabijáků známou jako Banda sedmi, které dal svou sbírku Střípků drahokamů, aby je udržel naživu v jejich zombie-stavu a posílil je tak, aby dostatečně dlouho zaměstnali jeho nepřátele, než si pomocí temného rituálu obnoví v útrobách hory Hakurei tělo, jež nebylo možné zničit běžným způsobem. Naraku byl nakonec po zkompletování celého Posvátného drahokamu přeci jen zničen poté, když se přeměnil s jeho mocí do podoby obřího létajícího pavouka. Mezitím značně zesílili a zmoudřeli Inujaša a jeho přátelé i Seššómaru, který začal přes naprostý despekt k Inujašovi svého bratra uznávat pro jeho odvahu a pro jeho schopnost ho ve vzájemných šarvátkách porazit. Inujaša dokonce ovládl moc i jeho Tenseigy. Do závěrečné bitvy s Narakuem se zapojili všichni, neboť chtěl sebevražedným útokem vyhladit vesnici, kde žila Kaede, avšak byl včas poražen díky Seššómaruově zbrani Bakusaize. Ta představovala jeho skutečnou moc a také odměnu za složení otcovy zkoušky, kdy prokázal, že nepotřebuje otcovo dědictví, aby byl mocný. Naraku byl zničen, třebaže jeho jed zamořil velkou oblast v okolí vesnice. Naraku však před svou smrtí totálně zkaženému Posvátnému drahokamu v pravý moment řekl své přání, jež se vyplnilo ihned poté, kdy byl usmrcen. Mirokův větrný tunel byl tím sice zacelen, ale Kagome vtáhla trhlina v prostoru do jiného světa, kde se nacházel znečištěný Posvátný drahokam po jeho zasažení ještě v Narakově těle posvátným šípem. Zděšený Inujaša otevřel svou Tessaigou, vylepšenou na nejlepší možnou úroveň, bránu do jiného světa, aby Kagome našel. Při hledání mluvil k oběma zvlášť démon Magacuhi, který se snažil Kagome přesvědčit, aby učinila sobecké přání a následně spadla do pasti Posvátného drahokamu, který se tak ukázal být velice nebezpečnou hračkou. Dle Magacuhiho a jeho démonů by následně Kagome v Posvátném drahokamu zaujala Midoričino místo a sváděla by zde věčnou bitvu proti Narakuovi, jenž sem byl také přenesen. Sám Magacuhi by se pak mohl znovu inkarnovat na svět. Inujaša však dokázal křičet tak nahlas, že jeho hlas dorezonoval až ke Kagome. Ta řekla Magacuhimu, jehož nazvala Posvátným drahokamem, že věří, že pro ni Inujaša přijde, a skutečně přišel. Následně si vzpomněla na dědečkovo vyprávění, že Posvátný drahokam lze zničit jen jediným správným přáním. Tedy si přála, aby zmizel jednou pro vždy.  Kagome se následně vrátila zpět do fyzického světa i s Inujašou, políbila se s ním, a Kosti požírající studna, jež zmizela v obou světech na tři dny, kdy byla uvězněná v Posvátném drahokamu, se znovu objevila. Ale každého z nich vrátila tam, kam patřili. Ve své době Kagome dostudovala, zatímco ve feudální době byla vesnice obnovena, Sango s Mirokuem se vzali a měli tři děti. Rin začala žít s Kaede, aby se po letech putování se Seššómaruem naučila zase žít s lidmi. Kagome každý den zkoušela jít do feudální doby za Inujašou, jenž tam zůstal sám, neboť před závěrečnou bitvou odešla ze světa konečnou smrtí i jeho Kikjó, jež konečně nalezla klid a byla očištěna od nenávisti i žárlivosti. Avšak přenos Kosti požírající studny nefungoval. Až teprve jednoho dne, těsně po promoci, kdy hluboce zapřemýšlela, proč přestala fungovat, a došlo jí, že ji do její doby přitáhly její city. Vnitřně se vzdala všeho, co měla a mohla ještě mít, a studna náhle začala opět fungovat. Tentokrát již jen jednosměrně. Rozloučila se s matkou, dědečkem, bratrem Sótou a vrátila se za Inujašou, kterého si vzala za muže, třebaže on byl poloviční jókai. Ale nyní byl o poznání moudřejší a konečně dospělý. Kagome nastoupila ke Kaede do řádného učení na kněžku miko a ve feudální době pak trávila spokojený život spolu s Inujašou.

Inuyasha (犬夜叉, "Inujaša"), celým názvem Inuyasha, feudální pohádka (戦国御伽草子犬夜叉, "Sengoku otogizóši Inujaša"), je japonská manga napsaná a ilustrovaná Rumiko Takahaši. Poprvé byla uveřejněna v týdeníku "Šónen Sunday" 13. listopadu 1996 a skončila 18. června 2008. Hlavními hrdiny série jsou středoškolačka Kagome cestující do feudálního Japonska (přibližně období Sengoku), poloviční démon Inujaša, chlípný buddhistický mnich Miroku, liščí démon Šippó a zabiják démonů Sango. Hlavním záporným hrdinou je Naraku, bažící po moci Drahokamu čtyř duší ( 四魂の玉, "Šikon no tama"), též zkráceně Posvátném drahokamu.  Podle mangy byly natočeny dva stejnojmenné anime, jejichž produkce se zhostila společnost Sunrise. Prvních 44 dílů režíroval Masaši Ikeda, zbytek Jasunao Aoki. Premiéra první série (167 dílů) se konala v Japonsku 16. října 2000 na kanále Jomiuri TV a seriál byl pozastaven 13. září 2004, kdy skončil přímo uprostřed děje. V tomtéž období vyšly také celkem čtyři celovečerní filmy. Druhá série (26 dílů) dokončila příběh pod názvem "Inuyasha: The Final Act" ("Inujaša: Guren no hóraidžima") až o pět let později, kdy byla premiérově vysílána od 3. září 2009 do 29. března 2010.  V roce 2002 vyhrála tato manga Šógakukan Manga Award za nejlepší šónen titul roku.

, also known as , is a Japanese manga series written and illustrated by Rumiko Takahashi. The series begins with Kagome Higurashi, a 15-year-old schoolgirl from modern-day Tokyo who is transported to the Sengoku period of Japan after falling into a well in her family shrine, where she meets the half dog-demon, Inuyasha. When a monster from the era tries to take the magical Shikon Jewel embodied in Kagome, she inadvertently shatters the Jewel into many pieces and are scattered across Japan. Inuyasha and Kagome set on a quest to recover the jewel, before the half spider-demon lord Naraku binds it.  "Inuyasha" premiered in "Weekly Shōnen Sunday" on November 13, 1996, and concluded on June 18, 2008, with the chapters collected into 56 "tankōbon" volumes by Shogakukan. In contrast to the typically comedic nature of much of Takahashi's previous work, "Inuyasha" deals with a darker and more serious subject matter, using the setting of the Sengoku period to easily display the violent content while still retaining some comedic elements.  The manga was adapted into two anime television series produced by Sunrise. The first was broadcast for 167 episodes on Yomiuri TV and Nippon TV in Japan from October 16, 2000 to September 13, 2004. The second series, "Inuyasha: The Final Act", began airing five years later on October 3, 2009, to cover the rest of the manga series and ended on March 29, 2010, after 26 episodes. Four feature films and an original video animation have also been released. Other merchandise include video games and a light novel.  Viz Media licensed the manga, the two anime series, and movies for North America. Both "Inuyasha" and "Inuyasha: The Final Act" aired in the United States on Adult Swim (and later on its revived Toonami block) from 2002 until 2015.  The manga series has over 45 million copies in circulation. In 2002, the manga won the 47th Shogakukan Manga Award for the "shōnen" category.


Klubová kariéra.

VfB Stuttgart.

Se Stuttgartem se stal v roce 2003 vítězem německé juniorské ligy.

Bayern Mnichov.

V sezóně 2010/11 se stal s 28 góly nejlepším střelcem německé Bundesligy.  24. listopadu 2012 vsítil branku proti Hannoveru 96, čímž přispěl k výraznému vítězství 5:0. 22. února 2013 byl na hřišti při drtivé domácí výhře 6:1 nad Werderem Brémy, v ligovém zápase vstřelil dva góly. Přesto v sezóně 2012/13 nedostával tolik prostoru jako dříve. V létě 2012 prodělal operaci kotníku a měl 3 měsíce vynucenou pauzu. Na hrotu útoku se místo něj začal prosazovat jiný Mario - chorvatský reprezentant Mandžukić, posila z Wolfsburgu. Gómez si musel zvykat na netradiční roli náhradníka. V polovině dubna 2013 nastoupil v 77. minutě do utkání německého poháru právě s Wolfsburgem a během 6 minut nastřílel hattrick. Bayern s momentální super formou vyhrál drtivě 6:1. Mario Gómez prokázal, že neztratil nic ze svých střeleckých schopností. Ve 30. kole německé Bundesligy 20. dubna 2013 se podílel dvěma góly na vysokém vítězství Bayernu 6:1 nad domácím Hannoverem 96. S klubem slavil zisk ligového titulu již 6 kol před koncem soutěže, ve 28. kole německé Bundesligy.  5. prosince 2012 v základní skupině F Ligy mistrů 2012/13 pomohl svým gólem k výhře 4:1 nad BATE Borisov. Bayern oplatil běloruskému soupeři prohru 1:3 z prvního vzájemného zápasu ve skupině. V prvním zápase semifinále 23. dubna 2013 byl u výhry 4:0 nad Barcelonou, která byla dosud poměrně suverénní. Mario odehrál stejně jako jeho spoluhráči velmi dobré utkání a v 50. minutě vstřelil druhý gól svého celku. Bayern si zajistil výbornou pozici do odvety. Do odvety 1. května nezasáhl, místo něj hrál Mandžukić. Bayern zvítězil na Camp Nou 3:0 a suverénním způsobem postoupil do finále proti Borussii Dortmund. S Dortmundem se Bayern střetl ještě před finále Ligy mistrů v domácí lize 4. května 2013, utkání skončilo remízou 1:1 a Gómez jednou skóroval za Bayern. Ve finále DFB-Pokalu 1. června 2013 porazil Bayern VfB Stuttgart 3:2 a získal tak treble (tzn. vyhrál dvě hlavní domácí soutěže plus titul v Lize mistrů resp. PMEZ) jako sedmý evropský klub v historii. Gómez v zápase dvakrát skóroval.

ACF Fiorentina.

Po sezóně 2012/13 jej přestala v Bayernu uspokojovat role náhradníka a v červenci 2013 přestoupil za cca 20 milionů eur do italského klubu ACF Fiorentina, kde podepsal smlouvu až do roku 2017.

Beşiktaş JK (hostování).

V sezóně 2015/16 hostoval z Fiorentiny v tureckém klubu Beşiktaş JK, v jehož dresu nasázel v 33 zápasech 26 ligových gólů a stal se králem střelců Süper Lig. Zároveň slavil s klubem zisk mistrovského titulu. V červenci 2016 se kvůli nestabilní politické situaci v Turecku rozhodl pro návrat do Fiorentiny.

VfL Wolfsburg.

V létě 2016 se vrátil do německé ligové soutěže ve dresu Wolfsburgu. Gómez se v ročníku 2016/17 uvedl 16 ligovými góly, které "Vlkům" dodávaly naději na záchranu v první Bundeslize. V play-off o udržení proti Eintrachtu Braunschweig přispěl jedním gólem k definitivní záchraně a do nového ročníku vkročil už jako kapitán. Během svého působení vstřelil 1000. gól Wolfsburgu v Bundeslize. Druhý rok ve Wolfsburgu nedokončil, během prosince/ledna totiž zamířil zpátky do Stuttgartu.

Návrat do Stuttgartu.

Ve 32 letech zamířil z Wolfsburgu do Stuttgartu, se kterým podepsal kontrakt do roku 2020. Ve dresu svého „mateřského“ týmu se opět představil dne 13. ledna 2018 v ligovém zápase s Herthou Berlín. Domácí Stuttgart vyhrál nad hosty 1:0 a i když Gómez nebyl přímým autorem gólu, jeho průnik skončil vlastním gólem soupeřova obránce Niklase Starka. Na začátku února se trefil venku proti Wolfsburgu a zajistil bod za remízu 1:1. V únoru proti Augsburgu vstřelil v první půli svůj druhý gól u výhry 1:0, čímž VfB přiklonil cenné tři body. V předposledním 33. kole dvěma góly zařídil výhru 2:0 v domácím prostředí a poprvé od roku 2009 tak góly oslavil na stuttgartském stadionu.

Reprezentační kariéra.

Gómez má španělské i německé občanství, reprezentuje Německo od svých 17 let. Zúčastnil se EURA 2008 ve Švýcarsku a Rakousku, EURA 2012 v Polsku a na Ukrajině, EURA 2016 ve Francii a Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice.  Na EURU 2012 konaném v Polsku a na Ukrajině Německo vypadlo v semifinále s Itálií po prohře 1:2. Se třemi vstřelenými brankami byl Gómez v šestici nejlepších střelců šampionátu (mimo něj ještě Mario Balotelli, Mario Mandžukić, Cristiano Ronaldo, Alan Dzagojev, Fernando Torres).

Mario Gómez García (* 10. červenec 1985, Riedlingen, Německo) je německý fotbalový útočník a reprezentant, v současnosti hráč německého klubu VfB Stuttgart. Jeho otec je Španěl, matka Němka. Mimo Německo působil na klubové úrovni v Itálii a Turecku.

Mario Gómez García (; born 10 July 1985) is a German professional footballer who plays as a striker for VfB Stuttgart of the 2. Bundesliga. He represented the Germany national team over a period of 11 years between 2007 and 2018.  Gómez began his professional career with Stuttgart. When they became champions in 2006–07, Gómez contributed 14 goals and 7 assists at age 21 and was selected as German Footballer of the Year. In 2009, he signed for Bayern Munich for an estimated €30–35 million, back then a league record. With Bayern, Gómez was the Bundesliga top scorer in 2011, and helped the team win seven trophies, including the UEFA Champions League in 2013. He left for Serie A team Fiorentina in 2013 and was affected by injury during his time in Italy. Gómez was loaned to Turkey's Beşiktaş in 2015 and was top scorer as they won the Süper Lig. He subsequently returned to Germany by joining VfL Wolfsburg. The season he joined, he helped Wolfsburg avoid relegation and returned to Stuttgart after.  Gómez made his senior international debut for Germany in February 2007, and was included in their squads for three UEFA European Championships and two FIFA World Cups, finishing as top scorer at UEFA Euro 2012. He retired from international football in 2018.