Život.

Narodila se jako jediná dcera Ludvíka X. a Markéty Burgundské. Janin otec Ludvík X. se stal francouzským králem po smrti svého otce roku 1314, v době kdy jeho žena Markéta byla již uvězněna za nevěru na hradě Gaillard. Zemřela příhodně na jaře roku 1315. Ludvík X. se rychle oženil s Klemencií Uherskou a v červnu roku 1316 náhle zemřel v důsledku nachlazení.  Jana trávila dětství na dvoře svého strýce Oda Burgundského. Po babičce Janě měla dědický nárok na hrabství Champagne a Navarru, kde nebylo na rozdíl od Francie dědictví podmíněné mužským pohlavím. Janina nevlastní matka byla v té době těhotná, regentem království se stal starší bratr mrtvého krále Filip Dlouhý. V červenci roku 1316 uzavřel regent Filip smlouvu s burgundským vévodou, v níž uznal dědický nárok Jany a případné další dcery Ludvíka X. na uvedená panství, s tím že Filip měl být regentem obou až do jejich sňatku. V listopadu se však narodil chlapec. Novorozeně bylo prohlášeno králem, ale vzápětí zemřelo. Odo Burgundský nadále pokračoval v obhajobě dívčina dědictví a roku 1318 se oženil s Johanou, nejstarší dcerou krále Filipa. Johana měla dostat Champagne, pokud král nebude mít syna. Filip se syna nedočkal, zemřel roku 1322 a na trůn usedl mladší Karel IV. Urychleně se rozvedl se svou cizoložnou ženou Blankou a do své brzké smrti roku 1328 stihl uzavřít dvě další manželství. Ani Karel se následníka nedočkal, ale jeho třetí žena byla opět těhotná.  Regentem se do doby narození Karlova pohrobka stal Filip z Valois, vnuk krále Filipa III. a ženy byly úplně vyloučeny z dědění francouzského trůnu. Po narození děvčete se stal Filip z Valois králem. Kapetovci vymřeli po meči. Dalšími uchazeči byl Eduard III. Anglický, syn Isabely Francouzské a Filip z Évreux, Janin manžel. Není zcela jasné, kdy došlo k uzavření sňatku. Jsou uváděny roky 1318, 1328 a 1329.  Janino slíbené dědictví bylo až do roku 1328 ve správě synů Filipa IV., což by svědčilo pro sňatek roku 1328. Na jaře tohoto roku byla také Navarra oficiálně předána Filipovi z Évreux jakožto choti princezny Jany. Roku 1329 se mladý pár přestěhoval do Pamplony a 5. března 1329 došlo ke korunovaci. Champagne byla získána až roku 1336 za značnou úplatu francouzskému králi.  Filip Navarrský zemřel roku 1343 při účasti na reconquistě. Šipka jej zasáhla do krku. Jana jej přežila o celých šest let a je pohřbena v Saint-Denis. Na navarrský trůn usedl jejich syn Karel.

Jana II. Navarrská ( "Jeanne II de France", 28. ledna 1311 - 6. října 1349) byla navarrská královna z dynastie Kapetovců, majitelka bohatě iluminovaných Hodinek.

Joan II (; 28 January 1312 – 6 October 1349) was Queen of Navarre from 1328 until her death. She was the only surviving child of Louis X of France, King of France and Navarre, and Margaret of Burgundy. Joan's paternity was dubious because her mother was involved in a scandal, but Louis X declared her his legitimate daughter before he died in 1316. However, the French lords were opposed to the idea of a female monarch and elected Louis X's brother, Philip V, king. The Navarrese noblemen also paid homage to Philip. Joan's maternal grandmother, Agnes of France, Duchess of Burgundy, and uncle, Odo IV of Burgundy, made attempts to secure the counties of Champagne and Brie (which had been the patrimony of Louis X's mother, Joan I of Navarre) to Joan, but the French royal troops defeated her supporters. After Philip V married his daughter to Odo and granted him two counties as her dowry, Odo renounced Joan's claim to Champagne and Brie in exchange for a compensation in March 1318. Joan married Philip of Évreux, who was also a member of the French royal family.  Philip V was succeeded by his brother, Charles IV, in both France and Navarre in 1322, but most Navarrese lords refused to swear loyalty to him. After Charles IV died in 1328, the Navarrese expelled the French governor and declared Joan the rightful monarch of Navarre. In France, Philip of Valois was crowned king. He concluded an agreement with Joan and her husband, who renounced Joan's claims to Champagne and Brie in exchange for three counties, while Philip acknowledged their right to Navarre. Joan and her husband were together crowned in Pamplona Cathedral on 5 March 1329.  The royal couple closely cooperated during their joint reign, but Philip of Évreux was more active. However, they mostly lived in their French domains. Navarre was then administered by governors during their absence.


Životopis.

Narodil se a vyrůstal v Houstonu v Texasu. V roce 1991 vystudoval Klein Oak High School. Herectví vystudoval na University of Houston. V současnosti žije v Los Angeles v Kalifornii. Rád hraje na klavír, sleduje různé sporty, hlavně tenis, baseball a basketbal.  Již od roku 2009 se vedly dohady o jeho sexuální orientaci. V květnu 2012 v rozhovoru pro deník The New York Times uvedl, že je gay a již 10 let žije se svým partnerem, Toddem Spiewakem. Vzali se roku 2017.

Kariéra.

V polovině první dekády 21. století ztvárnil několik menších filmových rolí, např. hrál postavu Tima ve filmu "Procitnutí v Garden State" (2004) a objevil ve třídě Dr. P. ve filmu "Škola svádění" ("School for Scoundrels", 2006). Opakovaně účinkoval v seriálu "Soudkyně Amy" (2004–2005) jako Rob Holbrook. V epizodních rolích účinkoval i v seriálu "Ed" (2002) a "Griffinovi" (2009).  Širokou popularitu ovšem získal díky roli geniálního teoretického fyzika dr. Sheldona Coopera, Ph.D., M.Sc. v americké situační komedii "Teorie velkého třesku". Seriál vysílala od roku 2007 televize CBS a ještě v roce 2014 ohlásila záměr natočit a odvysílat až do sezóny 2016–2017 celkem deset řad. Parsons za svou roli získal několik ocenění jako např. cenu Asociace televizních kritiků za individuální výkon v komedii (2009, nominován i 2010, 2012 a 2014), cenu Critics' Choice Television Award za nejlepšího herce v komedii (2011, nominován i 2012, 2013 a 2014), čtyřikrát vyhrál cenu Emmy za mimořádný výkon v hlavní roli v komediálním seriálu (2010, 2011, 2013, 2014, nominaci v roce 2012 neproměnil) a získal také Zlatý glóbus za nejlepší mužský herecký výkon v muzikálu či komedii (2011).  V roce 2014 hrál spolu s Markem Ruffalem, Taylorem Kitschem, Mattem Bomerem a Julií Roberts v televizním filmovém dramatu Ryana Murphyho s názvem "Stejná srdce" ("The Normal Heart"). Film byl natočen podle hry Larryho Kramera z roku 1985 (v její obnovené verzi z roku 2011 si Parsons rovněž zahrál stejnou postavu). Šlo o příběh z počátku 80. let, období prudkého rozšíření AIDS, považovaného tehdejší společností za nemoc homosexuálů. Zahrál si též ve filmu "Skrytá čísla", kde hrál jednoho z členů týmu v Nasa.  Spolu s Rihannou v roce 2014 daboval dvojici hlavních postav, mimozemšťana jménem Oh a pozemskou dívku Tip, v animovaném filmu společnosti DreamWorks "Konečně doma" ("Home") z roku 2015.

James Joseph "Jim" Parsons (* 24. března 1973, Houston, Texas, USA) je americký herec známý především jako Sheldon Cooper ze sitcomu "Teorie velkého třesku".

James Joseph Parsons (born March 24, 1973) is an American actor and producer. Parsons is known for playing Sheldon Cooper in the CBS sitcom "The Big Bang Theory" (2007–2019). He has received several awards for his performance, including four Primetime Emmy Awards for Outstanding Lead Actor in a Comedy Series and the Golden Globe Award for Best Actor in a Television Series Musical or Comedy. In 2018, "Forbes" estimated his annual salary to be $26.5 million and named him the world's highest-paid television actor.  Parsons made his Broadway debut in 2011 portraying Tommy Boatwright in the play "The Normal Heart", for which he shared a Drama Desk Award for Outstanding Ensemble Performance. He reprised the role in the film adaptation of the play, and received his seventh Emmy nomination, this time in the category of Outstanding Supporting Actor in a Miniseries or Movie. In film, Parsons has voiced the lead character in "Home" (2015) and played supporting roles in "Hidden Figures" (2016) and "Extremely Wicked, Shockingly Evil and Vile" (2019).


Dětství.

Narodila se jako Françoise d'Aubigné uvnitř zdí vězení v Niortu. Její otec Constant d'Aubigné náležel k drobné šlechtě v Poitou a byl synem básníka a jednoho z čelných představitelů francouzských hugenotů Agrippy d'Aubigné. Constant d'Aubigné vedl dobrodružný život, opakovaně se ocital ve vězení a jeho otec ho nakonec vydědil. V roce 1627 se Constant d'Aubigné oženil s dcerou ředitele věznice, v jejíchž zdech si zrovna odpykával další trest, s mladičkou Jeanne de Cardilhac. Ta svého nezvedeného manžela milovala, měla s ním nejprve dva syny a věrně ho následovala během dalšího vězeňského trestu – tehdy se jim 28. listopadu 1635 v budově vězení v Niortu narodila dcera Françoise. Stejně jako její dva starší bratři byla i Françoise svěřena do výchovy své protestantské tety Luisy-Arthémise de Villet a následujících sedm let strávila na jejím zámku Mursay. V roce 1642 si rodiče své děti vyzvedli, odvezli do Paříže a odtud v roce 1645 na ostrov Marie-Galante v Malých Antilách, kde měl Constant d'Aubigné převzít úřad guvernéra. Po strastiplné cestě přes oceán, při němž malá Françoise málem zemřela, dorazila rodina na ostrov, kde se následně zjistilo, že úřad guvernéra je již obsazený. Rozlícený Constant d'Aubigné se vrátil do Francie, zde zřejmě se stížností nepochodil a vydal se na cestu do Turecka, během níž náhle zemřel v roce 1647 v Orange.  Po dvou tvrdých letech pobytu na Malých Antilách se chudá vdova se třemi dětmi vrátila zpět do Francie. Cítila se fyzicky i psychicky vyčerpaná a své dvě děti (syn Constant mezitím zemřel) předala opět do péče své švagrové na zámku Mursay. Françoise byla šťastná, že může žít znovu u milované tety a nemusela nadále snášet přísně katolickou a nelaskavou výchovu své matky. Brzy se ale přihlásila další příbuzná, prateta z matčiny strany, a vznesla nárok na výchovu malé Françoise. Tato příbuzná, paní de Neuillant, dvorní dáma královny-matky, regentky Anny Rakouské, nesnesla pomyšlení, že její praneteř je vychovávána v protestantském duchu a nechala ji přemístit do kláštera k uršulinkám v Niortu. Odmítla ale za její pobyt v klášteře zaplatit a tak Françoise po čase putovala přímo do domu paní de Neuillant v Paříži. Zde žila v ponižujícím postavení chudé příbuzné, stala se přesvědčenou katoličkou a ve všem na slovo poslouchala paní de Neuillant, na níž byla finančně závislá.

Paní Scarronová.

Ve svých šestnácti letech se Françoise seznámila s proslulým básníkem Paulem Scarronem, oblíbencem panstva z nejvyšších společenských kruhů. Tento muž byl v Paříži považován za jakousi kuriozitu – duchaplný, vtipný, úspěšný literát, ale fyzicky postižený, bez možnosti vlastního pohybu, groteskně pokroucený a upoutaný na kolečkové křeslo. Scarronovi se podařilo získat si důvěru mladé, krásné a inteligentní Françoise a mezi ní a básníkem postupně vznikl silný duchovní vztah. V roce 1652 se tak šestnáctiletá dívka provdala za o 25 let staršího, ochrnutého Paula Scarrona. Zda bylo manželství naplněno po tělesné stránce, není tolik důležité, podstatným faktem zůstává, že Scarron tímto sňatkem zachránil Françoise před smutným životem v klášteře nebo v chudobě. Svou mladou ženu učil španělsky, italsky i latinsky a vzdělával ji i v otázkách všeobecných. V domě jejího manžela se pravidelně setkávali duchaplní hosté ze šlechtických kruhů a Françoise si mezi nimi brzy našla celou řadu přátel a obdivovatelů. Po osmi letech manželství Paul Scarron zemřel a Françoise se znovu ocitla v těžké životní situaci, bez rodiny, bez majetku a s povinností splácet dluhy, které po jejím manželovi zůstaly. Najmula si pokoj v klášteře a odevzdala se osudu. Vlivní přátelé však dělali vše pro to, aby se její životní úděl zlepšil, a tak král Ludvík XIV. udělil vdově Scarronové rentu dostatečnou k životu. Françoise opustila klášter, najala si dům a přijmula komornou. Navázala vztah s Louisem de Mornay, markýzem de Villarceaux. Po několika letech, v roce 1664, se s ním rozešla, když on odmítl s ní uzavřít sňatek, po němž Françoise toužila. Přes své přátele, markýze d'Albret a jeho manželku, se Françoise seznámila s milenkou krále Ludvíka XIV., Madame de Montespan. Françoise udělala na Madame de Montespan velký dojem svou skromností, vzděláním a inteligencí, proto jí markýza nabídla možnost stát se vychovatelkou nemanželských dětí, které měla s králem Ludvíkem XIV.

Vychovatelka.

Françoise Scarronová v roce 1670 bez váhání přijímá delikátní úkol a v přísném utajení pečuje o královy levobočky. Po narození druhého králova dítěte je zakoupen dům ve Vaugirard, kde vychovatelka s dětmi žila celé dny. Francoise byla skromná, diskrétní, mlčenlivá a svěřené děti milovala, takže král i jeho milenka byli s jejími službami velmi spokojeni. V následujících letech se narodilo dalších pět dětí. Král Ludvík XIV. své manželské i nemanželské děti nesmírně miloval a pečoval o jejich blaho. Dům ve Vaugirard často navštěvoval. Zpočátku mu vychovatelka Françoise osobně příliš sympatická nebyla, ale rychle změnil názor, když jednoho dne neohlášen vstoupil nečekaně do domu a sledoval láskyplnou péči, kterou byly jeho děti zahrnuty. Klid, láska a bezpečí, které tu panovalo, udělaly na Ludvíka XIV. obrovský dojem.

Na královském dvoře.

Koncem roku 1673 uznal král Ludvík XIV. své – tehdy tři – nemanželské děti s madame de Montespan za legitimní a přijal je na dvoře v Saint-Germain-en-Laye. S nimi přišla i jejich vychovatelka, které ale dvorský život k srdci nepřirostl. V té době došlo ohledně výchovy dětí k prvním vážnějším neshodám s madame de Montespan, která své děti rozmazlovala, krmila je sladkostmi a nechávala je vzhůru dlouho do noci, což zcela odporovalo výchovným metodám Françoise Scarronové. Madame de Montespan viděla ve Françoise podřízenou osobu, k níž se dosud chovala přátelsky, nyní k ní ale zaujala povýšenecký postoj, na veřejnosti ji slovně ponižovala a veškeré její námitky považovala za urážku své osoby. Vztah mezi paní de Montespan a vychovatelkou se stále více zhoršoval, zatímco král byl s jejími službami naopak velmi spokojen a její rozvážné, klidné a zdrženlivé vystupování na něj působilo dobře. Vychovatelku svých dětí bohatě odměňoval, a tak si v roce 1674 zakoupila zámek Maintenon nedaleko Versailles, kde jí vlastnictví okolních pozemků mělo zajistit příjem na stáří. Vzájemná náklonnost mezi králem a Françoise postupně narůstala, čehož si ale madame de Montespan vůbec nepovšimla. Nikdy by ji ani nenapadlo, že mezi králem a neurozenou vychovatelkou, které už navíc táhlo na čtyřicátý rok života, by vůbec něco jako vztah mohlo vzniknout.

Markýza de Maintenon.

V roce 1675 král zcela nečekaně povýšil vdovu Françoise Scarronovou na markýzu de Maintenon, čímž se jí odvděčil za její služby a zároveň tím zamezil dalšímu ponižování této ženy u dvora. Královo rozhodnutí vyvolalo údiv a objevily se první spekulace o tom, že král a Françoise, nyní markýza de Maintenon, jsou milenci. S největší pravděpodobností to v té době ještě pravda nebyla, jelikož za oficiální favoritku stále platila paní de Montespan. Není jisté, kdy přesně podlehla diskrétní markýza de Maintenon svodům krále, zřejmě to bylo někdy mezi lety 1676 a 1680. V roce 1678 král ukončil vztah s madame de Montespan a navázal milostný poměr s Marií-Angelikou de Fontanges. Zároveň se ale prohlubovaly i jeho city k markýze de Maintenon, kterou denně navštěvoval, vedl s ní dlouhé hovory a často ji žádal o radu. V roce 1680 už král zahrnul markýzu de Maintenon svou přízní a poctami zcela nepokrytě, takže všem u dvora bylo jasné, že právě tato žena je nástupkyní madame de Montespan. Pro markýzu de Maintenon vytvořil král nový úřad a jmenoval ji druhou dámou (dame d'atour), čímž ji zbavil dosavadní služby a osvobodil od podřízenosti na madame de Montespan. U dvora nepřišli zkrátka ani blízcí přátelé markýzy de Maintenon a ona se jim tak konečně mohla odvděčit za vše dobré, co pro ni kdy učinili. Markýza nezpychla, chovala se dál skromně, uměřeně, důstojně a zdrženlivě, takže u většiny dvorské a prostopášné šlechty příliš oblíbená nebyla. Přiměla také svého milence Ludvíka XIV. k tomu, aby se opět sblížil se svou manželkou, za což jí byla královna vděčná. Rodinná pohoda netrvala dlouho, v roce 1683 královna Marie Tereza zemřela, což se krále nijak zvlášť nedotklo. Ludvík XIV. měl tehdy 45 let, byl zdravý a plný života, následnictví v zemi bylo zajištěno, jelikož králův syn měl už tehdy dva mužské potomky; král se tak ocitl v situaci, kdy mohl zcela svobodně volit další životní partnerku podle svých osobních sympatií, bez ohledu na dynastické zájmy.

Utajený sňatek.

Někdy v roce 1683 nebo 1684 tak Ludvík XIV. údajně uzavřel přísně utajený manželský sňatek s Françoise, markýzou de Maintenon. O sňatku není znám žádný písemný důkaz, ale většina historiků se dnes shoduje na tom, že k němu skutečně došlo. Obřad proběhl dle dochovaných svědectví v noci a věděl o něm jen ministr Louvois, králův zpovědník La Chaise, králův komorník Bontemps a pařížský arcibiskup François Harlay de Champvallon. Z osob blízkých markýze to byli markýz a markýza de Montchevreuil, její komorná Nanon Balbienová, markýzin zpovědník abbé Gobelin a její bratr Charles d'Aubigné. Svatba zřejmě proběhla právě na popud obou zpovědníků – králova a markýzina, s přispěním vlivného biskupa Bossueta, jelikož církev viděla v tomto sňatku možnost, jak vymanit krále z nemanželského vztahu. Úlohu nedávno zesnulé královy manželky přijala u dvora oficiálně manželka následníka trůnu, v nejužší rodině však nikdo nepochyboval o tom, že skutečnou paní domu je markýza de Maintenon. Král jí poskytoval veškerá privilegia náležející královnám a ona projevovala sebevědomě svou autoritu. Měla vliv na obsazování královských úřadů a řešila veškeré rodinné záležitosti. Na její popud povýšil král své nemanželské syny na roveň princům z královské krve, a zajistil jim tak případné následnictví trůnu. Nemanželské dcery pak byly výhodně provdány. Markýza se tak ještě jednou postarala o budoucnost všech dětí, které jí byly kdysi svěřeny do výchovy. Stejnou velkorysost projevila samozřejmě i vůči svým příbuzným a postarala se o kariéru svého bratra i dalších členů rodiny.

Po boku krále.

Markýza de Maintenon trávila většinu času na dvoře ve Versailles, který však nenáviděla. Příčila se jí frivolnost a nemravnost dvořanů, zcela cizí její skromné, důstojné, hrdé a zbožné povaze. Madame de Maintenon nebyla nikdy středem pozornosti na plesech a zábavách, nehrála karty, vlasy nosila svázané do uzlu, k dvořanům se chovala zdrženlivě až chladně. Ludvík XIV. našel v markýze de Maintenon ideální partnerku pro zralý a pozdní věk svého života a panování. Markýza s ním sdílela jeho smysl pro povinnost a podporovala jeho snahu o maximální slávu před Bohem i před světem. Odpočinek nacházela občas pouze na zámku v Marly, kde žila s králem v soukromí a nemusela dodržovat dvorskou etiketu. Nikdy nezapomněla na své nepříliš veselé dětství a mládí a její sociální cítění se projevilo v roce 1684, kdy založila v Noisy ústav pro 250 zchudlých šlechtických dívek. V roce 1686 otevřela další podobné zařízení v Saint-Cyr-l'École. Po boku krále Ludvíka XIV. prožila více než třicet let a král ji miloval a ctil až do konce života. Jejich partnerství se nakrátko ocitlo v krizi jen v roce 1689, kdy se markýza stala obdivovatelkou abbého Francoise de Salignac de La Mothe-Fénelona, zastánce náboženského směru zvaného kvietismus. Abbé odsuzoval přepych a hříšnost dvora a vyzýval ke změně vládnoucího systému a omezení královské moci, což samozřejmě Ludvíka XIV. pobouřilo a rozhněvalo. Markýza se od abbého včas odvrátila, omluvila se králi za svou dočasnou přízeň tomuto buřiči a bylo jí odpuštěno.

Pozdní léta.

Markýza prožila po boku Ludvíka XIV. také poslední a nejtěžší léta jeho života. Léta, kdy probíhala válka o španělské dědictví, která zemi finančně i hospodářsky vyčerpala. Prožila s ním i krutou zimu 1708–1709, která způsobila hladomor a ještě prohloubila už tak děsivou bídu obyvatel. V roce 1711 pak zemřel syn Ludvíka XIV., následník trůnu Ludvík, Velký Dauphin. Zanedlouho zemřel další následník, vnuk Ludvíka XIV. Ludvík Burgundský i se svou manželkou a vzápětí také jejich pětiletý syn. Roku 1714 král oželel dalšího člena rodiny, vnuka, vévodu z Berry. Pod tíhou všech těchto smutných událostí a pod vlivem své milované markýzy de Maintenon se z krále stal v závěru života hluboce věřící, kajícný a zbožný člověk. Po smrti krále Ludvíka XIV., v roce 1715, se markýza de Maintenon odebrala do Saint-Cyr-l'École, rozdala své šperky a šatstvo, žila skromně a věnovala se výchově svěřenek ústavu, který tu před lety založila. Zemřela 15. 4. 1719 ve věku 83 let.

Madame de Maintenon, původním jménem Françoise d'Aubigné, provdaná paní Scarronová, markýza de Maintenon (28. listopad 1635, Niort – 15. duben 1719, Saint-Cyr), byla vychovatelkou nelegitimních dětí francouzského krále Ludvíka XIV., které měl s Madame de Montespan. Později se stala jeho milenkou a po jeho ovdovění s největší pravděpodobností také druhou manželkou. Přísně utajený sňatek se měl uskutečnit někdy v letech 1683 nebo 1684.

Françoise d'Aubigné, Marquise de Maintenon (27 November 1635 – 15 April 1719) was the second wife of King Louis XIV of France. She was known during her first marriage as Madame Scarron, and subsequently as Madame de Maintenon (, , ). Her marriage to the king was never officially announced or admitted, and thus she was never considered queen of France. Even so, she was very influential at court, and was one of the king's closest advisers. She founded the Maison royale de Saint-Louis, a school for girls from poorer noble families, in 1684.


Historie.

Institut obdobný přísedícím se objevil už v souvislosti s modernizací justice v druhé polovině 19. století. Tehdy u obchodních a horních soudů, stejně jako u obchodních a horních senátů krajských a zemských soudů fungovali tzv. „odborní soudci laici“, kteří byli na období tří let vybíráni z řad obchodníků a znalců hornictví. Jejich kvalifikačním předpokladem účasti na tomto specifickém soudním rozhodování tedy byla odbornost, navíc platilo, že z tříčlenného senátu byl soudce laik jen jeden. V období první republiky se nazývali „komerční radové“. Přísedící byli zavedeni i u pracovních soudů, jejichž senáty se skládaly z předsedy, profesionálního soudce, jednoho přísedícího reprezentujícího zaměstnavatele a jednoho zastupujícího zaměstnance. Dále působili např. u soudů mládeže (v senátě zasedali dva soudci a jeden přísedící, jenž měl mít pedagogické vzdělání a být znalý sociální péče o mládež) nebo u tzv. kmetských soudů, posuzujících poškozování cti a dobré pověsti v novinách, k nimž byli věkově starší přísedící (kmeti) povoláváni z obecných seznamů porotních soudů.

Českoslovenští soudci z lidu.

Po druhé světové válce byli tzv. velkým retribučním dekretem zavedeni soudci z lidu, kteří nemuseli mít právní vzdělání a které jmenovala vláda ze seznamů pořizovaných okresními národními výbory. Zasedali pouze v mimořádných lidových soudech, kde byli čtyři a jen předseda takového pětičlenného senátu byl profesionální soudce z povolání. Po Únoru 1948 pak už byli soudci z lidu jako tzv. "dělničtí soudci" zapojeni do fungování justice úplně. Opět nemuseli mít ani soudci z lidu, ani předseda senátu běžně vyžadované právnické vzdělání, podle zákona byla rozhodující jejich „státní spolehlivost a oddanost myšlence lidově demokratického zřízení“. Voleni byli na období 1–4 let národními výbory. Předsedové senátu vzdělání získávali prostřednictvím ročního kurzu, jehož významnou část tvořilo studium marxismu-leninismu a základy socialistického práva, přísedící soudci z lidu nemívali ani toto vzdělání. Tradice volených zástupců lidu a nikoli odborníků pak přetrvala i po sametové revoluci v roce 1989, kdy byli zavedeni přísedící.

Přísedící v českém právu.

Právní úprava postavení přísedících, obdobně jako soudců, je obsažena především v § 60 až 101 zákona o soudech a soudcích, jejich konkrétní zapojení do soudní činnosti pak v procesních řádech, občanském soudním řádu a trestním řádu. Funkce přísedícího je veřejnou funkcí a není slučitelná s funkcí poslance nebo senátora. Za výkon své funkce dostávají náhradu mzdy a hotových výdajů a protože po nich nejsou požadovány žádné zvláštní znalosti práva, ministerstvo spravedlnosti a předsedové soudů dbají o jejich odbornou průpravu. K roku 2016 jich u českých soudů působilo celkem 5671, z toho přes 60 % jich bylo starších 60 let.

Volba přísedících.

Na rozdíl od jmenovaných soudců jsou přísedící do svých funkcí voleni, a to na období 4 let. Zvolen může být každý státní občan České republiky, který je svéprávný a bezúhonný, jestliže jeho zkušenosti a morální vlastnosti dávají záruku, že svou funkci bude řádně zastávat, dosáhl věku nejméně 30 let a souhlasí s přidělením do funkce přísedícího konkrétního soudu. Není tedy potřeba magisterské vzdělání v oblasti práva a složení justiční zkoušky, což jsou další podmínky pro jmenování soudcem.  Přísedící okresních soudů volí a odvolává zastupitelstva obcí (městských částí hlavního města Prahy) v obvodu příslušného okresního soudu a přísedící krajských soudů volí zastupitelstvo kraje (zastupitelstvo hlavního města Prahy), jehož území je alespoň zčásti v obvodu příslušného krajského soudu. Kandidáty navrhují členové zastupitelstva, přičemž počet přísedících, kteří mají být zvoleni, stanoví podle potřeby daného soudu jeho předseda, který také k navrženým kandidátům dává své vyjádření. Přísedící musí být vždy přihlášen k trvalému pobytu v obvodu obce, jejímž zastupitelstvem je volen nebo v tomto obvodu pracuje. Po svém zvolení přísedící skládají do rukou předsedy soudu tento slib: "„Slibuji na svou čest a svědomí, že se budu řídit právním řádem České republiky, že jej budu vykládat podle svého nejlepšího vědomí a svědomí a že v souladu s ním budu rozhodovat nezávisle, nestranně a spravedlivě“".

Účast na soudním jednání.

Přísedící jsou vyloučeni z vedení soudního řízení a rozhodování ze stejných důvodů "podjatosti", které platí i u soudců. Jejich konkrétní zapojení do rozhodovací činnosti soudu pak spočívá v zasedání v některých tříčlenných soudních senátech, přičemž vždy dva přísedící doplňuje jen jeden profesionální soudce, který je sice předsedou daného senátu, ale při poradě o rozsudku ho mohou přísedící přehlasovat, neboť platí rovnost hlasů.  V civilním procesu rozhoduje senát s účastí přísedících jen pří řízení před okresním soudem ve věcech pracovních. V trestním řízení pak při řízení před okresním soudem a krajským soudem, jestliže rozhoduje jako soud prvního stupně a rozhoduje o trestném činu, na který zákon stanoví trest odnětí svobody, jehož dolní hranice je minimálně pět let.

Přísedící (nebo též votanti podle toho, že disponují hlasovacím právem) jsou vedle jeho předsedy členy soudního senátu. Tím se odlišují od členů soudních porot. Může jít o odborně vzdělané soudce, v České republice se ale jako přísedící označují laici, kteří se tak podílí na rozhodovací činnosti soudů.

A lay judge, sometimes called a lay assessor, is a person assisting a judge in a trial. Lay judges are used in some civil law jurisdictions. Lay judges are appointed volunteers and often require some legal instruction. However, they are not permanent officers. They attend proceedings about once a month, and often receive only nominal or "costs covered" pay. Lay judges are usually used when the country does not have juries. Lay judges may be randomly selected for a single trial (as jurors are), or politically appointed. In the latter case they may usually not be rejected by the prosecution, the defense, or the permanent judges. Lay judges are similar to magistrates of England and Wales, but magistrates sit about twice as often.


Původ.

Název Santa Claus vznikl chybou ve výslovnosti nizozemského, ("holandského"), slova "Sinterklaas", které je zkratkou slova "Sint Nicolaas" (svatý Mikuláš).  Nejrozšířenější moderní vzezření Santa Clause jako tlustšího muže s vousy v červeno-bílém oblečení se někdy mylně označuje jako výtvor reklamní kampaně na Coca-Colu ve 30. letech 20. století. Avšak již před rokem 1931, kdy Coca-Cola začala používat Santa Clause v reklamě, byl tento vzhled považován za standardní a zpopularizovala ho zřejmě již reklamní kampaň na nápoje společnosti White Rock, která jej takto začala znázorňovat od roku 1915.

Sobi.

Podle současné představy jsou sáně s dárky taženy devíti létajícími soby. Poprvé se sobi v souvislosti se Santa Clausem objevili v roce 1823 v básni ', kterou napsal pravděpodobně Henry Beekman Livingston, z pozdějších zpracování je známá též jako ', kde se zmiňuje osm sobů – "Dasher, Dancer, Prancer, Vixen, Comet, Cupid, Dunder" a "Blixem", kteří táhnou jeho sáně. Jména Dunder a Blixem pochází pravděpodobně z nizozemštiny a v dalších vydáních básně procházela tato různými změnami, až se postupně ustálila na současných podobách "Donner" a "Blitzen".  Devátý sob, Rudolph, se objevil až v roce 1939. Tehdy Robert L. May napsal pro síť obchodních řetězců Montgomery Ward rýmovaný příběh "" o sobovi, který měl zářící červený nos, kvůli čemuž nebyl ostatními soby přijímán mezi sebe, dokud si ho nevšiml Santa Claus, který Rudolpha požádal, aby vedl jeho sáně v mlze, neboť kvůli ní hrozilo, že děti nedostanou včas své dárky. Jen během roku 1939 bylo dětem rozdáno 2,4 milionu výtisků tohoto příběhu. Dalšího úspěchu se příběh dočkal v roce 1949, kdy vyšla zhudebněná verze od Johnyho Markse, kterou nazpíval Gene Autry. Příběh byl i několikrát převeden na filmové plátno a dodnes patří v USA mezi oblíbené.

Ježíšek versus Santa Claus.

V Česku na Slovensku a Horním Slezsku i v jižním Německu práci vykonává Ježíšek. V dalších zemích má podobnou roli např. Děda Mráz (Rusko), Joulupukki (Finsko) nebo Père Noël (francouzsky "otec Vánoce"), Jultomten (Švédsko), Julenissen (Norsko). Santa Claus je dominantní hlavně v Severním Německu,USA a v Kanadě, ale postupně se dostává i do zbytku Evropy.

Mikuláš versus Santa Claus.

Tradiční postavou českých Vánoc je kromě Ježíška i Svatý Mikuláš, který má na rozdíl od Santa Klause atributy biskupa. Jestliže byli v období nesvobody vytlačováni Ježíšek a Mikuláš Dědou Mrázem, v dnešní době jsou vytlačováni Santou Clausem. Proti tomu existují skupiny lidí, které toto odmítají. Naopak jiné skupiny lidí Santa Clause příjímají.

Santa Claus, známý též jako svatý Mikuláš, Otec Vánoc nebo jednoduše Santa, je legendární osoba, která v mnoha zemích dává dárky všem hodným dětem. Tradičně na Štědrý večer 24. prosince nebo 6. prosince (svátek svatého Mikuláše). Legenda má z části základ v legendárním vyprávění vztahujícím se k osobě svatého Mikuláše. Velmi podobný příběh je v řeckém a byzantském folkloru spojován s Basilem Velikým. Svátek svatého Basila 1. ledna je časem vyměňování dárků v Řecku.  Původně byl zobrazován v biskupském rouchu. Dnešní Santa Claus je většinou zobrazován jako oblý, veselý, bělovousý muž nosící červený klobouk s bílým lemem. Bíle lemované kalhoty s černým koženým páskem a boty.  Santa Claus žije na dalekém severu v kraji věčného ledu, nebo na měsíci. Poloha Santova obydlí kolísá od severního pólu po Korvatunturi v Laponsku. V americké verzi Santa přilétá na svých sáních, tažených létajícími soby. Do domu se dostává komínem tak, že do něj skočí a přistane v krbu. Tam dá dárky do punčoch, které si děti nachystaly na krbovou římsu a dá je taky pod stromek, když šly spát.

Santa Claus, also known as Father Christmas, Saint Nicholas, Saint Nick, Kris Kringle, or simply Santa, is a mythical character originating in Western Christian culture who is said to bring gifts to the homes of well-behaved children on the night of Christmas Eve (24 December) or during the early morning hours of Christmas Day (25 December). The modern character of Santa Claus was based on traditions surrounding the historical Saint Nicholas (a fourth-century Greek bishop and gift-giver of Myra), the British figure of Father Christmas, and the Dutch figure of "Sinterklaas" (himself also based on Saint Nicholas). Some maintain Santa Claus also absorbed elements of the Germanic god Wodan, who was associated with the pagan midwinter event of Yule and led the Wild Hunt, a ghostly procession through the sky.  Santa Claus is generally depicted as a portly, jolly, white-bearded man—sometimes with spectacles—wearing a red coat with white fur collar and cuffs, white-fur-cuffed red trousers, red hat with white fur, and black leather belt and boots and carrying a bag full of gifts for children. This image became popular in the United States and Canada in the 19th century due to the significant influence of the 1823 poem "A Visit from St. Nicholas" and caricaturist and political cartoonist Thomas Nast. This image has been maintained and reinforced through song, radio, television, children's books, films, and advertising.  In modern folklore, Santa Claus is said to make lists of children throughout the world, categorizing them according to their behavior, and to deliver presents, including toys and candy, to all of the well-behaved children in the world, and coal to all the misbehaving children, on the night of Christmas Eve. He is said to accomplish this feat with the aid of his elves, who make the toys in his workshop at the North Pole, and his flying reindeer, who pull his sleigh. He is commonly portrayed as living at the North Pole, and laughing in a way that sounds like "ho ho ho".


Rozdělení vody dle požadavků na kvalitu.

Pitná voda.

Pitná voda je definována jako voda, která prošla procesem úpravy a vyhovuje stanoveným požadavkům. Požadavky na kvalitu pitné vody upravuje vyhláška 252/2004 Sb. o hygienických požadavcích na pitnou a teplou vodu a četnost kontrol. Zvláště pak v příloze 1 je tabulka, která ustanovuje nejnižší a mezní koncentrace a hraniční hodnoty jednotlivých vlastností vzorků vod.

Užitková voda.

Užitková voda je obecně vzato voda, která není upravena jako pitná, proto je levnější a je jí možno využívat pro úklid, ohřev atd. V průmyslu se pro tuto vodu může využívat i pojem provozní voda. Požadavky na její kvalitu se různí v závislosti na jejím využití a často musí být upravována, např. filtrací či změkčením.

Odpadní voda.

Odpadní voda je voda, jejíž kvalita byla zhoršena lidskou činností. Při procesu čištění odpadní vody dochází k oddělení vody, která je ještě dále přečišťována, a kalů a dnových sedimentů. Kaly z čištění odpadních vod se označují jako aktivovaný kal a podle kvality se mohou dále využívat (např. výroba bioplynu), nebo se skládkují (např. kvůli obsahu těžkých kovů).

Zjišťování kvality vody.

Čistota vody je zjišťována souborem chemicko-fyzikálních metod, zajišťujících podrobné stanovení vlastností vzorku. Každá z těchto vlastností má mezní hodnotu pro daný typ vody.

Úprava kvality vody.

Úprava kvality vody probíhá mnoha různými způsoby v závislosti na jejím využití. Nejčastěji bývá filtrována a deionizována, pitná voda se naopak může obohacovat minerály. Průmyslově znečištěnou vodu je často nutno zbavit těžkých kovů nebo ropných sloučenin.

Čistota vody je obecný pojem, vyjadřující obsah cizích látek ve vodě. Skutečně chemicky čistou vodu HO lze připravit pouze laboratorně. Čistotu vody je nutno posuzovat individuálně v závislosti na tom, k jakému účelu je voda využívána. Například pitná voda je díky svému obsahu minerálních látek vhodná pro pití, ale již se nehodí pro ředění analytických vzorků nebo chlazení pájecích pecí - v prvním případě může ovlivňovat výsledek analýzy, v druhém případě může docházet ke vzniku kotelního kamene.

Water purification is the process of removing undesirable chemicals, biological contaminants, suspended solids, and gases from water. The goal is to produce water fit for specific purposes. Most water is purified and disinfected for human consumption (drinking water), but water purification may also be carried out for a variety of other purposes, including medical, pharmacological, chemical, and industrial applications. The methods used include physical processes such as filtration, sedimentation, and distillation; biological processes such as slow sand filters or biologically active carbon; chemical processes such as flocculation and chlorination; and the use of electromagnetic radiation such as ultraviolet light.  Water purification may reduce the concentration of particulate matter including suspended particles, parasites, bacteria, algae, viruses, and fungi as well as reduce the concentration of a range of dissolved and particulate matter.  The standards for drinking water quality are typically set by governments or by international standards. These standards usually include minimum and maximum concentrations of contaminants, depending on the intended use of the water.  Visual inspection cannot determine if water is of appropriate quality. Simple procedures such as boiling or the use of a household activated carbon filter are not sufficient for treating all possible contaminants that may be present in water from an unknown source. Even natural spring water – considered safe for all practical purposes in the 19th century – must now be tested before determining what kind of treatment, if any, is needed. Chemical and microbiological analysis, while expensive, are the only way to obtain the information necessary for deciding on the appropriate method of purification.  According to a 2007 World Health Organization (WHO) report, 1.1 billion people lack access to an improved drinking water supply; 88% of the 4 billion annual cases of diarrheal disease are attributed to unsafe water and inadequate sanitation and hygiene, while 1.8 million people die from diarrheal disease each year. The WHO estimates that 94% of these diarrheal disease cases are preventable through modifications to the environment, including access to safe water. Simple techniques for treating water at home, such as chlorination, filters, and solar disinfection, and for storing it in safe containers could save a huge number of lives each year. Reducing deaths from waterborne diseases is a major public health goal in developing countries.


Popis alba a jeho vznik.

"The Pros and Cons of Hitch Hiking" je koncepční album a pojednává o nevěře, krizi středního věku a pomyslném stopování v životě. Deska je až na výjimky (titulní skladba) poměrně nemuzikální, hudební motivy se často opakují. Album je založeno hlavně na textu a příběhu, jak je u Waterse typické. Vypráví příběh o snu jednoho postaršího muže (viz názvy skladeb, děj se odehrává mezi 4:30 a 5:12 ráno), o jeho frustraci životem a o potřebě hledat něco nového.  První demo nahrávka "The Pros and Cons of Hitch Hiking" vznikla již v roce 1978, kdy dal Waters ostatním členům Pink Floyd na výběr mezi tímto příběhem a koncepcí "The Wall". Skupina si vybrala pro realizaci druhou možnost, neboť jim "The Pros and Cons of Hitch Hiking" připadalo příliš osobní. Text ze skladby „5:11 AM (The Moment of Clarity)“ je použit ve filmu "".  Pro nahrávání alba si Waters přizval několik dalších hudebníků, včetně známého kytaristy Erica Claptona, který však po těchto zkušenostech odmítl dále s Watersem spolupracovat.  V letech 1984 a 1985 se konalo turné The Pros and Cons of Hitch Hiking, přičemž Eric Clapton hrál pouze na koncertech v roce 1984. První polovinu každého vystoupení tvořily známé skladby Pink Floyd, druhou část koncertu celé album "The Pros and Cons of Hitch Hiking".

Popis děje.

Volný překlad Watersova vysvětlení děje.  Ložnice, někde u Londýna. „Shane“ hraje v televizi. Angličan, zápasí s noční můrou čímž probudí manželku. Mluví. Manželka: „Vstávej, něco se ti zdálo.“ Manžel: „Co?“ Manželka: „Něco se ti zdálo.“ Muž se snaží ženě povědět o svém snu. Ta však znovu usíná.  Návrat do snu. On se ženou cestuje Evropou. Má divný pocit ohrožení. Hranice jsou nebezpečné. Zákon není nejlepší přítel. Vezmou dva stopaře: krásnou dívku a zakrytého teroristu. Chtíč překoná strach, jeho vůz se proměňuje v Lamborghini. Dívka je okouzlena. Chystá se ji uspokojit když… strach ovládne chtíč.  Paralyzován strachem. Napaden teroristy.  Malý hotel nad Rýnem. Muž s dívkou večeří. Vezme ji nahoru a objedná snídani. Zamyká. Natahuje se po ní…  Dotekem probudí manželku. Není spokojená. Je nadržený. Odmítne ho a usíná. On leží v posteli. Je naštvaný. Potichu volá: „Hej holčičko, vytáhni dýku a pojďme si užívat sexuální revoluce.“ Znovu usíná a vrací se domů. S manželkou se usazují ve Wyomingu.  Chata ve Wyomingu. Experiment se životem na venkově se nezdařil. Pár se rozděluje. Ona odchází s přítelem z východu.  Roh dálnice, někde ve Státech. Muž je sám. Stopuje. Náklaďák ho nabírá. „Potřebuješ svézt? Naskoč.“ Vyleze na náklaďák a zakňučí na řidiče. Řidič nadšený, že se může přidat do sexuální bitvy. Uvědomí si, že mu hrdina může pozvracet jeho naleštěné kovbojské boty ho vykopává z náklaďáku.  Věci se zhoršují.  Odpočívadlo. Servírka sympatizuje s hrdinou. Probouzí se.  Hrdina se probudil. Má odpověď.  O minutu později. Přemýšlí. Sáhne na manželčiny vlasy. Ona se probudí. Miluje ji.

The Pros and Cons of Hitch Hiking je první sólové album britského baskytaristy a zpěváka Rogera Waterse, který je známý především jako člen art rockové skupiny Pink Floyd. Album vyšlo v květnu 1984 (viz 1984 v hudbě) a v britském žebříčku prodejnosti hudebních desek se dostalo nejlépe na 13. příčku.

The Pros and Cons of Hitch Hiking is the first solo album by Roger Waters; it was released in 1984, the year before Waters announced his departure from Pink Floyd. The album was certified gold in the United States by the Recording Industry Association of America in April 1995.


Příčiny války.

Hlavní rozbuškou občanské války byl požadavek Jindřicha III. na financování jeho výbojů, ale tento konflikt odrážel i všeobecnou nespokojenost baronů s Jindřichovými metodami vládnutí, která byla ještě zvýšena hladomorem.  Simon de Montfort, hrabě z Leicesteru, byl původně jedním ze zahraničních zbohatlíků, které si Jindřich přivedl jako rádce a zpočátku s ním měl dobré vztahy. Postupně se ale jejich názory a zájmy rozcházely. Krize v jejich vztazích dosáhla vrcholu, když byl Montfort obviněn za akce, které prováděl jako správce Gaskoňska, jediné anglické provincie na kontinentu.  Jindřich se také zapletl do války na Sicílii v zájmu papeže, za což obdržel titul pro svého druhého syna Edmunda. Tato akce vedla mnoho baronů k názoru, že se Jindřich vydává ve stopách svého otce Jana Bezzemka a že je nutno ho kontrolovat podobně jako krále Jana. Montfort se stal vůdcem skupiny, která požadovala obnovení vydání Magna Charty a převedení větší části moci na barony. Roku 1258 přiměla skupina sedmi baronů Jindřicha se souhlasem s Oxfordskými ustanoveními. Ta fakticky zrušila absolutistickou monarchii předáním moci radě patnácti baronů, která měla vykonávat vlastní vládu a ustanovila pravidelná (třikrát do roka) zasedání parlamentu, která měla činnost rady kontrolovat.  Jindřich byl donucen účastnit se kolektivního odpřisáhnutí přísahy Oxfordským ustanovením. V následujících letech se vztahy mezi královými a Montfortovými příznivci polarizovaly. Jindřich obdržel roku 1261 papežskou bulu, která ho vyvazovala z jeho přísahy. Obě strany začaly organizovat armády a následovala válka.

Průběh války.

Montford se svými silami ovládl roku 1263 větší část jihovýchodní Anglie a roku 1264 v bitvě u Lewes porazil královské vojsko, zajal a uvěznil krále Jindřicha i jeho syna prince Eduarda. Zatímco se Jindřich stal pouze formálním králem, Montfort se stal faktickým vládcem země. Obeslal každé hrabství a část měst aby vyslali volené zástupce do parlamentu. V té době byla Anglie velmi blízko úplnému zrušení monarchie. Mnoho baronů, kteří zpočátku Montforta podporovali, se začalo obávat, že jeho reformy zacházejí příliš daleko.  Po patnácti měsících byly Montfortovy úspěchy zrušeny. Eduardovi se podařilo z vězení uniknout a postavil se do čela královských vojsk. V bitvě u Eveshamu roku 1265 rozhodně porazil Montfortovo vojsko a Montfort sám v této bitvě padl. Následovala krutá pomsta na vzbouřencích a obnova královské autority. Odhaduje se, že tato válka si vyžádala si 15 000 obětí.

Druhá válka baronů (1264–1267) byla občanská válka v Anglii mezi silami vzbouřených baronů vedených Simonem de Montfort a královským vojskem vedeným princem Eduardem, pozdějším králem Eduardem I.

The Second Barons' War (1264–1267) was a civil war in England between the forces of a number of barons led by Simon de Montfort against the royalist forces of King Henry III, led initially by the king himself and later by his son, the future King Edward I. The barons sought to force the king to rule with a council of barons rather than through his favourites. The war also featured a series of massacres of Jews by de Montfort's supporters including his sons Henry and Simon, in attacks aimed at seizing and destroying evidence of baronial debts. To bolster the initial success of his baronial regime, de Montfort sought to broaden the social foundations of parliament by extending the franchise to the commons for the first time. However, after a rule of just over a year, de Montfort was killed by forces loyal to the king in the Battle of Evesham.


Obsah vysílání.

„Vlajkovou lodí“ televize NTD je zpravodajství. NTD usiluje o detailní pokrytí dění v Číně, za dodržení nejvyššího etického standardu západního žurnalismu. Jako první v roce 2002 zevrubně informovala o likvidaci stoupenců Fa-lun-kung v čínských věznicích a pracovních táborech. V roce 2003 přinesla zprávy o nekontrolovaném šíření SARS v pevninské Číně – tři týdny předtím, než ho potvrdila oficiální čínská média. NTD dlouhodobě monitoruje utlačování čínských křesťanů, Tibeťanů, obhájců demokracie a disidentů, stejně jako problematiku kontaminovaných potravin a znečištění životního prostředí v Číně a korupce čínské státní správy.  Právě nezávislost a bezúhonnost NTD vedly k pokusům čínského režimu omezit její vliv v pevninské Číně.

Kultura.

Jedním z hlavních cílů televize NTD je rehabilitace čínského umění a čínských kulturních tradic. Od toho je odvozen i název televize – období vlády dynastie Tchang (618–907 n. l.) bylo označováno za „zlatý věk“ Číny a vyvrcholení 5000 let čínské civilizace.  NTD ve svých pořadech odkrývá tajemství kaligrafického písma, záhady a mýty tradiční čínské medicíny nebo svět čínského lidového vypravěčství a literatury. Je mediálním partnerem a jedním ze sponzorů souboru Shen Yun Performing Arts, který sdružuje nejlepší interprety klasického čínského tance i hráče na tradiční čínské nástroje.  V sérii soutěží a doprovodných akcí, které NTD každoročně vyhlašuje, se utkávají mistři čínského bojového či kulinářského umění, interpreti klasického tance, módní návrháři, inspirovaní tradičním čínským odíváním, malíři, fotografové a hudebníci.  NTD vytvořila několik projektů zaměřených na obnovu tradiční čínské kultury. Patří mezi ně například představení Spectacular, mezinárodní soutěže NTD v klasickém čínském tanci, bojových uměních, šití tradičních čínských oděvů, klasické čínské malbě, vaření, zpěvu a další. Jedním z mnoha projektů, které NTD podporuje, jsou vystoupení newyorského souboru "Shen Yun Performing Arts". Členové tohoto souboru jsou umělci čínského původu a také západní umělci z celého světa.

Přerušení signálu NTD.

V roce 2008 - 40 dní před začátkem OH v Pekingu se ztratil signál stanice pro celou Asii vysílaný přes satelit společnosti Eutelsat. NTD a organizace za svobodu slova a médií spustili velkou kampaň za opětovné obnovení vysílání NTD do Číny. Jejich aktivitu podpořil Evropský parlament, jehož návrh přijalo 27. 12. 2008 přes 300 europoslanců. Evropský parlament nakonec návrh za obnovení vysílání NTD schválil většinou hlasů(přes 400) a vyzval generálního ředitele Eutelsatu, aby se dostavil na plenární zasedání a situaci vysvětlil. Protože Eutelsat nepodal věrohodné vysvětlení a vysílání neobnovil, podala společnost NTD Television žalobu u francouzského soudu. Po odvolání společnosti Eutelsat pařížský odvolací soud rozhodl, že určí experta, který má zjistit, co za přerušením vysílání opravdu stálo.

Satelitní vysílání na Tchaj-wanu.

29. června 2011 oznámila výkonná ředitelka partnerské stanice Televize NTD Asia Pacific, Ruey-Ian Changová obnovení smlouvy se společností Chungwa Telecom na Tchaj-wanu. Kontrakt zajišťuje, že tchajwanská pobočka bude nadále moci vysílat nezávislé zprávy do celé oblasti včetně částí pevninské Číny.  Podepsání smlouvy předcházela řada událostí, které byly označena jako boj mezi tchajwanským režimem a nátlakem čínské komunistické strany na zrušení vysílání Televize NTD přes satelit ST-1 společnosti Chungwa, na kterém televize vysílala již od roku 2007. Tchajwanská společnost Chungwa Telecom nejprve 11. dubna 2011 oznámila televizi New Tang Dynasty Asia Pacific, že s ní od srpna 2011 ukončí smlouvu, nakonec ji ale po jednání s televizí NTD obnovila.

Externí odkazy.

Přerušení vysílání NTD.

Speciální téma - Přerušení signálu NTDTV (velkaepocha.sk)

Vysílání NTD.

NTD vysílá pro Asii, Evropu, Austrálii, Severní a Jižní Ameriku a Kanadu.

New Tang Dynasty Television (NTD) je nezávislá čínskojazyčná satelitní televizní stanice vysílající 24 hodin denně. Její sídlo je v New Yorku. Jde o neziskovou televizní stanici, která byla založena Číňany žijícími v zámoří, z velké části jde o členy a sympatizanty hnutí Fa-lun-kung. Společně s podobně zaměřenými The Epoch Times a Sound of Hope se jedná o média zaměřená kriticky na dění v současné Číně.

New Tang Dynasty Television (NTD, ) is a U.S. television broadcaster, founded by Falun Gong practitioners, based in New York City with correspondents in over 70 cities worldwide. The station was founded in 2001 as a Chinese-language broadcaster, but has since expanded its language offerings. The company retains a focus on China in its news broadcasts, and frequently covers topics that are censored in mainland China.


Původ.

Philippus pocházel z římské provincie Arabia v dnešní jižní Sýrii, konkrétně z kraje nazývaného ve starověku Trachonitis. Za místo jeho narození je považována Šahba, městečko ležící asi 87 km od Damašku, které císař během své vlády velkolepě přebudoval a nazval podle sebe Philippopolis. Philippův otec se jmenoval Iulius Marinus, ale nedochovaly se o něm prakticky žádné údaje – po příchodu k moci ho Philippus prohlásil za boha. Z ostatních rodinných příslušníků je znám ještě Philippův bratr Gaius Iulius Priscus, manželka Marcia Otacilia Severa a již zmíněný syn Philippus mladší. Sociální status Philippovy rodiny je předmětem vědeckých diskusí, antičtí autoři však obecně zdůrazňují Philippův nízký původ.

Proklamace za císaře.

Kariéra Philippa Araba před rokem 243, kdy se stal během válečného tažení proti Peršanům prefektem pretoriánů, je zcela neznámá. Vynořuje se v historii jako nová postava a již následujícího roku přebírá za nejasných okolností vládu v římské říši. Antické prameny řecko-římské provenience téměř jednohlasně zdůrazňují jeho roli při smrti císaře Gordiana III., perské prameny naopak hovoří o tom, že Gordianus zahynul v důsledku bojů. Ať už je pravda jakákoli, počátkem roku 244 prohlásily legie kdesi v Mezopotámii Philippa za císaře a přenesly na něj odpovědnost za pokračující válku s Peršany.

Pax fundata cum Persis.

Prvním Philippovým vladařským činem bylo zahájení mírových rozhovorů s králem Šápúrem I., které se podařilo nečekaně rychle dovést k úspěšnému konci – podmínky však nevyznívaly ve prospěch říše. Vzhledem k předchozím vojenským nezdarům musel Philippus učinit drobné územní ústupky, vykoupit za půl milionu denárů římské zajatce a zavázat se k placení ročního tributu. Válka zahájená za Gordiana III. s takovými nadějemi vyústila tedy ve zřetelnou římskou porážku a imperiální propaganda to ani neskrývala. Zdůrazňoval se především fakt uzavření míru (legenda "Pax fundata cum Persis" na mincích), nikoli vítězství a jmenování Philippova bratra Priska prefektem Mezopotámie jen podtrhovalo, jak nejistě se Římané na svých východních hranicích cítili. Mír mezi oběma velmocemi vydržel více než osm let, tedy déle, než trvala celá Philippova vláda.

Philippova vláda.

Po uspořádání poměrů na východě se Philippus odebral do Říma, kde asi v létě roku 244 nechal prohlásit svého stejnojmenného syna za "caesara". V Římě pak pobýval přibližně rok. Svého příbuzného Severiana ustanovil místodržitelem Moesie, aby bránil ohroženou hranici na středním Dunaji, Severianovi se však nepodařilo odrazit Karpy, kteří na přelomu let 244/245 vtrhli na území impéria, a tak se nakonec do pole musel vypravit císař. V roce 246 porazila vojska pod jeho velením nejprve Germány a poté i Karpy, což oblasti přineslo kýžený klid. Philippus přijal vítězná příjmení "Carpicus maximus" a "Germanicus maximus".  Náboženská politika Philippa Araba byla na svou dobu velmi tolerantní, mj. i vůči křesťanům, takže později dokonce povstala legenda (zcela jistě neoprávněná), že se sám císař dal pokřtít. V tomto směru se kurs administrativy silně odlišoval od politiky centra v následujícím období (pronásledování křesťanů za Decia a Valeriana).  Patrně nejvýznamnější událostí Philippovy vlády byly oslavy tisícího výročí od založení Říma, které dle chronologie zavedené Markem Terentiem Varronem připadaly na rok 248. Trvaly několik dní a zúčastnil se jich císař i jeho syn, jenž byl mezitím prohlášen za "augusta". V souvislosti s oslavami se Philippus snažil prezentovat svou vládu jako období míru a stability, jako počátek nového věku.  Realita však vypadala jinak a již roku 248 vzplanula proti Philippovi revolta Tiberia Claudia Marina Pacatiana ve středním Podunají a následujícího roku Iotapianova vzpoura v Kappadokii. Ačkoli byly obě potlačeny, současně se obnovily vpády zadunajských kmenů na území říše, takže Philippus musel na místo nepříliš schopného Severiana jmenovat místodržitelem Moesie a Panonie zkušeného senátora Decia, rodáka z oblasti. Decius svěřené provincie, v nichž ještě doznívaly následky Pacatianovy uzurpace, upokojil, sám byl ale asi v červnu 249 provolán vojáky za císaře, a aby si vynutil uznání své vlády, okamžitě zahájil pochod na Řím.  V září či v říjnu 249 se vojska obou protivníků střetla v severní Itálii poblíž města Verony, kde se rozhodlo kdo s koho. Philippus v čele narychlo sebrané armády byl po tuhém zápase poražen a padl; jeho syna zavraždili vojáci v Římě. Následovalo damnatio memoriae nad svrženou dynastií.

Marcus Iulius Philippus, známý jako "Philippus Arabs" (kolem 204 Šahba – září či říjen 249 u Verony), byl římský císař panující v letech 244–249. Philippovým spoluvladařem byl po celou dobu jeho působení v čele říše Philippus mladší, jeho nezletilý syn, nejprve jako "caesar" (244–247), později jako "augustus" (247–249).

Philip I (; 204 – September 249 AD), also known commonly as the Arab (), was Roman Emperor from February 244 to September 249. He was born in Aurantis, Arabia, in a city situated in modern-day Syria. He went on to become a major figure in the Roman Empire. After the death of Gordian III in February 244, Philip, who had been Praetorian prefect, achieved power. He quickly negotiated peace with the Persian Sassanid Empire and returned to Rome to be confirmed by the senate. During his reign, the city of Rome celebrated its millennium. He also introduced the Actia-Dusaria Festivities in Bostra, capital of Arabia. Dusaria is Dushara, the main Nabataean deity.  Among early Christian writers, Philip had the reputation of being sympathetic to the Christian faith. Probably for this reason, it was even claimed by some that he had converted to Christianity, which would have made him the first Christian emperor. He supposedly tried to celebrate Easter with Christians in Antioch, but the bishop Saint Babylas made him stand with the penitents. Philip and his wife received letters from Origen.  Philip was betrayed and killed at the Battle of Verona in September 249 following a rebellion led by his successor, Gaius Messius Quintus Decius.


Názvosloví.

Odborné názvy parazitárních nemocí jsou odvozeny od latinského rodového jména parazita s přidáním přípony -óza. Například "Schistosoma" (krevnička), "Enterobius vermicularis" (roup dětský) → schistosomóza, enterobióza. Někdy se může blíže specifikovat nemoc a původce přídáním českého druhového jména: "Schistosoma haematobium" (krevnička močová) → schistosomóza močová. Pro řadu nemocí existuje v českém jazyce řada originálních vžitých názvů, které se běžně používají i v odborném názvosloví (terminologii). Například svrab (synonymum prašivina), zavšivení, motoličnatost atd.

Vymezení.

Pod pojmem parazit se rozumí eukaryotický organismus s dočasným nebo trvalým parazitickým způsobem života. Mezi parazity patří zástupci prvoků, helmintů (tasemnice, motolice, hlístice a vrtejši) a některých členovců.  Vybraní paraziti a odpovídající onemocnění:  Parazitózy se dělí na endoparazitózy (parazit napadá vnitřní orgány) a ektoparazitózy (parazit napadá kůži).

Definice pojmů.

Prepatentní perioda.

Prepatentní perioda (PPP) je časový interval od počátku parazitární infekce do prvních klinicky zjistitelných stadií v trusu, moči, sputu či krvi. Jinými slovy jde o období od vstupu infekčního stadia do hostitele až do objevení se prvních vajíček, larev či oocyst v organismu, jež se dají diagnostikovat klasickými laboratorními metodami. Většinou se prepatentní perioda uvádí v souvislosti s infekcí u definitivních hostitelů. U helmintů představuje prepatentní doba období, kdy infekční stadium parazita vstoupí do hostitele, roste a vyvine se do pohlavně dospělého jedince a dojde k pohlavnímu rozmnožování s tvorbou vajíček nebo larev. Ty jsou potom laboratorně zjistitelné v trusu, krvi, moči nebo sputu. Délka prepatentní periody je druhově závislá a pohybuje se v rozmezí několika dní až několika týdnů, u některých parazitů i měsíců. Například některé střevní hlístice mají prepatentní periodu 2–3 týdny, motolice jaterní 8–12 týdnů. Dlouhou prepatentní periodu mají třeba velcí strongylidi u koní – okolo 6–7 měsíců. U jednobuněčných parazitů se o prepatentní periodě mluví nejčastěji v souvislosti s kokcidiemi, případně jinými střevními prvoky, jako je "Giardia", "Entamoeba". U kokcidií proběhne během prepatentní doby nejprve nepohlavní rozmnožování (merogonie) a poté pohlavní rozmnožování s tvorbou oocyst, jež odcházejí trusem do prostředí. U malárie je prepatentní perioda interval od počátku nákazy (bodnutí nakaženým komárem) do prvních stadií plasmodií v krvi.

Patence.

Patence nebo také patentní perioda v parazitologii je časový interval označující aktivní infekci. Je tím myšleno období, ve kterém je parazit v hostiteli klinicky detekovatelný. Rovněž může znamenat délku života parazita v hostiteli nebo dobu, po kterou je parazit schopen produkovat vajíčka, larvy či oocysty.

Léčba.

Lék proti parazitům se nazývá antiparazitikum. Mezi antiparazitika patří např. anthelmintika (proti červům).

Parazitologie.

Věda, která se zabývá parazity, jejich hostiteli a vztahy mezi nimi, se nazývá parazitologie.

Parazitární onemocnění čili parazitóza je infekční onemocnění způsobené parazity. Mohou se vyskytovat u lidí, zvířat i rostlin. V Mezinárodní statistické klasifikaci nemocí a přidružených zdravotních problémů MKN-10 jsou pro parazitární onemocnění vyhrazeny kódy B50 až B89.

A parasitic disease, also known as parasitosis, is an infectious disease caused or transmitted by a parasite. Many parasites do not cause diseases as it may eventually lead to death of both organism and host. Parasites infecting human beings are called human parasites. Parasitic diseases can affect practically all living organisms, including plants and mammals. The study of parasitic diseases is called parasitology.  Some parasites like "Toxoplasma gondii" and "Plasmodium" spp. can cause disease directly, but other organisms can cause disease by the toxins that they produce.


Lední hokej na Zimních olympijských hrách 1984

Výsledky a tabulky.

Skupina A.

Itálie – Švédsko 3:11 (1:2, 2:3, 0:6)  7. února 1984 (16:30) – Sarajevo (Hala Skenderija II) Branky : 8:50 Michael Mair, 34:32 Thomas Milani, 38:54 Grant Goegan Branky : 6:35 Håkan Södergren, 19:50 Bo Ericson, 31:04 Peter Gradin, 37:42 Jens Öhling, 39:54 Per-Erik Eklund, 44:58 Hakan Eriksson, 48:22 Jens Öhling, 48:55 Mats Waltin, 50:45 Michael Thelvén, 54:25 Peter Gradin, 58:20 Håkan Södergren Rozhodčí: Lever (CAN) – Tyszkiewicz (POL), Ronning (NOR) Vyloučení: 5:7 Diváků: 1 500  7. února 1984 (20:00) – Sarajevo (Hala Skenderija II) Branky : 11:54 Erich Kühnhackl, 22:18 Manfred Wolf, 26:58 Erich Kühnhackl, 31:37 Erich Kühnhackl, 37:57 Ulrich Hiemer, 49:23 Marcus Kuhl, 51:33 Harold Kreis, 57:05 Ignaz Berndaner Branky : 0:59 Mustafa Bešić Rozhodčí: Šubrt (TCH) – Prusov (URS), Alaimo (ITA) Vyloučení: 6:4 Diváků: 5 000  7. února 1984 (20:30) – Sarajevo (Hala Zetra) Branky : 2:43 Nikolaj Drozděckij, 5:39 Sergej Šepelev, 8:24 Vladimir Kovin, 22:12 Michail Vasiljev, 27:43 Alexandr Gerasimov, 28:33 Nikolaj Drozděckij, 38:15 Alexandr Koževnikov, 43:20 Sergej Šepelev, 46:36 Sergej Makarov, 50:06 Nikolaj Drozděckij, 52:51 Alexandr Skvorcov, 59:00 Vladimir Kovin Branky : 11:18 Krystian Sikorski Rozhodčí: Olsson (SWE) – Schnieder (GER), Korentschnig (AUT) Vyloučení 2:2 Diváků: 2 500  9. února 1984 (13:00) – Sarajevo (Hala Skenderija II) Branky : 8:45 Andrzej Zabawa, 15:10 Jerzy Christ, 35:02 Andrzej Nowak, 52:06 Jan Piecko, 57:59 Wiesław Jobczyk Branky : 4:49 Ignaz Berndaner, 19:10 Franz Reindl, 28:22 Michael Betz, 36:13 Erich Kühnhackl, 37:40 Helmut Steiger, 40:44 Ernst Höfner, 51:38 Roy Roedger, 56:34 Roy Roedger Rozhodčí: Karandin (URS) – Tatíček (TCH), Vanhanen (FIN) Vyloučení 5:8 Diváků: 1 500  9. února 1984 (13:30) – Sarajevo (Hala Zetra) Branky : 3:11 Michail Vasiljev, 3:40 Nikolaj Drozděckij, 8:17 Sergej Makarov, 19:00 Zinetula Biljaletdinov, 39:47 Nikolaj Drozděckij Branky : 25:59 ??? Tomassoni Rozhodčí: Šubrt (TCH) – Schnieder (GER), Tyszkiewicz (POL) Vyloučení 3:4 Diváků: 2 000  9. února 1984 (16:30) – Sarajevo (Hala Skenderija II) Branky : 6:04 Jens Öhling, 10:32 Mats Waltin, 12:23 Per-Erik Eklund, 17:24 Peter Gradin, 20:37 Thomas Ahlén, 44:45 Hakan Eriksson, 52:18 Thomas Ahlén, 54:16 Peter Gradin, 55:50 Hakan Eriksson, 59:16 Thomas Rundqvist, 59:30 Tomas Sandström Branky : nikdo Rozhodčí: Juhola – Vanhanen (FIN), Ronning (NOR) Vyloučení 5:4 Diváků: 3 000  11. února 1984 (13:00) – Sarajevo (Hala Skenderija II) Branky : 23:49 Martin Pavlů, 27:52 John Bellio, 29:54 Grant Goegan, 33:13 Fabrizio Kaslatter, 42:37 Martin Pavlů, 50:01 Martin Pavlů Branky : 12:17 Jerzy Christ Rozhodčí: Olsson – Moström (SWE), Korentschnig (AUT) Vyloučení: 1:2 Diváků: 300  11. února 1984 (20:00) – Sarajevo (Hala Skenderija II) Branky : 2:53 Andrej Chomutov, 7:00 Alexandr Skvorcov, 7:16 Vladimir Kovin, 19:41 Alexej Kasatonov, 21:10 Vladimir Krutov, 42:32 Andrej Chomutov, 51:42 Vjačeslav Fetisov, 57:17 Igor Larionov, 59:04 Michail Vasiljev Branky : 31:09 Ivan Ščap Rozhodčí: Kompalla (GER) – Tyszkiewicz (POL), Ronning (NOR) Vyloučení: 1:2 Diváků: 3 000  11. února 1984 (20:30) – Sarajevo (Hala Zetra) Branky : 8:17 Jens Öhling Branky : 56:14 Ulrich Hiemer Rozhodčí: Šubrt (TCH) – Prusov (URS), Vanhanen (FIN) Vyloučení: 7:8 Diváků: 4 000  13. února 1984 (13:00) – Sarajevo (Hala Skenderija II) Branky : 5:25 Peter Gradin, 14:27 Tommy Mörth, 20:52 Peter Gradin, 25:16 Thomas Ahlén, 27:20 Peter Gradin, 30:44 Peter Gradin, 31:20 Mats Hessel, 33:32 Michael Hjälm, 35:12 Thomas Rundqvist, 57:41 Tomas Sandström Branky : 17:27 Andrzej Zabawa Rozhodčí: Karandin (URS) – Korentschnig (AUT), Schnieder (GER) Vyloučení 4:7 Diváků: 500  13. února 1984 (16:30) – Sarajevo (Hala Skenderija II) Branky : 20:40 Mustafa Bešić, 26:41 Matjaž Sekelj, 40:45 Mustafa Bešić, 42:08 Matjaž Sekelj, 47:03 Gorazd Hiti Branky : 20:15 Cary Farelli Rozhodčí: Olsson (SWE) – Tyszkiewicz (POL), Ronning (NOR) Vyloučení: 5:5 Diváků: 4 500  13. února 1984 (17:00) – Sarajevo (Hala Zetra) Branky : 19:58 Gerd Truntschka Branky : 5:03 Sergej Makarov, 7:24 Alexej Kasatonov, 10:23 Nikolaj Drozděckij, 11:46 Vladimir Krutov, 22:37 Nikolaj Drozděckij, 28:30 Vladimir Kovin Rozhodčí: Juhola – Vanhanen (FIN), Tatíček (CZE) Vyloučení: 6:4 + Stělnov (URS) na 5 min. Diváků: 4 000  15. února 1984 (16:30) – Sarajevo (Hala Skenderija II) Branky : 9:52 Gorazd Hiti Branky : 4:02 Jerzy Christ, 18:14 Wiesław Jobczyk, 23:52 Jan Stopczyk, 27:23 Jerzy Christ, 36:41 Andrzej Chowaniec, 54:59 Andrzej Zabawa, 55:31 Jerzy Christ, 57:47 Stanisław Klocek Rozhodčí: Juhola (FIN) – Korentschnig (AUT), Ronning (NOR) Vyloučení: 6:5 Diváků: 5 000  15. února 1984 (17:00) – Sarajevo (Hala Zetra) Branky : 1:04 Nikolaj Drozděckij, 7:13 Vladimir Krutov, 7:32 Nikolaj Drozděckij, 13:38 Vjačeslav Fetisov, 15:37 Sergej Starikov, 26:40 Alexandr Gerasimov, 30:40 Alexandr Skvorcov, 34:04 Alexej Kasatonov, 37:44 Vjačeslav Fetisov, 59:29 Alexandr Koževnikov Branky : 50:04 Thomas Rundqvist Rozhodčí: Lever (CAN) – Tatíček (TCH), Vanhanen (FIN) Vyloučení: 6:7 Diváků: 2 500  15. února 1984 (20:00) – Sarajevo (Hala Skenderija II) Branky : 3:14 Udo Kiessling, 25:08 Dieter Hegen, 25:17 Franz Reindl, 37:03 Ernst Höfner, 37:36 Manfred Wolf, 38:19 Dieter Hegen, 44:43 Roy Roedger, 54:47 Udo Kiessling, 55:14 Erich Kühnhackl Branky : 24:54 Gerard Ciarcia, 45:57 Michael Mastrullo, 47:54 Cary Farelli, 55:43 Grant Goegan Rozhodčí: Šubrt (TCH) – Moström (SWE), Tyszkiewicz (POL) Vyloučení: 6:4 Diváků: 500

Skupina B.

Rakousko – Finsko 3:4 (0:1, 1:2, 2:1)  7. února 1984 (13:00) – Sarajevo (Hala Skenderija II) Branky : 37:54 Rudolf König, 42:03 Thomas Cijan, 52:30 Rudolf König Branky : 17:24 Jarmo Mäkitalo, 32:51 Anssi Melametsä, 37:03 Petri Skriko, 46:03 Arto Javanainen Rozhodčí: Faucette (USA) – Tatíček (TCH), Eržen (YUG) Vyloučení 6:9 Diváků: 1 500  7. února 1984 (13:30) – Sarajevo (Hala Zetra) Branky : 10:10 David A. Jensen, 33:54 David H. Jensen Branky : 0:27 Pat Flatley, 12:02 Carey Wilson, 22:12 Carey Wilson, 49:19 Carey Wilson Rozhodčí: Karandin (URS) – Moström (SWE), Vanhanen (FIN) Vyloučení 4:4 (1:1) Diváků: 5 000  7. února 1984 (16:30) – Sarajevo (Hala Zetra) Branky : 9:56 Dušan Pašek, 15:55 Vincent Lukáč, 23:03 Vladimír Caldr, 24:21 Vladimír Růžička, 27:24 Vincent Lukáč, 31:11 Vincent Lukáč, 35:24 Jiří Hrdina, 43:55 Arnold Kadlec, 46:46 Radoslav Svoboda, 49:53 Jiří Hrdina Branky : 30:40 Örjan Lövdal, 37:39 Petter Thoresen, 41:29 Cato Andersen, 47:18 Svein Lien Rozhodčí: Kompalla (GER) – Čemažar, Vister (YUG) Vyloučení 2:3 (2:0) Diváků: 2 000  ČSSR: Šindel – Svoboda, Uvíra, Kadlec, Hořava, Chalupa, Benák – V. Lukáč, Rusnák, Liba, Hrdina, Růžička, Richter, Lála, Kýhos, Černík, Caldr, Pašek, Korbela.  Norsko: Marthinsen (Goldstein) – Nerell, Lösamön, Abrahamsen, Jarisbo, P. Kristiansen, Ellingsen – Bergsen, Lien, Skaare, Foyn, Myhre, Johansen, Thoresen, E. Kristiansen, Lövdal, Karlstad, Vestreng, Andersen.  9. února 1984 (17:00) – Sarajevo (Hala Zetra) Branky : 3:00 Dave Donnelly, 11:54 Kirk Muller, 20:13 Kirk Muller, 23:58 Bruce Driver, 33:40 David Tippett, 34:47 Carey Wilson, 49:34 Dave Gagner, 55:47 Craig Redmond Branky : 40:20 Edward Lebler Rozhodčí: Kompalla (GER) – Čemažar, Vister (YUG) Vyloučení 8:5 Diváků: 2 000  9. února 1984 (20:00) – Sarajevo (Hala Skenderija II) Branky : 3:38 Anssi Melametsä, 4:49 Arto Javanainen, 9:08 Risto Jalo, 11:42 Petri Skriko, 18:47 Raimo Summanen, 23:15 Raimo Summanen, 27:14 Simo Saarinen, 30:57 Petteri Lehto, 35:30 Jarmo Mäkitalo, 36:18 Petri Skriko, 38:30 Petteri Lehto, 42:07 Petri Skriko, 48:09 Arto Sirviö, 54:38 Arto Sirviö, 57:06 Arto Sirviö, 57:35 Harri Tuohimaa Branky : 25:43 Erik Kristiansen, 57:49 Cato Andersen Rozhodčí: Lever (CAN) – Moström (SWE), Vidič (YUG) Vyloučení 10:11 Diváků: 500  9. února 1984 (20:30) – Sarajevo (Hala Zetra) Branky : 12:23 Igor Liba, 17:47 Vincent Lukáč, 20:50 Dárius Rusnák, 41:17 Igor Liba Branky : 14:28 Mark Kumpel Rozhodčí: Olsson (SWE) – Prusov (URS), Korentschnig (AUT) Vyloučení 7:10 (2:0, 1:1) Diváků: 6 500  ČSSR: Šindel – Chalupa, Benák, Kadlec, Hořava, Svoboda, Uvíra – Lála, Kýhos, Černík, V. Lukáč, Rusnák, Liba, Hrdina, Růžička, Richter, Caldr, Pašek, Korbela.  USA: Behrend – Chelios, Hirsch, M. Fusco, Brooke, Iafrate, D. H. Jensen – Lafontaine, Olczyk, D. A. Jensen, Harrington, Millen, Verchota, Bjugstad, S. Fusco, Guay, Griffith, Sampson, Kumpel.  11. února 1984 (13:30) – Sarajevo (Hala Zetra) Branky : 24:37 Jiří Lála, 24:53 Igor Liba, 26:11 Vladimír Růžička, 26:38 František Černík, 30:00 Vladimír Kýhos, 31:12 Vladimír Caldr , 40:26 Vladimír Růžička, 41:49 Dárius Rusnák, 45:05 Pavel Richter, 46:14 Dárius Rusnák, 49:17 Radoslav Svoboda, 53:30 Milan Chalupa, 55:17 Vladimír Caldr Branky : nikdo Rozhodčí: Lever (CAN) – Čemažar, Vister (YUG) Vyloučení: 3:3 Diváků: 1 000  ČSSR: Králík – Chalupa, Benák, Kadlec, Hořava, Svoboda, Uvíra – Lála, Kýhos, Černík – Hrdina, Růžička, Richter – V. Lukáč, Rusnák, Liba – Caldr, Pašek, Korbela.  Rakousko: Rudman – Cunningham, Mion, Fritz, Dorn, Hutz, Platzer – Raffl, Lebler, Sivec – Cijan, Pok, König – Harand, Greenbank, Petrik – Ganster, Sekulié, Koren.  11. února 1984 (16:30) – Sarajevo (Hala Skenderija II) Branky : 4. Bruce Driver, 44. Darren Lowe, 50. Craig Redmond, 55. Dave Gagner Branky : 22. Harri Tuohimaa, 31. Petri Skriko Rozhodčí: Karandin (URS) – Tatíček (TCH), Schnieder (GER) Vyloučení 5:5 Diváků: 8 000  11. února 1984 (17:00) – Sarajevo (Hala Zetra) Branky : 11:31 Arne Bergsen, 22:37 Aage Ellingsen, 47:11 Geir Tore Myhre Branky : 15:15 Paul Guay, 18:07 Pat LaFontaine, 49:23 Ed Olczyk Rozhodčí: Juhola (FIN) – Eržen, Vidič (YUG) Vyloučení 6:5 Diváků: 3 500  13. února 1984 (13:30) – Sarajevo (Hala Zetra) Branky : 9:44 Russ Courtnall, 10:53 Darren Lowe, 25:14 Pat Flatley, 34:14 Dave Gagner, 37:57 Bruce Driver, 46:37 J.J. Daigneault, 49:41 Dave Gagner, 58:18 Dave Gagner Branky : 56:44 Kjell Foyn Rozhodčí: Kompalla (GER) – Čemažar, Vister (YUG) Vyloučení: 6:7 Diváků: 2 000  13. února 1984 (20:00) – Sarajevo (Hala Skenderija II) Branky : 12:04 Pat LaFontaine, 13:12 David A. Jensen, 43:42 Pat LaFontaine, 43:53 David A. Jensen, 49:49 Pat LaFontaine, 51:12 Tom Hirsch, 51:37 Mark Fusco Branky : 18:32 Johann Fritz, 23:54 Edward Lebler, 45:29 Rick Cunningham Rozhodčí: Šubrt (TCH) – Eržen, Vidič (YUG) Vyloučení 10:7 Diváků: 3 000  13. února 1984 (20:30) – Sarajevo (Hala Zetra) Branky : 11:27 Arnold Kadlec, 12:38 František Černík, 14:47 František Černík, 19:14 Jiří Hrdina, 23:46 Dárius Rusnák, 48:28 Eduard Uvíra, 59:59 Pavel Richter Branky : 19:04 Jarmo Mäkitalo, 22:49 Harri Tuohimaa Rozhodčí: Lever (CAN) – Prusov (URS), Schnieder (GER) Vyloučení: 12:12 (2:0, 1:0) Diváků: 4 500  ČSSR: Šindel – Chalupa, Benák, Kadlec, Hořava, Svoboda, Uvíra – Lála, Kýhos, Černík – V. Lukáč, Rusnák, Liba – Hrdina, Růžička, Richter – Caldr, Pašek, Korbela.  Finsko: Takko (16. Valtonen) – Lehtonen, Saarinen, Ruotanen, M. Lehto, Jutila, P. Lehto – Skriko, Jalo, Summanen – Helminen, Tuohimaa, Sirviö – Laine, Mäkitalo, Melametsä.  15. února 1984 (13:00) – Sarajevo (Hala Skenderija II) Branky : 0:12 Kjell Foyn, 24:55 Roy Einar Johansen, 32:07 Løsåmoen, 37:12 Oyvind Lösamoen, 44:48 Erik Kristiansen Branky : 0:42 Kurt Harand, 1:51 Kurt Harand, 5:08 Herbert Pöck, 9:58 Herbert Pöck, 22:29 Leopold Sivec, 25:23 Peter Raffl Rozhodčí: Olsson (SWE) – Čemažar, Vister (YUG) Vyloučení: 10:7 Diváků: 1 000  15. února 1984 (13:30) – Sarajevo (Hala Zetra) Branky : 1:52 Raimo Summanen, 33:51 Petteri Lehto, 59:39 Anssi Melametsä Branky : 26:01 Phil Verchota, 31:39 Scott Bjugstad, 59:22 Bob Brooke Rozhodčí: Karandin (URS) – Alaimo (ITA), Tyszkiewicz (POL) Vyloučení: 5:6 Diváků: 1 000  15. února 1984 (20:30) – Sarajevo (Hala Zetra) Branky : 17:16 Vladimír Caldr, 22:03 Igor Liba, 46:31 Radoslav Svoboda, 54:08 Vladimír Růžička Branky : nikdo Rozhodčí: Kompalla – Schnieder (GER), Prusov (URS) Vyloučení: 3:2 Diváků: 6 500  ČSSR: Šindel – Chalupa, Benák, Kadlec, Hořava, Svoboda, Uvíra – Lála, Kýhos, Černík – Hrdina, Růžička, Richter – V. Lukáč, Rusnák, Liba – Caldr, Pašek, Korbela.  Kanada: Gosselin – Patrick, Bartell, Lidster, Driver, Redmond, Daigneault – Flatley, Wilson, Lowe – Donnelly, Tippett, Millen – Courtnall, Gagner, Wood – Karpan, Dineen, Anderson.

Finále.

Československo – Švédsko 2:0 (0:0, 0:0, 2:0)  17. února 1984 (17:00) – Sarajevo (Hala Zetra) Branky : 45:00 Jiří Hrdina, 58:51 Jaroslav Benák Branky : nikdo Rozhodčí: Lever (CAN) – Prusov (URS), Schnieder (GER) Vyloučení: 4:4 Diváků: 7 500  ČSSR: Šindel – Chalupa, Benák, Kadlec, Hořava, Svoboda, Uvíra – Caldr, Pašek, Korbela – Hrdina, Růžička, Richter – V. Lukáč, Rusnák, Liba – Lála, Kýhos, Černík.  Švédsko: Riddervall – Lindblom, B. Ericsson, Áhlen, Waltin, Nordin, Thelin – Öhling, P. E. Eklund, Gradin – Hjälm, Rundqvist, T. Eklund – Södergren, L. Eriksson, Sandström.  17. února 1984 (20:30) – Sarajevo (Hala Zetra) Branky : 31:31 Vladimir Kovin, 34:19 Alexandr Koževnikov, 54:41 Alexandr Skvorcov, 56:59 Nikolaj Drozděckij Branky : nikdo Rozhodčí: Kompalla (GER) – Moström (SWE), Vanhanen (FIN) Vyloučení: 4:6 Diváků: 6 500  19. února 1984 (10:00) – Sarajevo (Hala Zetra) Branky : 31:21 Peter Gradin, 46:59 Håkan Södergren Branky : nikdo Rozhodčí: Karandin – Prusov (URS), Schnieder (GER) Vyloučení: 3:6 (1:0) Diváků: 4 000  19. února 1984 (13:30) – Sarajevo (Hala Zetra) Branky : 6:38 Alexandr Koževnikov, 21:12 Vladimir Krutov Branky : nikdo Rozhodčí: Olsson – Moström (SWE), Vanhanen (FIN) Vyloučení: 5:6 Diváků: 7 000  SSSR: Treťjak – Fetisov, Kasatonov, Stělnov, Starikov, Pervuchin, Biljaletdinov – Makarov, Larionov, Krutov – Gerasimov, Šepelev, Chomutov – Koževnikov, Ťumeněv, Drozděckij – Skvorcov, Kovin, Vasiliev.  ČSSR: Šindel – Chalupa, Benák, Kadlec, Hořava, Svoboda, Uvíra – Caldr, Pašek, Korbela – V. Lukáč, Rusnák, Liba – Hrdina, Růžička, Richter – Lála, Kýhos, Černík.

O 5. místo.

SRN – Finsko 7:4 (1:2, 1:2, 5:0)  17. února 1984 (16:00) – Sarajevo (Hala Skenderija II) Branky : 16:02 Dieter Hegen, 34:48 Erich Kühnhackl, 44:39 Erich Kühnhackl, 49:24 Erich Kühnhackl, 54:37 Manfred Wolf, 58:55 Dieter Hegen, 59:33 Helmut Steiger Branky : 4:01 Petri Skriko, 7:04 Anssi Melametsä, 20:49 Raimo Summanen, 32:39 Risto Jalo Rozhodčí: Karandin (URS) – Tatíček (TCH), Tyszkiewicz (POL) Vyloučení: 6:8 Diváků: 1 500

O 7. místo.

USA – Polsko 7:4 (2:2, 4:2, 1:0)  17. února 1984 (20:00) – Sarajevo (Hala Skenderija II) Branky : 3:39 Ed Olczyk, 14:41 Scott Bjugstad, 20:15 Pat LaFontaine, 36:47 Scott Bjugstad, 38:38 David A. Jensen, 39:13 Phil Verchota, 56:29 Gary Sampson Branky : 4:52 Stanisław Klocek, 16:20 Henryk Pytel, 37:13 Wiesław Jobczyk, 38:57 Krystian Sikorski Rozhodčí: Olsson (SWE) – Korentschnig (AUT), Ronning (GDR) Vyloučení: 1:2 Diváků: 2 000

Statistiky.

Soupiska SSSR.

Brankáři: Vladislav Treťjak, Vladimir Myškin. Obránci: Vjačeslav Fetisov, Alexej Kasatonov, Sergej Starikov, Zinetula Biljaletdinov, Vasilij Pěrvuchin, Igor Stělnov. Útočníci: Vladimir Krutov, Igor Larionov, Sergej Makarov, Nikolaj Drozděckij, Viktor Ťumeněv, Vladimir Kovin, Alexandr Koževnikov, Sergej Šepelev, Michail Vasiljev, Alexandr Gerasimov, Andrej Chomutov, Alexandr Skvorcov. Trenéři: Viktor Tichonov, Vladimir Jurzinov.

Soupiska Československa.

Brankáři: Jaromír Šindel, Jiří Králík. Obránci: Radoslav Svoboda, Arnold Kadlec, Miloslav Hořava, Jaroslav Benák, Eduard Uvíra, Milan Chalupa. Útočníci: Vladimír Růžička, Dárius Rusnák, Jiří Hrdina, Vincent Lukáč, Pavel Richter, Igor Liba, Jiří Lála, Vladimír Caldr, Dušan Pašek, František Černík, Vladimír Kýhos, Jaroslav Korbela. Trenéři: Luděk Bukač, Stanislav Neveselý.

Soupiska Švédska.

Brankáři: Rolf Ridderwall, Göte Wälitalo. Obránci: Mats Waltin, Hakan Nordin, Thomas Ahlén, Michael Thelvén, Bo Ericson, Mats Thelin, Göran Lindblom. Útočníci: Peter Gradin, Jens Öhling, Per-Erik Eklund, Håkan Södergren, Thomas Rundqvist, Hakan Eriksson, Tomas Sandström, Tommy Mörth, Michael Hjälm, Mats Hessel, Thom Eklund. Trenér: Anders Parmström.

Soupiska Kanady.

Brankáři: Mario Gosselin, Darren Eliot. Obránci: Bruce Driver, James Patrick, Craig Redmond, J.J. Daigneault, Doug Lidster, Robin Bartel. Útočníci: Dave Gagner, Pat Flatley, Carey Wilson, Darren Lowe, Russ Courtnall, Kirk Muller, Dave Donnelly, David Tippett, Dan Wood, Vaughn Karpan, Kevin Dineen, Warren Anderson. Trenéři: Dave King, Jean Peron, George Kingston.

Soupiska SRN.

Brankáři: Karl Friesen, Bernhard Englbrecht. Obránci: Udo Kiessling, Ignaz Berndaner, Ulrich Hiemer, Harold Kreis, Andreas Niederberger, Peter Scharf, Joachim Reil. Útočníci: Erich Kühnhackl, Franz Reindl, Helmut Steiger, Dieter Hegen, Manfred Wolf, Roy Roedger, Ernst Höfner, Gerd Truntschka, Marcus Kuhl, Michael Betz, Manfred Ahne. Trenér: Xaver Unsinn.

Soupiska Finska.

Brankáři: Kari Takko, Jorma Valtonen. Obránci: Petteri Lehto, Markus Lehto, Arto Ruotanen, Simo Saarinen, Pertti Lehtonen, Ville Siren, Timo Jutila. Útočníci: Raimo Summanen, Petri Skriko, Anssi Melametsä, Risto Jalo, Jarmo Mäkitalo, Harri Tuohimaa, Arto Javanainen, Erkki Laine, Arto Sirviö, Raimo Helminen, Hannu Oksanen. Trenér: Alpo Suhonen.

Soupiska USA.

Brankáři: Marc Behrend, Bob Mason. Obránci: Chris Chelios, Tom Hirsch, Mark Fusco, Al Iafrate, David H. Jensen. Útočníci: Pat LaFontaine, Ed Olczyk, David A. Jensen, Scott Bjugstad, Phil Verchota, Scott Fusco, Gary Sampson, Bob Brooke, Paul Guay, Mark Kumpel, John Harrington, Corey Millen, Steven Griffith. Trenéři: Lou Vairo, Tim Taylor, Doug Woog, Dave Peterson.

Soupiska Polska.

Brankáři: Gabriel Samolej, Włodzimierz Olszewski. Obránci: Andrzej Nowak, Andrzej Chowaniec, Henryk Gruth, Ludwik Synowiec, Andrzej Ujwary, Marek Cholewa, Robert Szopiński. Útočníci: Jerzy Christ, Andrzej Zabawa, Wiesław Jobczyk, Stanisław Klocek, Jan Piecko, Henryk Pytel, Krystian Sikorski, Jan Stopczyk, Andrzej Hachuła, Janusz Adamiec, Leszek Jachna, Józef Chrząstek. Trenér: Emil Nikodemowicz.

Soupiska Itálie.

Brankáři: Adriano Tancon, Marco Capone. Obránci: John Bellio, Gerard Ciarcia, Michael Mastrullo, Erwin Kostner, Norbet Gasser. Útočníci: Martin Pavlů, Grant Goegan, Cary Farelli, Constant Priondolo, Thomas Milani, Michael Mair, Lodovico Migliori, Fabrizio Kaslatter, Norbert Prünster, Roberto De Piero, Gino Pasqualotto, Adolf Insam. Trenéři: Ron Ivany.

Soupiska Rakouska.

Brankáři: Michael Rudman, Brian Stankiewicz. Obránci: Rick Cunningham, Johann Fritz, Martin Platzer, Giuseppe Mion, Konrad Dorn, Bernard Hutz. Útočníci: Edward Lebler, Thomas cijan, Herbert Pöck, Rudolf König, Kurt Harand, Leopold Sivec, Peter Raffl, Kelvin Greenbank, Krunoslav Sekulic, Helmut Koren, Helmut Petrik, Fritz Ganster. Trenér: Rudi Killias.

Soupiska Jugoslávie.

Brankáři: Cveto Pretnar, Tomaž Lepša. Obránci: Ivan Ščap, Jože Kovač, Drago Mlinarec, Andrej Vidmar, Murajica Pajič, Dejan Burnik, Vojko Lajovec. Útočníci: Mustafa Bešić, Gorazd Hiti, Matjaž Sekelj, Edo Hafner, Peter Klemenc, Drago Horvat, Zvonko Šuvak, Bojan Razpet, Marjan Gorenc, Blaž Lomovšek, Igor Beribak. Trenér: Štefan Seme.

Soupiska Norska.

Brankáři: Joern Goldstein, Jim Marthinsen. Obránci: Oyvind Lösamoen, Aage Ellingsen, Erik Nerell, Trond Abrahamsen, Oystein Jarlsbö, Per-Arne Kristiansen. Útočníci: Erik Kristiansen, Cato Andersen, Stephan Kjell Foyn, Roy Einar Johansen, Örjan Lövdal, Geir Tore Myhre, Björn Skaare, Arne Bergsen, Svein Lien, Petter Thoresen, Frank Rune Vestreng, Jon-Magne Karlstad. Trenéři: Hans Westberg.

Lední hokej na XIV. zimních olympijských hrách v jugoslávském Sarajevu byl zastoupen jedním turnajem, a to mužským. O medaile se utkalo celkem dvanáct týmů rozdělených do dvou šestičlenných skupin. První dva týmy z každé skupiny postupovaly do finálové skupiny. Mužstva na třetím a čtvrtém místě hrála o páté resp. sedmé místo. Jednotlivé zápasy byly odehrány ve dnech 7. až 19. února v olympijské hale Zetra.

The men's ice hockey tournament at the 1984 Winter Olympics in Sarajevo, Yugoslavia, was the 15th Olympic Championship. The Soviet Union won its sixth gold medal. Games were held mostly in the arena portion of the Olympic Hall Zetra, with some played in the arena portion of the Skenderija Olympic Hall.  The IIHF did not run a championship in Olympic years at this time. Nations that did not participate in the Sarejevo Olympics were invited to compete in the Thayer Tutt Trophy.


Casus belli.

30. prosince 1777 zemřel v Bavorsku poslední člen vilemínské (starobavorské) linie rodu Wittelsbachů, kurfiřt Maxmilián Josef. Jelikož po sobě nezanechal dědice, přešly dědické nároky na falckého kurfiřta z téhož rodu (rudolfínské linie) Karla Teodora. Tato okolnost se zdála příznivá pro římskoněmeckého císaře Josefa II., který tak mohl uskutečnit svůj záměr výměny vzdáleného Rakouského Nizozemí za Bavorsko. Politická situace v Evropě hrála v jeho prospěch a 14. ledna 1778 Karel Teodor uznal rakouské nároky na Bavorsko. O dva dny později 10 000 císařských vojáků překročilo hranice země. Rakouská monarchie tím dosáhla výsadního postavení v rámci celé římskoněmecké říše a zároveň územního scelení. Tato politika však narazila na odpor pruského krále Fridricha II., který se po celý život snažil zachovat v říši rovnováhu sil, potažmo získat výsadní postavení pro svou korunu. Neprodleně proto zahájil diplomatickou intervenci u zahraničních dvorů a brzy na svou stranu získal Karla Falcko-zweibrückenského, vévodu Meklenbursko-Zvěřínského a saského kurfiřta. Při diplomatických jednáních se z pochopitelných důvodů snažil vystupovat jako „obránce říšského míru.“ Smlouvu mezi Rakouskem a Karlem Teodorem považoval za zahanbující, nehledě na fakt, že některé části Bavorska dědičně náležely jiným říšským zemím. 26. ledna pruský panovník vyhlásil mobilizaci, kterou Vídeň považovala za pouhou demonstraci síly a nevěřila, že opravdu vypukne válka. 16. března 1778 vzneslo Prusko a Zweibrückensko na říšském sněmu protest proti postupu Rakouska a o několik dní později Fridrich II. poskytl vévodovi Zweibrückenskému záruku jeho dědického práva na Bavorsko. 6. dubna se přesunul z Berlína do vojenského tábora nedaleko pevnosti Silberberg u českých hranic. 4. května 1778 již stály pruské jednotky ve Slezsku a Sasku v pohotovosti. Současně se Fridrich II. snažil získat od říšského sněmu pověření k uskutečnění exekuce Bavorska.  Na pozadí těchto událostí vedly po celý první půlrok Berlín a Vídeň intenzivní diplomatické rozhovory, které však nevedly ke konkrétním výsledkům. K nejvyšší eskalaci napětí došlo 15. června, kdy pruský panovník ultimativně požadoval jednoznačnou odpověď na to, jaké oblasti si Rakousko nárokuje a jakého odškodnění se dostane Karlu Theodorovi a Sasku. Vyhýbavou odpověď obdržel 27. června. Tato reakce jej naprosto neuspokojila, a tak 3. července vyhlásil Rakousku válku.

Poměr sil.

Prusko:  1. armáda pod velením krále Fridricha II. v počtu 87 000 mužů byla rozmístěna na území Slezska. Síly 2. armády pod velením králova bratra prince Jindřicha o síle 67 000 pruských a 22 000 saských vojáků stály v pozicích na území Saska.  Rakousko:  1. armáda pod velením císaře Josefa II., maršála Lacyho a maršála Hadika v počtu cca 80 000 mužů a 426 těžkých děl byla rozmístěna na západním břehu Labe mezi Hradcem Králové a Hostinným. Úkolem 2. armády pod velením polního maršála Gideona von Laudona o síle 62 000 mužů byla obrana česko-saských hranic. Skládala se z 28 setnin granátníků, 37 pěších praporů, 71 jezdeckých eskadron a 252 těžkých děl.

Válečné události.

Severní fronta.

5. července 1778 překročil předvoj pruské armády pod velením Fridricha II. české hranice u Náchoda. Zde narazil na hlavní síly císařské armády zakopané v obranných postaveních v úseku západního břehu Labe mezi Vrchlabím a Jaroměří (další obranná postavení byla vybudovaná i severovýchodně od Hradce Králové v úseku mezi řekami Labe a Orlicí). Vojsko pruského panovníka se utábořilo na levém břehu řeky s hlavním stanem ve Vlčkovicích. Záhy se Fridrich II. pokusil obranná postavení Rakušanů obejít údolím krkonošského masivu. Nicméně přehradná palba dělostřelectva i střelba pěchoty, ukryté za náspy a záseky na protilehlém břehu Labe, které stačila rakouská armáda budovat souběžně s pohybem Prusů, mu v průniku do vnitrozemí zabránila. Jelikož tato strategie selhala, zkusil pruský král rakouskou armádu vymanévrovat z jejího postavení a přinutit ji svést bitvu v otevřeném terénu. 8. července se u Zvičiny pokusil o obchvat císařského křídla, avšak nakonec se neodvážil zaútočit na silné protivníkovy pozice. Obě armády pak proti sobě stály v opevněných pozicích až do 15. srpna, kdy se Fridrich II. přemístil ke Stříteži, odkud své muže po týdnu marného čekání na císařský protiútok odvedl k Hostinnému. Zde se pokusil o obchvat protivníkova levého křídla, avšak opět neúspěšně, jelikož Rakušané pokračovali ve své strategii a stačili vybudovat obranu paralelně s jeho pohybem. Válka tak nabyla ryze pozičního charakteru. 22. srpna se Prusové přemístili k Čisté v Krkonoších, přičemž jejich panovník zvažoval vést přechod Labe východně od Vrchlabí. Císařští však drželi v rukou velkou část krkonošského prostoru, a po důkladném průzkumu terénu se k útoku neodhodlal ani zde. Při této příležitosti prý měl prohlásit: „"Mrzí mě to, ale vidím, že se tu nedá nic dělat."“ Za krvavé neúspěchy se pruští vojáci mstili na místním obyvatelstvu.  8. července císařovna Marie Terezie, v mateřských obavách o život svých synů, vyslala svobodného pána Franze von Thugut, aby s pruským králem vyjednával o kompromisním řešení konfliktu. Důsledkem této snahy bylo pouze napětí ve vztazích mezi matkou i synem.

Severozápadní fronta.

Na saských hranicích maršál Laudon vybudoval obranná postavení v prostoru severozápadně od Velvar a podél silnice z Velvar na Prahu. Další opevněná linie byla vybudovaná jižně od Ústí nad Labem mezi Labem a Milešovkou. Dále pak pokračovala na druhém břehu Labe podél silnice z Litoměřic do České Lípy s hlavním opěrným bodem u Blíževedel. Stejně jako pruský král, tak i jeho bratr překročil české hranice 5. července. Aby princ Jindřich upoutal pozornost Rakušanů, vyslal směrem k Chomutovu diverzní oddíl. Laudon se však nenechal oklamat, hlavní síly ponechal v pevných postaveních a do prostoru Chomutova vyslal pouze útvar pod velením generála de Vins. Hlavní útok směřující k Turnovu, zahájila prusko-saská armáda v noci z 30. na 31. července. Vojáci překročili hřebeny Krušných a Lužických hor, obešli Laudonův bok a sváděli šarvátky s osádkami z předsunutých postavení, které se podle plánu organizovaně stahovaly do hlavních polních opevnění. Nakonec byl však maršál Laudon nucen stáhnout se až k Jizeře, neboť jedním z jeho rozkazů od rakouské panovnice bylo vystříhat se větší bitvy. Navíc byl nucen zabezpečit týl maršála Lacyho pro případ, že by se pruskému králi podařilo prorazit obranu císaře Josefa. Při přechodu Jizery strhl všechny mosty, díky čemuž princ Jindřich uvázl v opevněném ležení u Mimoně. Z této pozice se posléze snažil spíše pasivními výpady nalézt skulinu v Laudonově obraně. Navíc kvůli špatným možnostem získávání proviantu, obě pruské armády postihla vlna epidemie úplavice.

Pruský ústup.

Koncem srpna se v táboře krále Fridricha II., kterému se nepodařilo prolomit obranu na slezské severní frontě, nacházelo na 12 000 nemocných; v táboře prince Jindřicha zhruba okolo 6000. Za této situace začali Prusové stahovat z Čech „těžší“ součásti armády (děla, polní pekárny, kovárny atd.) a zároveň výpalné a kořist pocházející z drancování českých měst a vesnic.  5. září zaútočil Laudon na předsunutá postavení armády prince Jindřicha u Kláštera Hradiště nad Jizerou a Kuřívod. Vytrvalým tlakem donutil pruské jednotky ustupovat k Litoměřicím a překročit Labe v místech, které vyhovovaly uskutečnění jeho strategického záměru. Pro jeho realizaci si od císaře Josefa II. vyžádal dvanáct praporů pěchoty, které využil k posílení pravého křídla. Vzápětí překročil Labe u Brandýsa a Vltavu u Veltrus a začal nepřítele obchvacovat. Armáda prince Jindřicha se tak dostala do obklíčení z několika stran u Budyně nad Ohří. V této situaci se Laudon připravoval na generální bitvu. 23. září však do jeho hlavního stanu dorazil císař Josef II., jenž mu byl proti své vůli nucen tlumočit požadavek Marie Terezie, která si přála, aby od svého záměru upustil. Chtěla si tak nechat otevřené dveře pro další mírová řešení konfliktu. Pruské armádě bylo posléze bez větších problémů povoleno se stáhnout za hranice Čech, přičemž docházelo pouze k drobným potyčkám vyvolaným rakouskými veliteli, kteří se toužili pomstít Prusům za jejich chování na českém území. V této situaci polní zbrojmistr Laudon, jemuž se znechutilo válčení, kde se protivníci jeden druhému vyhýbají, požádal o propuštění a na jeho místo byl dosazen maršál Hadik. Samotný ústup stál pruského krále 18 000 mužů, kteří pro nemoc padli do zajetí nebo se vzdali do rukou Rakušanů.

Politická dohra.

Přestože se další pohraniční šarvátky odehrávaly po celou zimu 1778 – 1779, přípravy k dalšímu konfliktu byly přerušeny 7. března uzavřením příměří a následným diplomatickým jednáním v Těšíně. Rokování bylo ukončeno 13. května podepsáním těšínské mírové smlouvy. Podle ní se vlády v Bavorsku ujal dolnofalcký kurfiřt Karel Teodor a jeho nástupcem byl potvrzen vévoda Karel Zweibrückenský. Rakousku bylo přiřčeno pouze nevelké území jihovýchodně od soutoku Innu a Dunaje, kde žilo okolo 60 000 obyvatel. Prusko za válku zaplatilo 30 milionů tolarů a 20 000 lidských životů.

Válka o bavorské dědictví (1778 – 1779) byla v řadě čtvrtá dědičná rozepře mezi Pruskem stárnoucího, šestašedesátiletého krále Fridricha II. zvaného Veliký a Rakouskou monarchií v čele s císařovnou Marií Terezií a jejím synem římskoněmeckým císařem Josefem II. V průběhu konfliktu, jehož dějištěm se stalo zejména území severních a severovýchodních Čech, neproběhly žádné rozsáhlé či generální bitvy, samotné vojenské operace se omezily na období několika měsíců, ale průběh střetnutí předznamenával nový charakter válečnictví, a to poziční válku. Klasickou lineární taktiku proti sobě jdoucích mas vystřídalo manévrování a taktické přesuny vojsk na rozlehlém území, přičemž díky této strategii, která využívala přírodních překážek, zejména vodních toků Labe a Jizery, rakouská armáda zabránila protivníkovi dosáhnout jeho válečných cílů a přinutila jej stáhnout se zpět za české hranice.  Jelikož se vyhladovělí vojáci z nedostatku proviantu často živili pouze krmnými bramborami nebo nezralými švestkami, vžil se lidový název konfliktu bramborová válka; případně také "švestkový povyk" nebo "švestková mela" (Zwetschkentummel).

The War of the Bavarian Succession (; 3 July 1778 – 21 May 1779) was a dispute between the Austrian Habsburg Monarchy and an alliance of Saxony and Prussia over succession to the Electorate of Bavaria after the extinction of its ruling House of Wittelsbach. The Habsburgs sought to acquire Bavaria, and the alliance opposed them, favoring another branch of the Wittelsbachs. Both sides mobilized large armies, but the only fighting in the war was a few minor skirmishes. However, thousands of soldiers died from disease and starvation, earning the conflict the name "Kartoffelkrieg" (Potato War) in Prussia and Saxony; in Habsburg Austria, it was sometimes called the "Zwetschgenrummel" (Plum Fuss).  On 30 December 1777, Maximilian Joseph, the last of the junior line of Wittelsbach, died of smallpox, leaving no children. Charles IV Theodore, a scion of a senior branch of the House of Wittelsbach, held the closest claim of kinship, but he also had no legitimate children to succeed him. His cousin, Charles II August, Duke of Zweibrücken, therefore had a legitimate legal claim as Charles Theodore's heir presumptive. Across Bavaria's southern border, Holy Roman Emperor Joseph II coveted the Bavarian territory and had married Maximilian Joseph's sister Maria Josepha in 1765 to strengthen any claim he could extend. His agreement with the heir, Charles Theodore, to partition the territory neglected any claims of the heir presumptive, Charles August.