Dětství, vzdělání a raná kariéra.

Mölders se narodil 18. března 1913 v německém Gelsenkirchenu jako syn středoškolského učitele Victora Mölderse a jeho ženy Annemarie, rozené Riedlové. Byl v pořadí třetím dítětem, měl starší sestru jménem Annemarie, staršího bratra Hanse a mladšího bratra Victora. Jeho otec byl při svém povolání i poručíkem v záloze u 145. královského pěšího pluku a dne 2. března 1915 byl zabit v boji v Argonneském lese. Po smrti manžela se Wernerova matka Annemarie rozhodla přestěhovat i s dětmi do domu svých rodičů ve městě Brandenburg an der Havel.  V Brandenburgu spatřil malý Werner nový otcovský vzor v místním kaplanovi Erichu Klawitterovi, který v něm postupně probudil víru v Boha. Mezi lety 1919 až 1931 Mölders postupně navštěvoval základní školu a poté gymnázium. Během studií se u něj projevil značný zájem o vodní sporty, především veslování. Byl členem dvou místních veslařských klubů, nejprve "Saldria-Brandenburg" a poté "Brandenburger Ruderclub", se kterým se mu dostalo mnohých úspěchů v závodech. Stal se též členem katolického sdružení mládežníků "Bund Neudeutschland in der katholischen Jugendbewegung". Gymnaziální studia ukončil na jaře 1931 maturitní zkouškou a zanedlouho poté vyslovil touhu stát se důstojníkem v ozbrojených silách.  Dne 1. dubna 1931 vstoupil do Reichswehru a byl zařazen k II. praporu 2. pěšího pluku ve východopruském Allensteinu, na post důstojnického čekatele u pěchoty. Dne 1. října 1931 mu byla udělena hodnost "Fahnenjunker-Gefreiter" (svobodník–praporečník) a 1. dubna 1932 pak povýšil do hodnosti "Fahnenjunker-Unteroffizier" (desátník–praporečník). Po dokončení základního vojenského výcviku byl přijat ke

Legie Condor.

V roce 1936 vyslalo nacistické Německo vojenskou pomoc politickému hnutí falangistů bojujícímu ve španělské občanské válce. Součástí pomoci bylo i vyslání Legion Condor. Mölders k ní byl převelen a 14. dubna 1938 tedy připlul lodí do španělského Cádizu. Byl zařazen ke 3. Staffel Jagdgruppe 88 (3. letka 88. stíhací skupina, zkr.: J/88), které velel Adolf Galland, toho času "Oberleutnant". Tato Staffel, vyzbrojená dvouplošníky Heinkel He 51, měla svou základnu u řeky Ebro v Provincii Valencia. Jednotka byla později dovyzbrojena modernějšími stíhačkami Messerschmitt Bf 109 C.  Když se musel Galland dne 24. května 1938 vrátit zpět do Německa, stal se Mölders velitelem celé Staffel. 15. června dosáhl prvního sestřelu poblíž města Algar, jednalo se o dvojplošník sovětské výroby Polikarpov I-15. Do konce roku 1938 se se svými 15 sestřely stal vedoucím leteckým esem Legion Condor. Nad Španělskem mu bylo uznáno sestřelení celkem dvou Polikarpovů I-15, jedenácti Polikarpovů I-16 a jednoho Tupolev SB-2. Navíc si nárokoval sestřel jednoho I-16 ze dne 23. září 1938, který ale nebyl potvrzen.  Na základě výjimečných velitelských a bojových schopností byl Mölders 18. října 1938 povýšen na "Hauptmanna" (kapitána), se zpětnou účinností od 1. října. Svého čtrnáctého a zároveň posledního potvrzeného sestřelu dosáhl 3. listopadu 1938 a 5. prosince téhož roku se vrátil zpět do Německa. Od 6. prosince 1938 do března 1939 působil jako člen Inspektorátu stíhacího letectva při Říšském ministerstvu letectví v Berlíně. Jeho úkolem zde byl vývoj nových taktických příruček bojové pilotáže. V březnu 1939 byl jmenován velitelem ("Staffelkapitän") 1. Staffel Jagdgeschwader 133 (zkr.: 1./JG 133; ~ 1. letky stíhací eskadry 133), přičemž zde tento post převzal po "Oberleutnantovi" Hubertusi von Bonin. JG 133 byla později přejmenována na Jagdgeschwader 53 „Pik As“ (česky: Pikové eso).  Za své bojové zásluhy obdržel 4. května 1939 medaile "Medalla de la Campaña" a "Medalla Militar" a 6. června téhož roku získal Španělský kříž s meči a brilianty. Legion Condor se do Německa oficiálně vrátila 6. června 1939 a navrátivší se pěší jednotky slavnostně pochodovaly celým Berlínem směrem k Lustgarten, kde vzdaly poslední hold padlým vojákům. Na počest vysoce vyznamenaných vojáků ze Španělské občanské války se v mramorové galerii Říšského kancléřství konal slavnostní banket. Mölders byl usazen ke stolu č. 1 spolu s "General der Flieger" (generálem letectva) Hugem Sperrlem, španělským generálem Donem Antoniem Arandou, generálem Gonzalem Queipo de Llano, "Oberstem" Walterem Warlimontem, "Oberleutnantem" Donatem, "Leutnantem" Reinhardem Seilerem a "Oberfeldwebelem" (vrchním šikovatelem) Ignatzem Prestelem.

Taktické inovace.

Spolu s dalšími letci se Mölders, na základě zkušeností ze Španělska, podílel na vývoji taktických manuálů pro stíhací piloty Luftwaffe ("Jagdwaffe"). V jejich rámci byla vyvinuta taktická formace stíhaček zvaná Schwarm (česky: roj). Tato formace pilotům zajišťovala výborný rozhled, rozšířila možnosti vzájemné obrany a dále podpořila možnost iniciativy jednotlivých pilotů. Formace napodobuje uspořádání prstů na rozevřené lidské ruce. Schwarm se dělil na dvě "Rotten", každá "Rotte" sestávala ze dvou letadel: vedoucí ("Rottenführer"), kterého kousek

Druhá světová válka.

Podivná válka a bitva o Francii.

Po vypuknutí druhé světové války byla Möldersova eskadra umístěna při západní hranici Německa, za účelem ochrany regionu Mosela–Sársko–Rýnská Falc. 8. září 1939 došlo během letu k poruše Möldersova letadla, které se po dopadu převrátilo a Mölders utrpěl poranění páteře, které jej vyřadilo z boje na několik dnů. K letce se navrátil dne 19. září. Následujícího dne dosáhl svého prvního sestřelu druhé světové války, když v oblasti Vaalserberg sestřelil francouzský letoun Curtiss H75 ze stíhací letky Groupe de Chasse II/5, za což byl vyznamenán Železným křížem 2. třídy.  26. září 1939 dostala Jagdgeschwader 53 rozkaz zformovat III. Gruppe (~ III. skupinu). Mölders tedy svěřil velení letky do rukou "Oberleutnanta" Hans-Karla Mayera a začal formovat novou Gruppe s označením III./Jagdgeschwader 53 (zkr.: III./JG 53) na základně Wiesbaden–Erbenheim. O dva týdny později ohlásil velitel Mölders, že III. Gruppe, čítající 40 pilotů a 48 letadel, je plně připravena k boji.  Toho času se tzv. podivná válka (německy: „Sitzkrieg“, anglicky: „phoney war“, francouzsky: „la drôle de guerre“) začala pomalu chýlit ke svému konci a operace Fall Gelb (označení pro vpád do zemí dnes známých jako Benelux a dále do Francie ze

Bitva o Británii.

Po návratu do Německa byl Mölders dne 19. června 1940 povýšen na majora a 27. července téhož roku převzal velení Jagdgeschwader 51 (zkr.: JG 51; ~ stíhací eskadra 51) od Thea Osterkampa, nedávno povýšeného do hodnosti generálmajora. Mölders podnikl první operační let s Jagdgeschwader 51 dne 28. července, kdy zaútočil na Spitfiry 41. squadrony RAF, které vedl F/O ("Flying Officer" ~ nadporučík) A. D. J. Lovell. Podle jedné verze, s největší pravděpodobnosti ovšem nepravdivé, se měl Mölders během tohoto bojového letu nad Doverem střetnout s pilotem ze 74. squadrony RAF, konkrétně se mělo jednat o F/Lt ("Flight Lieutenant" ~ kapitán) Adolpha G. „Sailor“ Malana, DFC, (os. č.:37604). Adolph Malan byl stíhacím esem pocházejícím z Jihoafrické unie a bojujícím na straně britského RAF. Mölders měl při tomto souboji utrpět průstřel předloktí, kolene a levé nohy (poté nouzově přistál nedaleko francouzského Wissantu). "Oberleutnant" (~ nadporučík) Richard

Východní fronta.

V červnu 1941 byla eskadra Jagdgeschwader 51 spolu s velkou částí německých vzdušných sil převelena na východní frontu, aby se zde zúčastnila plánovaného přepadení Sovětského svazu. 22. června, v prvním dni bojových operací, sestřelil podplukovník Mölders čtyři sovětské bombardéry Tupolev SB-2, jednu I-15 "Čajka" (původně identifikovanou jako "Curtiss") a byl vyznamenán přidáním mečů k Rytířskému kříži s dubovými ratolestmi. Mölders se stal teprve druhým pilotem, kterému se dostalo takto vysokého vyznamenání. Adolf Galland totiž získal toto ocenění, k radosti své eskadry Jagdgeschwader 26 (zkr.: JG 26), o den dříve.  Vyznamenání bylo předáno Adolfem Hitlerem 3. července 1941 ve Vlčím doupěti u Rastenburgu. 30. června se Mölders po sestřelení pěti sovětských bombardérů stal nejúspěšnějším pilotem v rámci jediného válečného konfliktu a jeho

Vysoké velení.

Mölders byl poté opět povolán k Hitlerovi, který mu 28. září osobně připnul brilianty k rytířskému kříži. Poté Mölders do 6. srpna 1941 pracoval na Říšském ministerstvu letectví a od 7. srpna 1941 byl inspektorem stíhacího letectva ("Inspekteur der Jagdflieger"). Do této vysoké funkce byl jmenován ve věku 28 let; zodpovídal v ní za vytváření operačních a taktických doktrín pro strategické operace Luftwaffe.  V září 1941 byl převelen na Krym spolu s II. "Gruppe" Jagdgeschwader 3 (II./JG 3) "Hauptmanna" Gordona Galloba, svůj hlavní stan umístil na letiště v Čaplince. Odtud vyrážel svým letadlem Fieseler Fi 156 na inspekce letišť stíhacích sil a osobně koordinoval letecké bojové operace. Mölders byl pověřen, aby jakožto "Flieger-Nahkampfführer" (velitel přímé letecké podpory) jednou provždy skoncoval se sovětským letectvem nad Krymem, které značně znepříjemňovalo a zpomalovalo

Úmrtí.

22. listopadu 1941 cestoval Mölders jako pasažér na palubě Heinkelu He 111 Kampfgeschwader 27 „Boelcke“ (zkr.: KG 27, ~ bombardovací eskadra 27) z Krymu do Německa, kde se měl zúčastnit pohřbu stíhacího esa z první světové války "Generalobersta" Ernsta Udeta. Letoun se však v silné bouři zřítil při marném pokusu o nouzové přistání na letišti ve Vratislavi (polská Wrocław). Mölders, pilot letadla "Oberleutnant" Kolbe a palubní mechanik Hobbie po pádu letadla zahynuli. Major Dr. Wenzel a radista Tenz pád přežili. Dr. Wenzel

Osobní život a charakter.

Werner Mölders byl znám pro svou sílu charakteru. Mužstvo jej nazývalo Táta (něm.: Vati), což symbolizovalo jeho otcovský přístup ke svým podřízeným a snahu o vytvoření co nejlepších podmínek v kolektivu.  Mölders byl ženatý s Luisou Baldaufovou, rozenou Thurnerovou, vdovou po jeho zemřelém kamarádovi, který byl zabit v boji 13. září 1941. Kaplan Erich Klawitter, který si Mölderse pamatoval

Odkaz události.

Bývalá Möldersova eskadra Jagdgeschwader 51, byla 22. listopadu 1941 na jeho počest pojmenována „Mölders“, pouhých pár hodin po jeho smrti. Členové eskadry si poté na své uniformy mohli nechat našít rukávovou pásku s tímto názvem. Jeho smrt ovšem byla využita i jiným způsobem. Zakrátko totiž nechala britská rozvědka nad celým Německem z letadel rozsypat letáky s tzv. Möldersovým dopisem ("Möldersbrief"). Jednalo se o kopie dopisu, který pravděpodobně vlastnoručně napsal a odeslal proboštovi ze Schwerinu. Dotyčný dopis měl být po nehodě nalezen při ohledání Möldersova těla. Mölders v něm vyznává svou silnou víru v katolicismus a konstatuje, že i mnoho přesvědčených nacionálních socialistů nalézá ve víře oporu, především ve chvílích, kdy stojí tváří v tvář smrti.  Möldersovu předčasnou smrt, která navíc přišla těsně po sebevraždě Ernsta Udeta, nemohl Sefton Delmer, šéf britské antipropagandy ignorovat a nevyužít. Plánoval využít jeho velké popularity v Německu a vytvořit prostřednictvím katolické víry dojem, že byl Mölders vlastně odpůrcem nacismu. Dopis však byl napsán značně důmyslně, jelikož neobsahoval jedinou zmínku o odporu proti státu, není v něm zmíněn ani nacionální socialismus a využívá pouze metafory typu „neznabozi“ apod. Většina Němců, kteří dopis četli, však věděla, co měl metaforami na mysli.  Dopis vyvolal ve vysokých nacistických kruzích značný rozruch, zvláště poté, co byl předčítán i v kostelích z kazatelen. Šéf nacistické propagandy Joseph Goebbels si do svého deníku poznamenal přesvědčení, že dopis musel uměle vyrobit a distribuovat někdo z katolických kruhů. Ani odměna 100 000 říšských marek, vyhlášená Goebbelsem, nepomohla původce dopisu odhalit. Pátráním po původu a pravosti dopisu bylo pověřeno gestapo, které mimo jiné donutilo Möldersovu matku, aby vydala oficiální vyjádření, podle nějž nebyl dopis psán Möldersovým stylem a nemohl tedy pocházet z jeho pera. Gestapo se sice snažilo vytvořit dojem, že je celý dopis pouhým podvrhem, k tomuto cíli mu však nedopomohly ani represálie a tvrdé metody při výsleších.

Poválečné pocty.

Hřbitov Invalidenfriedhof, na kterém byl Mölders pohřben, se nachází v oblasti někdejšího Východního Berlína. V roce 1975 komunistické vedení rozhodlo o zavezení celého hřbitova zeminou, hřbitov se totiž nacházel v tzv. pásmu smrti před Berlínskou zdí. Po znovusjednocení Německa byl dne 11. října 1991 Möldersův hrob obnoven díky úsilí jeho kamaráda ze školních let, Heriberta Rosala. Znovuposvěcení hrobu byli přítomni

Revize vyznamenání: zpráva Úřadu pro vojenskou historii a její následky.

Möldersova kariéra a dědictví nabízejí jeden z příkladů vlivů heroismu německých ozbrojených sil na poválečnou kulturu. V roce 1998, na 61. výročí vybombardování města Guernica během Španělské občanské války, rozhodl Německý spolkový sněm, že by někdejší členové Legie Condor neměli nadále užívat vojenských poct. V roce 2005 rozhodlo německé spolkové ministerstvo obrany o odebrání přízviska „Mölders“ z názvu stíhací eskadry Jagdgeschwader 74 (zkr.: JG 74). Rozhodnutí bylo potvrzeno dne 11. března 2005 spolkovým ministrem obrany Peterem Struckem, v 10.00 byly z uniforem oficiálně odebrány rukávové nášivky a odstraněno jméno z praporu eskadry. V lednu 2006 bylo jméno „Mölders“ na základě rozhodnutí Spolkového sněmu odstraněno i z názvu kasáren ve Visselhövede.  Möldersovi příznivci však rozhodnutí napadli argumentem, že k jeho vstupu do Legie Condor došlo až po vybombardování Guernicy. Poukazovali především na jeho nejednoznačný vztah vůči nacistické ideologii a naproti tomu nevyvratitelný závazek vůči katolicismu. Nejenže vstoupil do manželství s Luisou Baldaufovou prostřednictvím církevního sňatku i přes odpor politického vedení Třetí říše, ale navíc též vstoupil 1. října 1925 do katolické mládežnické organizace "Bund Neudeutschland", jíž byl v letech 1929 až 1931 vedoucím. Autority Třetí říše ji označovaly za závadnou; 26. ledna 1938 uvedl oficiální stranický deník Völkischer Beobachter, že organizace "Bund Neudeutschland" byla postavena mimo zákon z důvodu prokázané protistátní činnosti, na základě Dekretu Říšského prezidenta k ochraně lidu a státu ("Verordnung des Reichspräsidenten zum Schutz von Volk und Staat") ze dne 28. února 1933. Navzdory různým peticím politiků a vysoce postavených aktivních či penzionovaných vojáků, k nimž patřili např. Horst Seehofer, Günther Rall a Jörg Kuebart, uvedl Úřad pro vojenskou historii ("Militärgeschichtliches Forschungsamt", zkr.: MGFA), že Möldersovo členství v katolické organizaci dostatečně neprokazuje jeho kritický postoj vůči nacistickému režimu. Dále uvedl pochybnosti, zda se Mölders dostatečně distancoval od nacionálního socialismu. V důsledku toho zůstalo předchozí nařízení Spolkového ministerstva obrany nezměněno.  Jiné průzkumy poukazují na Möldersův nejednoznačný vztah vůči nacionálně socialistickému zřízení. Mölders mohl být v kontaktu s biskupem Clemensem Augustem von Galen, který byl vůči režimu silně kritický. Von Galen veřejně kritizoval Gestapo pro jeho „vyšetřovací metody“ a dále pak politicky posvěcené eutanázie mentálně postižených osob. Dle zápisníku Galenova sekretáře Heinricha Portmanna, měl Mölders prohlásit, že se vzdá veškerých svých vojenských vyznamenání ukáže-li se, že jsou tvrzení o organizovaných eutanáziích pravdivá. Portmann navíc uvedl, že se Hitler během předávání briliantů k Rytířskému kříži Mölderse dotázal, zda má něco na srdci. Mölders údajně prohlásil: „Nechejte prosím biskupa z Münsteru na pokoji.“ Hitler jej měl ujistit slovy: „Ano, biskupovi z Münsteru se nic nestane.“ MGFA v roce 2005 prohlásil, že je tato historka nejspíše nepravdivá. 28. června 2007 však svůj názor přehodnotil a konstatoval, že mezi Möldersem a Galenem ke kontaktům skutečně docházelo.  Důkazy též prokazují Möldersův sklon k nadřazování kamarádských vztahů nad politiku. Dle výpovědi jeho bratra Victora Mölderse, měl Werner zachránit svého blízkého přítele Georga Kücha, který byl na základě Norimberských zákonů klasifikován jako poloviční Žid, před smrtí v koncentračním táboře. Přátelství mezi Möldersem a Küchem se datovalo do doby jejich společného studia na gymnáziu "Saldria-Gymnasium" v Brandenburgu an der Havel. Küchova matka Alice, rozená Siegelová, byla židovského původu. Küchův otec Richard vlastnil místní lékárnu v Brandenburgu. Sám Georg byl studentem farmacie a na základě Norimberských zákonů byl pouhé dva semestry před absolutoriem vyloučen z univerzity. V roce 1940 jeho otec onemocněl a vedení lékárny se tak pro rodinu stalo byrokratickým problémem. Georg Küch tedy uprostřed února 1941 kontaktoval svého přítele Mölderse. Ten dne 16. února Kücha kontaktoval s ujištěním, že se celé záležitosti ujme a požádal jej, aby se v žádném případě nepokoušel věc řešit sám. Když Richard Küch v červnu 1941 zemřel, bylo jeho manželce umožněno lékárnu prodat za běžnou tržní cenu. Za normálních okolností by jí, jakožto Židovce, byla lékárna zkonfiskována. Do konce roku 1943 navíc nebyla nucena nosit nášivku se žlutou Židovskou hvězdou. Poté byla transportována do Koncentračního tábora v Terezíně, kde pracovala jako kuchařka. Georg Küch, Alice Küchová i Georgova sestra Friedel holokaust přežili. Friedel Küchová později opakovaně uváděla, že za ochranu rodiny se zasadil Werner Mölders, přičemž tato pomoc byla znatelná i dlouho po jeho smrti. MGFA však tuto výpověď prohlásil za „značně spekulativní“ a blíže se jí nezabýval.

Werner Mölders (18. března 1913, Gelsenkirchen – 22. listopadu 1941, Vratislav) byl stíhací pilot německé Luftwaffe, který se zúčastnil španělské občanské války a druhé světové války. Letecké eso Mölders se stal prvním pilotem v historii, který překonal hranici 100 sestřelů. Za své bojové úspěchy získal Španělský kříž ve zlatě s meči a brilianty a Rytířský kříž s dubovými ratolestmi, meči a brilianty. Velmi se angažoval ve vývoji nových bojových leteckých taktik. Stál například za vývojem čtyřčlenné letecké formace "Schwarm" (roj), během vzdušných soubojů s nepřítelem využíval jednoduchou taktiku, kterou lze charakterizovat heslem „udeř na protivníka tvrdě a z velké blízkosti“.  Mölders vstoupil do německého válečného letectva ("Luftwaffe") roku 1934 ve věku 21 let. Roku 1938 byl převelen k Legion Condor, která podporovala Francisca Franca během španělské občanské války, a dosáhl 15 sestřelů. Během druhé světové války byl v bitvě o Francii a bitvě o Británii sám třikrát sestřelen, ale zároveň dosáhl 53 potvrzených sestřelů spojeneckých letadel. V roce 1941, kdy měl na svém kontě již 68 vítězství, byl se svojí JG 51 (Jagdgeschwader 51 ~ stíhací eskadra 51) převelen na východní frontu, aby se zapojil do plánovaného útoku na Sovětský svaz. Během 22. června 1941 přidal na své konto další čtyři sestřely a o týden později již překonal rekord 80 vítězství Manfreda von Richthofen z roku 1918. V polovině července téhož roku se celkový počet jeho vzdušných vítězství přehoupl přes hranici 100 uznaných sestřelů.  Nacistické velení mu poté z obav o jeho život neumožňovalo účastnit se rozsáhlejších bojových misí. Ve věku 28 let byl povýšen do hodnosti "Oberst" (plukovník) a jmenován inspektorem stíhacího letectva. Působil na poloostrově Krym, kde řídil leteckou podporu německého postupu. Po sebevraždě "Generalobersta" (generálplukovníka) Ernsta Udeta, stíhacího esa z první světové války, byl Mölders povolán do Berlína, aby se zde zúčastnil pohřbu. Během cesty do hlavního města však letoun Heinkel He 111, ve kterém cestoval jako pasažér, zastihla silná bouře a selhal jeden z motorů. Pilot se s letadlem neúspěšně pokusil o nouzové přistání na letišti ve Vratislavi a Mölders po pádu letadla spolu s dvěma dalšími osobami zahynul. Jak nacistická armáda Wehrmacht, tak zprvu i německá spolková armáda Bundeswehr uctívaly jeho památku; jeho jméno nesla stíhací eskadra, torpédoborec a kasárna. Roku 2005 Německý spolkový sněm tyto posmrtné pocty na základě zprávy Úřadu pro vojenskou historii zrevidoval a Möldersovo jméno bylo z názvu eskadry i kasáren odstraněno.

Werner Mölders (18 March 1913 – 22 November 1941) was a World War II German Luftwaffe pilot, wing commander, and the leading German fighter ace in the Spanish Civil War. He became the first pilot in aviation history to claim 100 aerial victories—that is, 100 aerial combat encounters resulting in the destruction of the enemy aircraft—and was highly decorated for his achievements. Mölders was instrumental in the development of new fighter tactics that led to the finger-four formation. He died in an air crash in which he was a passenger.  Mölders joined the Luftwaffe, the air force of Nazi Germany, in 1934. In 1938, he volunteered for service in the Condor Legion, which supported General Francisco Franco's Nationalist side in the Spanish Civil War, and shot down 14 aircraft. With the start of World War II, he took part in the "Phoney War", Battle of France, and the Battle of Britain. With his tally standing at 68 victories, Mölders and his unit, the "Jagdgeschwader" 51 (JG 51), were transferred to the Eastern Front in June 1941 for the opening of Operation Barbarossa, achieving 101 victories by mid-July 1941.  Prevented from flying further combat missions for propaganda reasons, at the age of 28 Mölders was appointed Inspector of Fighters. He was inspecting the Luftwaffe units in the Crimea when he was ordered to Berlin to attend the state funeral of Ernst Udet, a Luftwaffe general and World War I flying ace. On the flight to Berlin, the aircraft in which he was traveling as a passenger attempted an emergency landing due to an engine failure. It crashed at Breslau, killing Mölders and two others.  The Wehrmacht and the West German Bundeswehr both honoured him by naming two fighter wings, a destroyer and barracks after him. In 1998, the German Parliament decided that members of the Condor Legion such as Mölders, should "no longer be honoured". In 2005, the German Ministry of Defence decided to remove the name "Mölders" from the fighter wing still bearing his name.


Související pojmy.

Asistivní Technologie, (Universální) Přístupnost, Universální Design, a Inklusivní Design jsou koncepty související s Designem pro všechny ve smyslu podpory inkluze do informační společnosti.  Tradičně byly řešeny problémy s dostupností a přístupností výrobků a služeb ad-hoc úpravami a používání podpůrných výrobků – asistivními technologiemi.  Koncept univerzální přístupnosti (UP) naznačuje přístupnost a použitelnost informačních a telekomunikačních technologií (ICT) pro kohokoli a to kdekoliv a kdykoliv a zároveň možnost začlenění těchto technologií do jakékoli prostředí. Cílem UP je umožnit rovný přístup a aktivní účast potenciálně pro všechny obyvatele ve stávajících i nově vznikajících činnostech, které jsou zprostředkovány přes prostředky výpočetní techniky. Tohoto cíle má být dosaženo pomocí vývoje universálně přístupných a využitelných produktů a služeb. Tyto produkty a služby se musí umět přizpůsobit požadavkům uživatelů v různých situacích nezávisle na prostředí, použitém HW i SW. V budoucnosti se očekává, že občané budou žít v takovém prostředí, kde k řešení každodenních činností bude potřeba prostředků ICT a tyto musí být pro všechny snadno a uživatelsky příjemně ovladatelné.  Design pro všechny byl zaveden v rámci Rozhraní člověk-stroj, které se musí vyrovnat s tím, že je využíván velmi různorodou skupinou uživatelů, na jejichž požadavky musí reagovat. Pro tuto skupinu je třeba navrhnout rozhraní tak, aby byly všechny (či alespoň velká většina) požadavky vzaty do úvahy. S rozvíjejícím se vlivem ICT na každodenní život rostou i nároky stejně tak množství požadavků na jednotlivé úpravy. Klasický přístup Asistivních Technologií již není udržitelný a je třeba ho inovovat – jednou z možných cest je Design pro všechny.

Užitečnost konceptu a hlavní výzvy.

Sdělení Evropské komise o e-Accessibility , identifikovalo jako hlavní výzvy na poli elektronické přístupnosti v Evropě tyto body:  Pro zlepšení situace v těchto oblastech je třeba:  Další informace k výzvám a výhodám Designu pro všechny jsou uvedeny v bílé knize projektu EDeAN z roku 2005 a ve „Zprávě o vlivu technologického vývoje na eAccessibility“ of the DfA@eInclusion project.

Legislativní a regulační předpoklady.

Současnou politiku v oblasti přístupnosti v ICT a Informační společnosti v Evropě určuje iniciativa i2010 , Evropská informační společnost pro růst a zaměstnanost, která byla založena Evropskou komisí v rámci rámcového programu zaměřeného na změny v prostředí informační společnosti a mediálního sektoru do roku 2010. Hlavním důraz klade iniciativa na otevřenou a kompetitivní digitální ekonomiku a zdůrazňuje ICT jako hlavní prvek pro fungující inkluzivní společnost a kvalitu života.

Rovnost a nediskriminace.

Cílem evropské strategie pro postižené (Strategy for Disability) je společnost která je otevřená a přístupná pro všechny. Bariéry je třeba identifikovat a odstranit a tato strategie se zaměřuje na tři oblasti: spolupráci mezi komisí a členskými státy, plné zapojení lidí s postižením do společnosti, a zahrnutí aspektů postižení při formulaci politiky. Ne-diskriminace je jeden z obecných principů "Úmluvy o právech lidí s postižením ", která byla přijata valným shromážděním OSN 13. prosince 2006.

Telekomunikace a informační společnost.

V roce 2002 přijala Evropská unie nový regulační rámec pro elektronické komunikace, sítě a služby – pokrývající všechny sítě od kabelových po bezdrátové stejně jako přenos dat a vysílání. Z pohledu Designu pro všechny je nejdůležitější Direktiva o rámcové regulaci v ICT a Direktiva o universalním poskytování služeb a právech spotřebitele ve vztahu k sítím elektronické komunikace .

Veřejné zakázky.

Veřejné zakázky jsou důležitou ekonomickou silou, a proto jsou důležitým nástrojem i pro podporu přístupnosti. Legislativní balíček směrnic o veřejných zakázkách, schválený v roce 2004 Evropský parlamentem, pomůže zjednodušit a zmodernizovat zadávání veřejných zakázek. Nové směrnice umožňují, aby bylo možno vzít v úvahu potřeby přístupnosti hned v několika fázích zadávacího procesu veřejné zakázky. Je zřejmé, že je nanejvýš vhodné odkazovat se při přípravě technických specifikací na normy. V současné době již existuje mnoho CEN, ETSI a ITU norem, které mohou být použity pro tyto účely využity. Mandátem M/376<ref name="M/376">European Commission Enterprise and Industry Directorate-General (2005): Standardisation Mandate to CEN, CENELEC, and ETSI in support of European accessibility requirements for public procurement of products and services in the ICT domain, Accessed 2009-10-09.</ref> úkoluje Evropská komise Evropské standardizační organizace CEN, CENELEC a ETSI, aby přicházeli s návrhem pro standardy v oblasti Designu pro všechny.

Duševní vlastnictví.

V případě, že chceme vytvořit audio-knihu vytváříme kopii z originálu a je možné, že se dostaneme do konfliktu s autorským právem. Některé související problémy řeší direktiva evropske unie , která má umožnit reflexi duševního vlastnictví v neustále se měnícím technologickém prostředí, tak jak bylo definováno v rámci World Intellectual Property Organisation (WIPO) v prosinci 1996.

Ochrana soukromí.

Vztah mezi designem a soukromím není nutně zřejmý. Nicméně moderní technologie na základě svého návrhu je schopna získat značné množství osobních informací. Uživatel má zájem aby tyto informace byly správné ale aby byly zároveň použity korektně. V roce 1995 Evropská unie přijala direktivu o zpracování osobních údajů , která ustavuje základní principy při sběru, skladování a využití osobních dat.

Relevantní doporučení a normy.

Ve Spojených státech, Austrálii, Japonsku a v Evropské unii přibývá legislativních aktivit jejichž cílem je nejen zajistit přístupnost a využitelnost produktů pro „standardní” uživatele, ale také pro ostatní, například pro seniory, nebo lidi s tělesným znevýhodněním. Vzhledem k tomu, že technické aspekty v zákonech rychle zastarávají, většina zákonů odkazuje k mezinárodním standardům.

Standardizace: obecný přehled.

Standardizace je dobrovolnou činností, která byla založena v minulosti téměř výlučně na aktivitě podniků, které věřily, že standardizace umožní snazší výměnu výrobků a zboží. To naznačuje, že velmi často je přijetí norem dobrovolné a vyvolané očekáváním obchodních výhod. Jen ve velmi omezené míře se na standardizaci podílejí zástupci spotřebitelů.  Na druhou stranu, zákony v mnoha zemích požadují přijetí několika standardů (např. pro bezpečnost, nebo ekologické aspekty). Výsledkem této nezbytnosti norem je, že jsou mnohé normalizační iniciativy stimulovány (= dotovány) veřejnoprávními nebo soukromoprávními subjekty, v Evropě to znamená přímo nebo nepřímo ze strany Evropské komise.

Aktuální vývoj v oblasti standardizace Designu pro všechny (formální standardy).

Standardizace Designu pro všechny byla explicitně zmíněna v dokumentu eEurope2002 a i2010 V akčním plánu Evropské unie, byly od té doby zakotveny čtyři hlavní strategie:  ETSI Guide

Design pro všechny v ICT standardech.

"Human Factors (HF); Guidelines for ICT products and services; "Design for All"".  "Web Content Accessibility Guidelines (WCAG) 2.0" zahrnuje celou řadu doporučení pro vytváření přístupnějšího webového obsahu. Při dodržení těchto pokynů by se měl obsah webu zpřístupnit širšímu spektru lidí se zdravotním postižením, včetně nevidomých a slabozrakých, neslyšících, lidí s poruchami učení, kognitivním omezením, s omezeným pohybem, poruchami řeči, fotosenzitivitou a jejich kombinacemi. Při dodržení těchto pokynů, je často webový obsah použitelnější i pro všechny uživatele obecně.

Aplikační oblasti.

Aplikační oblasti Designu pro všechny v rámci ICT, zahrnují prakticky všechny oblasti týkající se informačních a komunikačních technologií.  Význam aplikačních oblastí odráží jejich roli při vytváření soudržné a sociálně přijatelné informační společnosti, ale také množství rozmanitých oblastí zasažených lidskou činností. Oblasti kritických aplikací pro Design pro všechny, lze shrnout takto:  Bílá kniha z roku 1998 “Toward an Information Society for All: An International R&D Agenda“ publikovaná mezinárodním vědeckým fórem(ISF) "Towards an Information Society for All" (ISF-IS4ALL), zmiňuje důležitost těchto aplikačních domén:

Vzdělávání.

Jednou z hlavních pák pro zvýšení povědomí a praxe v designu pro všechny je rozvoj vzdělávání a dalších programů odborné přípravy. Je třeba odborníků, kteří získají komplexní odborné znalosti a dovednosti v Designu pro všechny. Zároveň je třeba aby si profesionálové aktuálně v ICT pracující osvojili další znalosti a dovednosti týkající se Designu pro všechny.  V současné době neexistují vysokoškolské programy které by se specializovali na Design pro všechny (nebo Universální Design). Tento nedostatek se pokusili napravit v rámci projektu DfA@eInclusion, který navrhl osnovy několika studijních programů::  V současné chvíli je v Evropě několik málo míst, kde jsou takové studijní programy v běhu – např. na Middlesex University, v Anglii a na univerzitě v Linzu , v Rakousku. Ke klíčovým tématům studia patří pochopení principů lidských práv, vytváření norem, předpisů a právních předpisů, návrh a vývoj podpůrných technologií stejně tak i lepší přístup k běžným výrobkům a službám.  Webová přístupnost je důležitou součástí přístupu k informačním společnosti a informacím obecně. Normy pro přístupnost na webu jsou koordinovány jak z World Wide Web konsorcia Web Accessibility Initiative (WAI) zároveň existují i online tutoriály (např.: Opera's Web Standards Curriculum). Lokálně existují i normy státní např. v České republice.  Návrh na strukturu výuky Designu pro všechny pro ICT profesionály byl vytvořen v rámci projektu DfA@eInclusion . V květnu 2009 proběhl na základě výše uvedeného návrhu CEN workshop "Curriculum for training professionals in Universal Design (UD-Prof)" a následně probíhají další kola vylepšování daného projektu.

Související projekty.

EDeAN - European Design for all eAccessibility Network.

Evropská síť s názvem Design for All e-Accessibility Network – EDeAN je síť více než 160 organizací ze zemí členů evropské unie. Cílem sítě je podpora přístupu všech občanů k informační společnosti. EDeAN poskytuje: Síť koordinuje EDeAN sekretariát, který rotuje každý rok mezi národními kontaktními centry.

EIDD - Design for All Europe.

EIDD – Design for All Europe je evropská organizace jejíž činnost pokrývá celou oblast teorie a praxe Designu pro všechny, od stavebnictví a hmotných produktů po komunikace, služby a návrh systémů. Organizace byla založena v roce 1993 jako Evropský institut pro design a zdravotní postižení (EIDD) ke zlepšení kvality života prostřednictvím designu pro všechny. EIDD – Design pro všechny šíří v Evropě informace o uplatnění designu pro všechny v oblasti podnikatelské i veřejné správy. V současné době (2009) jsou aktivními členeny organizace zástupci z 22 evropských zemích. Cílem EIDD je podpořit aktivní interakci a komunikaci mezi odborníky zúčastněnými v teorii a praxi Designu pro všechny "a vytváření mostů mezi členy komunity EIDD a mezi komunitami ve kterých má využití Designu pro všechny přímý význam pro kvalitu života.  Podpůrný projekt pro EDeAN. Projekt se zaměřuje na vývoj vzdělávacích kurzů a online databázi znalostí týkající se Designu pro všechny Vývoj adaptivního webového rozhraní pro lidi se sníženými kognitivními schopnostmi Vývoj universálního ovladače pro ovládání přístrojů v domácnosti Vývoj doplňků pro začlenění asistivních technologií do prostředí inteligentního domu Vývoj next-gen asistivních technologií pro neslyšící. CogKnow se zaměřuje na vývoj prototypu pro kognitivní prostetické pomůcky pro pacienty s demencí, tak aby jim umožnili vykonávat každodenní aktivity. Cílem je vytvoření technické platformy, které umožňují starším a zdravotně postiženým lidem žít ve svých domovech a zůstat v jejich komunitách. Projekt se zaměřuje na vzdělávání koncových uživatelů v oblasti normalizace, a souvisejících otázek Projekt se zaměřuje na vytváření modelů a simulací podpůrných nástrojů pro optimalizaci návrhu interakce s uživatelem, ověření přístupnosti a použitelnosti validačního procesu při vývoji řešení pro asistovaného žití. Cílem projektu je dále rozvíjet, Ambient Assisted Living produkty a služby, které jsou cenově dostupné, snadno použitelné a obchodně životaschopné. Projekt rozvíjí integrované technologické platformy, které plynule navazují na vývoj různých výrobků a služeb pro sociální začlenění, na podporu aktivit v každodenním životě, včasné rozpoznání rizik pro osobní ochranu ze zdravotních a environmentálních rizik, pro podporu mobility, které by všechny měli umožnit prožít plnohodnotný život v rámci své rodiny či komunity

Ve světě existují různé definice Designu pro všechny (zkratka DfA – z anglického Design for all), např.: „Design pro všechny je takový design výrobků a prostředí, který je využitelný v co největší míře pro co nejširší skupinu uživatelů bez nutnosti úprav nebo speciálního návrhu“ Další definice říká že „Design pro všechny je takový návrh produktů, služeb a prostředí, aby je mohlo využívat co nejvíce lidí bez ohledu na jejich věk a tělesné vlastnosti (např. výška, zrakové a sluchové schopnosti, motorika rukou atp)“, a nebo podle Stephanidise : „Design pro všechny je v informační společnosti vědomé a systematické úsilí aktivně uplatňovat principy, metody a nástroje, s cílem rozvíjet výrobky a služby informačních technologií a telekomunikací (IT&T), které jsou přístupné a použitelné pro všechny občany. Tím dojde k zabránění nutnosti následné úpravy výrobku/služby, nebo vytváření specializovaného designu“. Podle Stockholmské deklarace z roku 2004 je Design pro všechny návrh pro lidskou diversitu, sociální inkluzi a rovnost. Design pro všechny by v rámci informačních a komunikačních technologií (ICT) neměl být chápán jako snaha prosazovat jednotné řešení pro každého, ale jako user-centered přístup zaměřený na poskytování produktů, které se mohou automaticky přizpůsobovat rozsahu lidských schopností, dovedností, požadavků a preferencí. V důsledku je výsledkem návrhového procesu design, který není použitelný pouze pro jeden typ uživatele, ale je naopak přizpůsobitelný pro různé uživatele na základě konkrétních vlastností uživatele a kontextu využívání.

Design for All in the context of information and communications technology (ICT) is the conscious and systematic effort to proactively apply principles, methods and tools to promote universal design in computer-related technologies, including Internet-based technologies, thus avoiding the need for "a posteriori" adaptations, or specialised design (Stephanidis et al., 2001).  Design for All is design for human diversity, social inclusion and equality. It should not be conceived of as an effort to advance a single solution for everybody, but as a user-centred approach to providing products that can automatically address the possible range of human abilities, skills, requirements, and preferences. Consequently, the outcome of the design process is not intended to be a singular design, but a design space populated with appropriate alternatives, together with the rationale underlying each alternative, that is, the specific user and usage context characteristics for which each alternative has been designed.  Traditionally, accessibility problems have been solved with adaptations and the use of assistive technology products has been a technical approach to obtain adaptations. Universal Access implies the accessibility and usability of information and telecommunications technologies by anyone at any place and at any time and their inclusion in any living context. It aims to enable equitable access and active participation of potentially all people in existing and emerging computer-mediated human activities, by developing universally accessible and usable products and services and suitable support functionalities in the environment. These products and services must be capable of accommodating individual user requirements in different contexts of use, independent of location, target machine, or runtime environment. Therefore, the approach aiming to grant the use of equipment or services is generalized, seeking to give access to the Information Society as such. Citizens are supposed to live in environments populated with intelligent objects, where the tasks to be performed and the way of performing them are completely redefined, involving a combination of activities of access to information, interpersonal communication, and environmental control. Citizens must be given the possibility of carrying them out easily and pleasantly.  For a thorough discussion of the challenges and benefits of Design for All in the context of ICT, see also the EDeAN White Paper (2005) and the "Report on the impact of technological developments on eAccessibility" of the DfA@eInclusion project.


Časová posloupnost.

Současné datování grenvillské orogeneze dle Toby Riverse se opírá o dobře zachovalou oblast grenvillské provincie, která představuje jednu z nejlépe zachovaných orogenezí. Tato klasifikace představuje klasické grenvillské pojmenování pokrývající dva oddělené orogenní cykly: rigoletský, ottawský a shawiniganský orogén tvoří dohromady grenvillský cyklus a elzevirský orogén je pojímán jakožto cyklus samostatný. Vzhledem k rozsáhlé oblasti, kde orogeneze probíhala, se místy projevují rozdíly v době události napříč pohořím. Místní odchylky od datace určené Toby Riversem jsou podrobněji popsány na obrázku.

Obecná charakteristika.

Rekonstrukce vzniku a průběhu orogeneze je předmětem vědeckých výzkumů, ale všeobecně uznávaný názor je ten, že východní a jižní okraj Laurentie bylo aktivní konvergentní rozhraní již od počátku kontinentální kolize. Tento druh subdukce (typ B) vede k tomu, že se subdukující deska zasunuje pod druhou desku, čímž dochází ke vzniku ostrovních oblouků na svrchní desce nebo nedaleko okraje nasouvající se desky v aktivní subdukční zóně, čemuž napovídají důkazy ostrovních oblouků o stáří 1300 až 1200 miliónů let v grenvillském orogénu. V současnosti je možné podobný proces pozorovat v Andách, kde dochází k subdukci pacifické desky pod jihoamerickou desku. Před přibližně 1190 až 980 milióny let (přesné datování se liší vzhledem k rozdílným oblastem) kolidovaly s Laurentií dva rozdílné kontinentální bloky, které způsobily vyvrásnění pohoří odpovídajíce současným pochodům tvořící Himálaj. Toto období vrásnění a metamorfózy nebylo souvislé, ale bylo přerušováno poměrně klidným období, kdy došlo ke vzniku AMCG (anglická zkratka ze slov anortozit, mangerit, charnockit a granit) plutonů. To, jestli se deska subdukovala či byla svrchní, se měnilo v závislosti na oblasti a čase. Některé ostrovní oblouky byly vmístěny na Laurentii subdukcí, jiné byly připojeny až během orogeneze. Průběh těchto procesů je možné pozorovat během polních prací, ale i za pomoci analýzy pomocí iontové mikrosondy (SHRIMP) i pomocí hmotového spektrometru s ionizací z pevné fáze (TIMS).

Obecná geologie.

Dnes je grenvillský orogén ohraničený severozápadními pásemnými pohoří a oblastmi s vysokotlakým režimem či magmatismem spojeným s AMCGS. Metamorfóza se projevuje hlavně ve facii amfibolitové a granulitové, jenž je od středně až vysoko teplotní a tlaká. Na některých místech je možné pozorovat eklogitizované metagabra (vysokotlaké ultramafické metamorfované horniny), které představují oblasti hlouběji ponořené do kůry a/nebo oblasti nejsilnější kolize. Napříč orogénem jsou tyto oblasti vysokotlakých metamorfních hornin přerušeny intruzivními AMCG plutony, většinou interpretovány jako před či posttektonického stáří. AMCG plutony jsou obecně spojeny s astenosférickým výzdvihem pod oslabenou litosférou. Je to odvozeno od teorie, že AMCG plutony jsou řízeny olivínicko tholeitickými bazalty na podloží kontinentální kůry během tektonického roztažení.

Regionální variace.

Pro pochopení vzniku grenvillské orogeneze je potřeba zkoumat orogenezi v menším měřítku, proto se rozděluje na čtyři hlavní oblasti: jižní část v Texasu a Mexiku, Appalačské pohoří, Adirondack Mountains a grenvillskou provincii v Kanadě. Část orogeneze se vyskytuje taktéž ve Skotsku, které bylo ale odděleno od Severní Ameriky otevřením středooceánského hřbetu a vznikem Atlantského oceánu.

Texas a Mexiko.

Texas a Mexiko představují jižní hranici Laurentie a pravděpodobně zde došlo ke kolizi s jiným kontinentem, než tím, který se podílel na východní kolizi. Zapotecánský orogénu v Mexiku vznikl společně s pozdějšími stupni grenvillské orogeneze a obecně se všechny považují za jediný společný cyklus orogeneze. Mezoproterozoické vyvřelé protolity (metamorfované z granulitové facie během orogeneze) spadají do dvou skupin v Mexiku staré asi 1235–1115 a 1035–1010 miliónů let. Horniny první skupiny mají geochemické známky vedoucí k ostrovním obloukům či zaobloukovému bazénu. Pozdější skupina hornin napovídá spojitosti s AMCG magmatismem. Tyto horniny spojené s AMCG jsou v rámci grenvillského orogénu atypické a v současnosti není známo, která orogeneze vedla k jejich vmístění. Předpokládá se, že subdukce pod okrajem Laurentie (v současnosti na území Texasu a v severní části Mexika) skončila před 1230 milióny let a následně došlo k otočení subdukce, což přeneslo kolizi kontinentu na sever.

Appalačské pohoří.

Appalačské pohoří obsahuje malé izolované obnažené projevy grenvillské orogeneze. Největší z nich je Shenandoah a masív French Broad tvořící oblast Blue Ridge ve Virginii. Horniny Blue Rigde jsou tvořeny hlavně rulami horní amfibolitové a granulitové facie intrudované do charnockitových a granitoidních hornin. Vyvřelé horniny byly vmístěny pravděpodobně během třech fází před přibližně 1160 až 1140, 1112 a 1080 až 1050 milióny let.

Adirondack Mountains.

Tato oblast se skládá z masivního dómu proterozoických hornin na newyorsko-kanadském pomezí. Obě dvě, elzevirská fáze (cca 1250 až 1190 miliónů let) a ottawská orogenní fáze, jsou zdokumentované v oblasti Adirondack Mountains v podobě vysokostupňové metamorfóze hornin. Severozápadní střižná zóna odděluje dóm od vysočiny na jihovýchodě a nížin na severozápadě. Předpokládá se, že střižná zóna (Carthage-Colton) byla hranicí během ottawské fáze orogeneze, kdy došlo k nasunutí vysočin přes nížiny.

Grenvillská provincie.

Grenvillská provincie je pojmenována po vesnici Grenville v Quebecu a představuje nejmladší část kanadského štítu. Vzhledem k tomu ještě oblast neprošla žádným regionálně metamorfovaným přetiskem, a proto je oblast Grenville považována za nejlepší pro studium grenvillské orogeneze a předgrenvillské historie. Z tohoto důvodu pochází většina poznatků o grenvillské orogenezi pochází z této oblasti.

Grenvillské vrásnění či grenvillská orogeneze byla dlouhotrvající orogeneze probíhající v mezoproterozoiku, která byla spojena s existencí superkontinentu Rodinie. Během orogeneze vzniklo rozsáhlé pásemné pohoří, které zabíralo velkou část Severní Ameriky od ostrova Newfoundland až po Mexiko, ale jeho pozůstatky je možné vidět i ve Skotsku nebo v Hondurasu. Grenvillské vrásnění proběhla během středně pozdního mesoproterozoika před přibližně 1250 až 980 milióny lety a je možné jí v současnosti pozorovat v podstatě celosvětově, ale pouze procesy odehrávajíc se v jižní a východní části Laurentie se označují jako grenvillská. V Africe se pro tuto orogenezi používá název kibarská orogeneze, v západní Evropě dalslandská orogeneze a na Sibiři pak uralská orogeneze.

The Grenville orogeny was a long-lived Mesoproterozoic mountain-building event associated with the assembly of the supercontinent Rodinia. Its record is a prominent orogenic belt which spans a significant portion of the North American continent, from Labrador to Mexico, as well as to Scotland.  Grenville orogenic crust of mid-late Mesoproterozoic age (c. 1250–980 Ma) is found worldwide, but generally only events which occurred on the southern and eastern margins of Laurentia are recognized under the "Grenville" name.  These orogenic events are also known as the Kibaran orogeny in Africa and the Dalslandian orogeny in Western Europe.


Technologie (hnací plyny).

Pokud by byla nádobka spreje naplněna pouhým stlačeným plynem, musel by tento mít nebezpečně vysoký tlak, anebo by bylo množství plynu malé a plyn by rychle ubýval. Obvykle se tedy jako hnací plyny používají páry kapalin s bodem varu lehce pod úrovní pokojové teploty. To znamená, že v tlakové nádobce páry existují v termodynamické rovnováze s příslušnou kapalinou pod tlakem, který je vyšší než tlak atmosférický (a je schopen vytlačovat obsaženou kapalinu), není však nebezpečně vysoký. Jak plyn uniká, je ihned nahrazován vypařováním kapaliny. Protože má hnací plyn v nádobce formu kapalné fáze, měl by být mísitelný s příslušnou kapalinou nebo v ní rozpuštěný.  Dříve se často používaly freony (CFC), ovšem od účinnosti Montrealského protokolu v roce 1989 jsou téměř ve všech státech nahrazovány jinými látkami, protože mají negativní účinky na ozónovou vrstvu Země. Nejčastější náhradou jsou směsi těkavých uhlovodíků, typicky propanu, n-butanu a isobutanu. Používá se také dimethylether (DME) a methylethylether. Všechny tyto látky mají nevýhodu ve značné hořlavosti. Pro potravinářské výrobky se používají také oxid dusný (např. pro šlehačku) a oxid uhličitý (např. oleje ve spreji). Pro medicinální aerosoly, například inhalátory pro astmatiky, se používají hydrofluoralkany (HFA): buď HFA 134a (1,1,1,2-tetrafluorethan) nebo HFA 227 (1,1,1,2,3,3,3-heptafluorpropan), případně kombinace obou.

Právní aspekty.

V České republice jsou technické požadavky na aerosolové rozprašovače určeny nařízením vlády č. 194/2001 Sb. (v návaznosti na zákon č. 22/1997 Sb., o technických požadavcích na výrobky), v souladu s právem Evropských společenství. Nařízení definuje požadavky na konstrukci aerosolových rozprašovačů, jejich označování, pracovní a zkušební tlaky apod., a určuje také zkoušky, které je třeba provést pro účely posouzení shody před uvedením na trh.

Aerosolový rozprašovač (často nazývaný sprej nebo spray) je druh dávkovacího systému, který tvoří aerosol kapalných částic. Používá se s plechovou nádobkou či láhví, obsahující kapalinu pod tlakem. Otevře-li se ventil, kapalina je vytlačována ven malým otvorem a vytváří aerosol (mlhu). Při expanzi hnacího plynu se vypařuje část jeho zkapalněné fáze, což udržuje v nádobce tlak. Vně nádobky se kapičky hnací látky rychle vypařují a umožňují tak velmi jemné rozptýlení vystřikované kapaliny. Mezi typické kapaliny dávkované pomocí aerosolového rozprašovače patří například insekticidy, deodoranty nebo nátěrové hmoty. Jako atomizéry se označují zařízení, která pro stejný účel používají místo stlačeného plynu mechanickou pumpu.

Aerosol spray is a type of dispensing system which creates an aerosol mist of liquid particles. It is used with a can or bottle that contains a payload and propellant under pressure. When the container's valve is opened, the payload is forced out of a small hole and emerges as an aerosol or mist. As propellant expands to drive out the payload, only some propellant evaporates inside the can to maintain a constant pressure. Outside the can, the droplets of propellant evaporate rapidly, leaving the payload suspended as very fine particles or droplets.


Život.

Pocházel z bavorské obchodnické rodiny; byl synem Antona Hippera a Anny Millerové. Po absolvování školy nastoupil v 18 letech v dubnu 1881 do německého císařského námořnictva. Zde začal svoji námořní kariéru jako kadet na fregatách "Niobe" a "Leipzig". Na jaře roku 1884 byl povýšen na důstojníka. Od října 1898 do září 1899 sloužil na predreadnoughtu SMS "Kurfürst Friedrich Wilhelm" jako navigační důstojník. Později získal pozici velitele flotily torpédovek, kterou zastával až do roku 1903. Také do roku 1903 působil jako navigační důstojník na císařské jachtě. Poté se stal velitelem I. torpédové divize. Mezi září 1906 a březnem 1908 byl velitelem pancéřového křižníku "Friedrich Carl". V roce 1912 byl povýšen na kontradmirála a o rok později působil ve funkci velitele Předzvědného svazu ("Aufklärungsstreitkräfte"), sestávajícího z německých bitevních křižníků.  Po vypuknutí první světové války vedl své bitevní křižníky do boje proti britskému Královskému námořnictvu. V prosinci podnikl výpad k britskému pobřeží s cílem ostřelovat Scarborough, Whitby a Hartlepool. Dne 24. ledna 1915 se jeho eskadra střetla s Brity v bitvě u Dogger Banku, kde ztratil pancéřový křižník "Blücher". V čele Předzvědného svazu se také účastnil bitvy u Jutska (1916), kde se jeho bitevní křižníky vyznamenaly. Za svůj výkon byl bavorským králem Ludvíkem III. pozvednut do rytířského stavu.  Po bitvě u Jutska se Širokomořské loďstvo (hlavní německé námořní seskupení) drželo v německých přístavech. V srpnu 1918 se, v nové hodnosti admirála, stal následníkem Reinharda Scheera ve funkci velitele Širokomořského loďstva. Přebírané loďstvo se však nacházelo ve špatném stavu. Námořníci byli špatně živeni a neměli chuť bojovat. Když se velení námořnictva rozhodlo podniknout výpad do oblasti Flander s cílem vyvolat generální bitvu s Royal Navy, která by v případě úspěchu pomohla k získání lepších podmínek příměří, nekázeň a vzpoury námořníků akci zabránily. Hipper se bezúspěšně snažil vzpouru potlačit.  Po příměří v listopadu 1918 Hipper organizoval transfer jádra Širokomořkého loďstva do internace ve Scapa Flow, poté odešel do výslužby a prožil zbytek života v Hamburku. Pohřben byl na Ohlsdorfer Friedhof. Na jeho počest vypálila 3. půlflotila torpédoborců čestnou salvu. Později byla jeho urna převezena do rodného městečka Weilheimu.  Byl po něm pojmenován těžký křižník "Admiral Hipper", potažmo celá třída těžkých křižníků.

Franz rytíř von Hipper (13. září 1863, Weilheim — 25. květen 1932, Othmarschen) byl německý admirál, velitel Předzvědného svazu a Širokomořského loďstva za první světové války.

Franz Ritter von Hipper (13 September 1863 – 25 May 1932) was an admiral in the German Imperial Navy ("Kaiserliche Marine"). Franz von Hipper joined the German Navy in 1881 as an officer cadet. He commanded several torpedo boat units and served as watch officer aboard several warships, as well as Kaiser Wilhelm II's yacht . Hipper commanded several cruisers in the reconnaissance forces before being appointed commander of the I Scouting Group in October 1913. He held this position until 1918, when he succeeded Admiral Reinhard Scheer as commander of the High Seas Fleet.  He is most famous for commanding the German battlecruisers of the I Scouting Group during World War I, particularly at the Battle of Jutland on 31 May – 1 June 1916. During the war, Hipper led the German battlecruisers on several raids of the English coast, for which he was vilified in the English press as a "baby killer." His squadron clashed with the British battlecruiser squadron at the Battle of Dogger Bank in January 1915, where the armored cruiser was lost. At the Battle of Jutland, Hipper's flagship was sunk, though his ships succeeded in sinking three British battlecruisers.  After the end of the war in 1918, Franz von Hipper retired from the Imperial Navy with a full pension. He initially lived under an alias and moved frequently to avoid radical revolutionaries during the German Revolution of 1918–1919. After the revolution settled, he moved to Altona outside Hamburg. Unlike his superior, Reinhard Scheer, he never published a memoir of his service during the war. Hipper died on 25 May 1932. The "Kriegsmarine" commemorated Hipper with the launching of the heavy cruiser in 1938.


Životopis.

Dětství.

Narodila se 1. března 1987 v Los Angeles v USA. Její matka Pebe Sebertová je také textařka a zpěvačka, svého otce nikdy nepoznala. Má dva bratry Lagana a Louise. Rodina se v roce 1991 přestěhovala do Nashville. Kesha se věnovala zpěvu již od útlého věku a celá rodina ji v tom podporovala. Všichni Sebertovi se také v roce 2005 objevili v seriálu "The Simple Life" jako hostitelská rodina. Ve svých sedmnácti letech se Kesha vrátila do Los Angeles a začala pracovat na své hudební kariéře.  Mezi první producenty, kteří si jí všimli a začali s ní spolupracovat, patří Lukasz Sebastian Gottwald (bývalý kytarista "Saturday Night Live band", známější pod jménem Dr. Luke) a Max Martin. Kesha se potýkala s finančními problémy. Snažila se přivydělat si jako servírka nebo prodavačka v telemarketingu. Později začala nazpívávat vokály pro své známější kolegyně. Slyšet jí můžeme v "Lace and Lather" od Britney Spears nebo v "This Love" od The Veronicas. Ukázala se také ve videoklipu své dobré kamarádky Katy Perry. Její vlastní píseň "Former Over Exposed Blond" byla k slyšení v seriálu "The Next Generation".

Přelom.

Přelom v její kariéře přišel na začátku roku 2009, kdy se náhodou setkala se zpěvákem a producentem Flo Rida ve studiu Dr. Luka a natočili společnou píseň „Right Round“. Kesha nicméně není na mnoha verzích písně zmíněna jako spoluautor. Poté se jí podařilo získat smlouvu se společností RCA Records, kde začala ihned nahrávat svoji první desku. Debutový singl „Tik Tok“ byl dostupný již v srpnu 2009. Rádia ho začala hrát v říjnu téhož roku. Mezi tím Kesha stihla napsat píseň pro Miley Cyrus, vystoupit po boku skupiny 3OH!3 a nazpívat duet s Pitbullem a Taio Cruzem.  Singl „Tik Tok“ se na vrcholu hitparády jako první objevil na Novém Zélandu. Následovalo pokoření hitparád v dalších zemích – Kanadě, Austrálii a Norsku. Na sklonku roku 2009 se „Tik Tok“ vyhoupl na první místo i v americké hitparádě Billboard. Digitální prodej v USA dosáhl takové výše, že se stal novým rekordem pro sólovou zpěvačku. 5. ledna 2010 vyšlo v USA debutové album "Animal". V prvním týdnu se ho prodalo přes 150 000 kusů, což si také vysloužilo první místo v hitparádě Billboard.  18. července 2013 poprvé vystoupila v České republice v rámci svého třetího světového „Warrior Tour“.  Během tohoto období Kesha několikrát měnila své zastoupení - krátce odešla od Dr. Luka k managementu DAS Communication (zastupovali například Black Eyed Peas), aby krátce poté kontrakt ukončila a vrátila se zpátky, načež DAS v roce 2010 zahájil soud se zpěvačkou a Dr. Lukem s požadavkem finanční kompenzace ze odvedení zpěvačky od jejich managementu.

Soud s producentem.

Nadále byl pak Keshin producent Dr. Luke, který ji všiml díky roli v seriálu "The Simple Life", poslechl si její dema a podepsal s ní první smlouvu. V jejích 18 letech ji přivedl z Tennessee do Los Angeles. Krátce na to měl ale Keshu podle jejího svědectví zdrogovat v roce 2005 na večírku Nicky Hilton (sestry slavné Paris Hilton) a poté v bezvědomí sexuálně zneužít.  V roce 2013 se zvedla vlna nevole fanoušků, kteří sepsali petici za ukončení jejich pracovního vztahu a obviňovali Dr. Luka z toho, že zpěvačku "kontroluje jako loutku". Několik měsíců na to zpěvačka skončí v péči zdravotníků kvůli problémům s poruchami příjmu potravy. Její matka to komentovala s tím, že její producent Dr. Luke ji tlačil k hubnutí a hanlivě komentoval její váhu a vzhled. Později se Kesha účastnila osvětové kampaně proti poruchám příjmu potravy a sama uvedla: "Nezáleží na vašem věku, pohlaví nebo etniku. Poruchy příjmu potravy si nevybírají."  V říjnu 2014 Kesha podala žalobu na Dr. Lukea a obviňuje jej z toho, že ji „sexuálně, fyzicky, verbálně a emocionálně zneužíval do bodu, kdy téměř přišla o život (…) aby podlomil její sebevědomí, obraz a hodnotu sebe sama tak, aby získal kompletní kontrolu nad jejím životem“. V nahrávce z roku 2011 v kauze s jejím bývalým managementem DAS Communication, ale svědčila pod přísahou, že jí Dr. Luke „nikdy neublížil“. Ve stejné kauze ovšem také vyplynulo, že již v roce 2005 měla Kesha informovat své známé a spolupracovníky o tom, že chce spolupráci s Dr. Lukem ukončit z důvodů neetického a nezákonného jednání vůči její osobě.  V únoru 2016 Manhattanský nejvyšší soud rozhodl ve prospěch producenta, že Kesha musí buď vydat dalších šest alb s Dr. Lukem nebo ukončit kariéru. V roce 2016 Dr. Luke navrhl zpěvačce dohodu, že ji propustí z vydavatelství, pokud stáhne obvinění ze znásilnění, což Kesha odmítla. Kauza se vlekla dál několik let. Kesha byla později obviněna z toho, že falešně informovala v textové zprávě zpěvačku Lady Gaga, že Dr. Luke měl znásilnit i zpěvačku Katy Perry - tento soud v roce 2020 prohrála.

Nový začátek.

Již během soudní kauzy v roce 2015 Kesha občasně vystupovala na univerzitních koncertech. V roce 2017 vydala nové album "Rainbow" pod vydavatelstvím "Kemosabe", které původně založil, ale již dál nevedl Dr. Luke. Hudební web iREPORT album zhodnotil velmi kladně. Velký úspěch zaznamenalo její vystoupení na Grammy v roce 2018 se singlem "Praying" podepřené myšlenkou podpoření rovnoprávnosti žen a jejich vzájemné solidarity. O rok později vychází singl "Raising Hell" z připravovaného čtvrtého alba. V roce 2020 pak vydává album "High Road", které spoluprodukovala, psala i mixovala.

Zajímavosti.

Kesha má již více než 30 tetování včetně velké hlavy tygra na levé ruce. Jako malá se bavila jódlováním na zahradě rodinného domu.

Kesha Rose Sebert, známější jako Kesha nebo také Ke$ha (* 1. března 1987, Los Angeles, Kalifornie, USA) je americká zpěvačka a skladatelka. Známou se stala v roce 2009 společnou skladbou s rapperem "Flo Rida", později se svým debutovým albem "Animal".

Kesha Rose Sebert (; born March 1, 1987) (formerly stylised as Ke$ha) is an American singer, songwriter, rapper, and actress. In 2005, at age 18, Kesha was signed to Kemosabe Records. Her first major success came in early 2009 after she was featured on American rapper Flo Rida's number-one single "Right Round".  Kesha's music and image propelled her to immediate success. She has earned two number-one albums on the US "Billboard" 200 with "Animal" (2010) and "Rainbow" (2017), and the top-ten records "Warrior" (2012) and "High Road" (2020). Kesha has attained ten top-ten singles on the US "Billboard" Hot 100, including "Blah Blah Blah", "Your Love Is My Drug", "Take It Off", "Blow", "Die Young", "My First Kiss" with 3OH!3, and the chart-topping "Tik Tok", "We R Who We R", "Right Round" with Flo Rida, and "Timber" with Pitbull. "Tik Tok", at one point, was the best-selling digital single in history, selling over 16.5 million units internationally. As of November 2019, the song has sold over 25 million copies.  Kesha's career was halted between "Warrior" and "Rainbow" due to a legal dispute with her former producer Dr. Luke, which has been ongoing since 2014. A series of lawsuits, known collectively as "Kesha v. Dr. Luke", were exchanged between the two parties in which Kesha accused him of physical, sexual, and emotional abuse and employment discrimination against her, while Dr. Luke claims breach of contract and defamation by Kesha.  As of 2019, Kesha has reportedly sold over 71 million records in the United States and over 134 million records worldwide. She was also listed as the 26th top artist on "Billboard"s decade end charts from 2010 to 2019. Kesha has received several awards and nominations, including her win for the MTV Europe Music Award for Best New Act in 2010. She has also written songs for other artists, including "Till the World Ends" (2011) for Britney Spears and songs for Miley Cyrus, The Veronicas, and Ariana Grande.


Hlavní popis děje.

Příběh pojednává o pěti mystických bojovnících zvaných "Saintové" (nebo „Rytíři“), kteří bojují v magické zbroji zvané "Cloth" (japonsky kurosu). Každá z těchto zbrojí je navržena podle jedné z hvězdných konstelací, které jsou zároveň i ochranným symbolem postavy. Tito Saintové přísahali, že budou chránit bohyni Athénu, která se každých dvě stě let reinkarnuje do lidského těla, a následují ji v bitvách proti ostatním Olympským bohům, kteří se snaží ovládnout Zemi.

Příběh.

Šest let před začátkem hlavní dějové linie je sto sirotků z Japonska posláno do různých, zákeřných koutů planety Země, aby se zde vytrénovali na tzv. Sainty a obdrželi zbroj konstelace ("Cloth"). Po úspěšném splnění tohoto úkolu se z nich stanou rytíři sloužící bohyni Athéně a každý z nich bude pod ochranou svého souhvězdí. Děj se točí zejména kolem chlapce jménem Seiya, jednoho z těchto sirotků. Místem jeho výcviku se stalo Řecko, kde ho v sídle Athény, ve „Svatyni“ (Sanctuary), cvičí dívka jménem Marin. Seiya se narodil ve znamení okřídleného koně Pegase, a proto tvrdě trénuje a nakonec se účastní turnaje, aby obdržel bronzové brnění tohoto znamení a stal se z něj "Pegassus Saint". Po šesti letech se vrací do Japonska za svou sestrou, ale zjišťuje, že zmizela ve stejný den, kdy Seiya odjel do Řecka. Proto mu Saori Kiddo, vnučka muže, který poslal sirotky do světa, dává návrh. Pomůže mu ztracenou sestru najít pod podmínkou, že se Seiya zúčastní turnaje jménem Galaktické války, kde budou ostatní přeživší Saintové bojovat o nejcennější ze všech existujících brnění – o zlatou zbroj Střelce. Zde potká další z hlavních postav: Dračího Sainta Shiryu, Labutího Sainta Hyogu, Sainta konstelace Andromeda Shuna a nakonec i jednoho z nejsilnějších Saintů, Fénixe Ikkiho. Seiya nabídku přijímá, v průběhu soutěže ale zjistí, že celý turnaj je jen záminkou pro přilákání "zla". To se snaží získat zbroj Střelce, o kterém panují různé legendy. Bitva na sebe nenechá dlouho čekat a Saintové bohyně Athény se v průběhu mangy a animovaného seriálu utkávají s jedněmi z hlavních bohů: Poseidónem, Thanatem, Hypnem, Hádem a v nové sérii i s bohyní Artemis a Chronosem.

Manga.

Komiks je napsán a ilustrován Masami Kurumadou. Původně vycházel v letech 1986-1991 jako seriál v časopise "Šúkan šónen Jump" a později byl seřazen do sbírek zvaných tankóbony. Tankóbonů je celkem 28 a další přibudou díky nové sérii Saint Seiya: Next Dimension.

TV seriál.

Televizní adaptace následovala po úspěchu mangy a ujalo se jí studio Tóei Animation (Dragon Ball, Učú senkan Jamato, Daft Punk – Interstella 5555). Seriál režíroval Kozo Morišita a Kazuhito Kikuči. Nezapomenutelnou orchestrální hudbu k seriálu složil Seidži Jokojama, ta byla také jedním z důvodů, proč měla seriálová adaptace takový úspěch. První série běžela v letech 1986 – 1989 a dělí se na tři ságy, které se odehrávají kolem hlavní zápletky. Ságy:

OVA.

OVA je určena pro přímou distribuci na digitálních nosičích či na "pay-per-view" programech v Japonsku, kdy si předem zaplatíte za to, co chcete sledovat (v Japonsku například kanál Animax). Animovaná adaptace vychází z původní manga předlohy. Prvních 114 dílů pokrylo jen 18 dílů mangy, poté následovala třináctiletá odmlka. Studio Tóei Animation se proto rozhodlo vydat zbývající díly, které nově natočilo, jako tři OVA mezi lety 2002 – 2008. První dvě OVA měli dvanáct a třináct dílů, poslední mělo dílů šest. OVA pojednává o souboji Athény a jejích Saintů s Hádem, bohem podsvětí, a pokrývá tak posledních deset dílů mangy. Tři OVA:

Ohlasy.

Obojí anime i manga bylo velmi populární v Japonsku i mnohých evropských zemích, například ve Francii, Itálii nebo Španělsku. Jeden z největších ohlasů série zaznamenala i v Latinské Americe. Animovaný seriál obdržel cenu Animage Anime Grand Prix v roce 1987 za nejlepší seriál roku, také byly vytvořeny čtyři filmy, které byly promítány v japonských kinech. Přesto bylo anime předčasně ukončeno v roce 1989 a nebylo dokončeno. V roce 2002 se studio Tóei Animation vrátilo k sérii, aby navázalo tam, kde předtím skončilo a dokončilo tak celý příběh.  Tyto díly však již nebyly vysílány, byly vydávány ve formě tří OVA až do roku 2008. Díky oživení a úspěchu této OVA série přišel v jejím průběhu do kin pátý film v roce 2004.

Saint Seija (), také známý jako Knights of the Zodiac (Rytíři Zodiaku), je japonská manga série napsaná a ilustrovaná Masami Kurumadou, vydávána jako seriál od roku 1986 do roku 1991 a adaptována do TV seriálu společností Tóei Animation mezi roky 1986 až 1989.

, also known as Saint Seiya: Knights of the Zodiac or simply Knights of the Zodiac, is a Japanese manga series written and illustrated by Masami Kurumada. The story follows five mystical warriors called the Saints who fight wearing sacred sets of armor named "Cloths", the designs of which derive from the various constellations the characters have adopted as their destined guardian symbols, and empowered by a mystical energy called "Cosmo". The Saints have sworn to defend the reincarnation of the Greek goddess Athena in her battle against other Olympian gods who want to dominate Earth. It was serialized in "Weekly Shōnen Jump" from 1986 to 1990, with the chapters collected into 28 "tankōbon" volumes by Shueisha.  The manga was adapted into an anime television series by Toei Animation that ran from 1986 to 1989, before being continued in the form of three original video animation series between 2002 and 2008. Four animated feature films were shown in Japanese theaters from 1987 to 1989, with a fifth in 2004 and a sixth in 2014. Since 2006, creator Kurumada has been publishing a sequel manga titled "". Several spin-off manga by different authors have also been created, as well as a standalone anime and original net animation.  "Saint Seiya" has been successful, with over 35 million copies sold as of 2017. The series began to be known in the West after it became popular in France in 1988, where it was given the name of "Les Chevaliers du Zodiaque"; this was also the first foreign release of the series. Both the original manga and the anime adaptation were also successful in other Asian, European and American countries, however, none of them were translated into English until 2003. In North America the manga is licensed by Viz Media, the anime has been released by both DIC Entertainment (as Knights Of The Zodiac) and ADV Films, and the first four films were released by Discotek Media.


Historie.

Předchůdce dnešního kostela vznikl zhruba ve stejných místech v 2. polovině 12. století jako románská trojlodní bazilika. Jeho pozůstatky odhalil archeologický průzkum prováděný v 90. letech 20. století. První písemná zpráva o něm pochází ovšem až z 21. března 1234, kdy je podle něj v listině krále Václava I. situován nově založený klášter sv. Františka (dnes sv. Anežky České). Sv. Haštal patřil mezi významné kostely románské Prahy, nacházel se při cestě vedoucí směrem na Poříčí a podací (patronátní) právo k němu měly české královny.  Ke zbudování gotické novostavby došlo v období rozkvětu středověké kultury v naší zemi ve 14. století. Začala vyrůstat na východ a jih od románského kostela, aby ten mohl dále sloužit své funkci. Podle původních záměrů se mělo jednat o klasickou trojlodní baziliku. Nejdříve vnikl polygonální chór, tři klenební pole hlavní lodi a jižní boční loď. Tato stavební fáze skončila kolem poloviny 14. století. Po určité pauze a zboření románské stavby se přistoupilo k dokončení hlavní lodi, průčelí a výstavbě severní boční lodi, u níž se uplatnil výrazně odlišný stavební styl. Namísto jednouché lodi zde vznikl dvoulodní síňový prostor, přinášející nové prostorové uspořádání v duchu architektury období vlády krále Václava IV. Na východě byla potom k chóru připojena dnešní sakristie s klenotnicí v patře, navazující právě na síňové dvoulodní. Ta sloužila původně jako samostatná kaple. Tato druhá etapa byla alespoň zčásti hotova k roku 1375, kdy je v pramenech doloženo zřízení kaple Všech svatých pány z Jenštejna ztotožněné právě s prostorou dnešní sakristie. Na ní se podíleli kameníci z okruhu pražské katedrální huti Petra Parléře, což dokládá kvalita kamenické práce, zejména realisticky propracované konzoly na obvodových stěnách boční lodi.  V době husitských bouří byl kostel poškozen a roku 1432 k němu pronikla povodeň. Částečná obnova proběhla již roku 1436. Kostel byl pak až do roku 1624 utrakvistický. Poté co přešel pod katolickou správu byl až do roku 1739 spravován z chrámu Matky Boží před Týnem. Do této farnosti se opět vrátil v roce 2009. Velká pohroma postihla kostel opět roku 1689, kdy vyhořel. Pět let trvající obnovu zahájil již následujícího roku architekt Pavel Ignác Bayer. Středověká klenba hlavní lodi a presbytáře byla nahrazena valenou s lunetami, upravena byla i jejich okna a západní průčelí. Další generální opravou prošel chrám po roce 1851 a na posledy po povodni v roce 2002, kdy do interiéru pronikla spodní voda.

Popis.

Současný kostel má tvar nepravidelné čtyřlodní baziliky s věží nad západním polem jižní boční lodi a sakristií s klenotnicí v patře na severní straně presbytáře. Severní boční prostor tvoří dvoulodní síň sklenutá na tři střední sloupky. Na chór o jednom klenebním poli a polygonálním závěru, jež člení zdvojené pilastry s korintskými hlavicemi, navazuje stejně široká loď o čtyřech klenebních polích s valenou klenbou. Západní pole zabírá renesanční kruchta z roku 1611. Oba boční prostory si zachovaly původní lomená okna bez kružeb i zaklenutí. Severní dvoulodí je vyšší než jižní boční loď.  Zařízení kostela je převážně barokní z doby po roce 1730, část oltářů a soch byla pořízena při obnově interiéru po roce 1883. V této etapě byl upraven i hlavní původně vrcholně barokní oltář z roku 1731 do své dnešní novorenesanční podoby. Po stranách tabernáklu se nachází ostatky sv. Haštala včetně jeho lebky, které do Prahy přivezl a chrámu daroval Otec vlasti Karel IV. Světcův obraz potom vytvořil J. Schweiwla roku 1884. Sochy sv. Jana Křtitele a sv. Jana Nepomuckého po stranách provedl zřejmě Ferdinand M. Brokoff (1731). Po stranách vítězného oblouku stojí dva protějškové barokní oltáře: sv. Anny na jižní straně s obrazem Petra Molitora (1739) a naproti Panny Marie Genesanské (1732) s obrazem Panny Marie Dobré Rady (1883). Zvláštní pozornost si zaslouží pašijové sousoší Kalvárie, Getseman, Bičování a Nesení kříže u západní stěny severního dvojlodní od Ferdinanda M. Brokoffa (1716). Nejstarší součástí zařízení je cínová křtitelnice z roku 1550. Starší pozdně gotickou mřížku obsahuje také sanktuář v presbytáři, do dnešní podoby upravený roku 1695. Varhany sem byly přemístěny z kostela sv. Vojtěcha roku 1876.

Kostel svatého Haštala na pražském Starém Městě patřil k nejstarším farním centrům na území Prahy a je jediným chrámem v Čechách zasvěceným sv. Haštalovi, je po něm pojmenována i Haštalská ulice, kde kostel stojí.

St. Castulus church is a Gothic church with Romanesque and Baroque elements. It is located on the Castulus square, in Old town near Convent of Saint Agnes. It is the only church in the Czech Republic consecrated to Saint Castulus.


Příčiny nemoci (etiologie).

Charakterizace viru.

Původcem onemocnění je virus z rodu "Avibirnavirus" a čeledě Birnaviridae. Je to neobalený virus o průměrné velikosti 58-60 nm, s ikozaedrální symetrií kapsidy, tvořené 32kapsomerami. Gradient hustoty virových partikulí v CsCl je 1,31-1,34 g/ml, přičemž nižší hustota odpovídá nekompletním partikulím. Genom viru infekční burzitidy (IBDV) se skládá ze dvou segmentů dvouvláknové RNA. Segmentace RNA je prokazatelná elektroforeticky v polyakrylamidovém gelu (SDS-PAGE). Oba segmenty migrují stejně, ale jsou rozdíly v migraci segmentů virů odlišných sérotypů, čehož se využívá při jejich diferenciaci. Virus obsahuje 4-7 proteinů; za hlavní se považují strukturální proteiny kapsidy označované jako VP2 a VP3. Antigenní determinanty (epitopy) pro sérotypovou specifitu jsou lokalizovány na proteinu VP2. Protein VP1 pravděpodobně představuje RNA polymerázu a VP4 virovou proteázu.  IBDV nemá hemaglutinační vlastnosti; pomnožuje se v cytoplasmě infikovaných buněk. Vyznačuje se vysokou odolností k podmínkám vnějšího prostředí, což umožňuje jeho dlouhodobé přežívání v chovném prostředí navzdory mechanické očistě i používání dezinfekčních prostředků. Virus je inaktivován jodovými preparáty, 0,5% roztokem chloraminu za 10 minut, 1% roztoky formalinu, kresolu a fenolu a 0,2% kyselinou peroctovou.

Laboratorní systémy.

Virus IBD se pomnožuje v kuřatech, kuřecích embryích a buněčných kulturách, např. kuřecí embryonální buňky z Fabriciovy burzy, ledvin a fibroblasty.

Patogenita.

V terénu se vyskytují dva sérotypy viru IBD. Jejich identifikace se provádí křížovými neutralizačními testy a křížovými čelenžními testy. Virusy sérotypu 1 jsou patogenní jen pro kura domácího, virusy sérotypu 2 se vyskytují u krůt i kura domácího a jsou apatogenní. Snyder et al. (1988) prokázali u virů IBD sérotypu 1 antigenní shift.  Patogenita izolátů IBDV se pohybuje od přirozeně apatogenních až po silně virulentní, které jsou schopny vyvolávat vysokou mortalitu kuřat s těžkým poškozením lymfatické tkáně. V posledních letech se začaly v terénu vyskytovat tzv. variantní kmeny IBDV, které se liší nejen virulencí i antigenně od izolátů klasického viru sérotypu l. Očkovací kmeny virů používané ve vakcinách se také liší virulencí. Vakcíny obsahující v různém stupni oslabené (atenuované) klasické kmeny viru typu 1 nechrání před infekcí variantami kmeny viru. Očkování sérotypem 2 nechrání před infekcí sérotypem 1.

Vznik a příčiny nemoci (epizootologie).

Přirozený a experimentální hostitel.

Přirozené infekce virem IBD sérotypu 1 způsobují klinicky zjevné onemocnění IBD pouze u mladých kuřat (bez rozdílu plemen a užitkového typu). U dospívajících a dospělých slepic a kohoutů probíhá infekce subklinicky. Kur domácí, krůty, pštrosi a kachny pižmové jsou považováni za asymptomní nosiče viru IBD sérotypu 2. Protilátky proti IBDV byly prokázány také u perliček, bažantů, pštrosů, divokých kachen, husí, rybáků, papuchulků, vran a tučňáků. Předpokládá se, že divocí ptáci mohou sloužit jako rezervoár nebo vektor infekce. Z laboratorních zvířat jsou k infekci vnímavé pouze sající myši; králíci, morčata a křečci jsou refrakterní.

Přenos.

Virus IBD je velmi nakažlivý a v hejnu vnímavé drůbeže se rychle šíří. V přirozených podmínkách se drůbež nakazí přes dutinu ústní (orálně), dutinu nosní (nazálně) či spojivku oční (konjunktiválně). Přenos se uskutečňuje horizontálně přímým kontaktem s nemocnou drůbeží nebo nepřímo stykem s kontaminovaným prostředím či předměty. Jako vektor se pravděpodobně uplatňují i členovci (obilní brouci, komáři) a potkani. Kontaminované prostředí (haly, krmivo, voda, trus) zůstává infekční nejméně 55-122 dní i po vyskladnění infikované drůbeže. Zatím neexistují důkazy o vertikálním přenosu infekce. Nelze ale vyloučit možnost kontaminace vaječné skořápky násadových vajec a tím i sekundární infekci vaječného obsahu, či zavlečení infekce do líhní kontaminovanými předměty nebo i personálem.

Patogeneze.

Cílovými buňkami viru IBD jsou zejména nezralé prekurzorové buňky B-lymfocytů převážně ve Fabriciově burze (FB) a v menší míře také ve slezině, brzlíku a cekálních tonzilách, kde se virus pomnožuje a vyvolává zánětlivé změny. V důsledku masivní destrukce lymfatických uzlíků (folikulů) ve FB se snižuje množství zralých (imunokompetentních) B-lymfocytů a tím i produkce humorálních protilátek, takže dochází ke snížení imunity (imunosupresi). Buňkami zprostředkovaná imunita zůstává relativně nepoškozena.  Snížení obranyschopnosti je největší u kuřat infikovaných do 3. týdne věku; se stoupajícím věkem při infekci se negativní vliv viru IBD snižuje. Čím je virus virulentnější, tím je stupeň imunosuprese vyšší. Kuřata s pasivní imunitou získanou od imunních nosnic jsou chráněna v prvních 2-3 týdnech života. Někdy ani přítomnost pasivních protilátek nezabrání silně virulentnímu terénnímu viru v poškození FB a následnému snížení imunity.  U infikovaných i rekonvalescentních kuřat byla prokázána jak zvýšená vnímavost k infekcím, tak i snížená protilátková odpověď na vakcinaci proti mnoha různým chorobám. V infikovaných chovech bývá pozorován těžší průběh kokcidiózy a nižší účinnost antikokcidik.

Projevy nemoci (symptomatologie).

Onemocnění se může vyskytnout u kuřat masného i nosného typu v období mezi 3. až 15. týdnem věku; nejčastěji bývají postižena kuřata ve věku 3-6 týdnů, tj. v období po vymizení pasivních mateřských protilátek a v období vrcholící aktivity Fabriciovy burzy. U drůbeže imunní nebo starší je průběh subklinický.  Inkubační doba u vnímavých kuřat činí 2-3 dny.

Klinika.

Jako typický průběh v neimunních hejnech kuřat se udává náhlý vznik nemoci a k úhynům dochází již za 1-2 dny po výskytu klinických příznaků. Mortalita prudce vrcholí a opět rychle klesá. Onemocnění trvá krátce (5-8 dnů). V současné době, kdy většina rozmnožovacích chovů (RCH) kura je vakcinována a kuřata mají pasivní protilátky, není průběh nemoci tak typický. Nemocnost kuřat je různá - podle stavu jejich imunity, věku při infekci a hygienických podmínek chovu. Může dosahovat i 80-100 %. Obdobně je ovlivňována mortalita - pohybuje se od 1-30 %. Nemoc se šíří mezi halami relativně pomalu. V zamořených objektech se často vrací i po kompletním vyskladnění hejna a dezinfekci hal. Rekurentní (návratné) infekce mají obvykle lehčí průběh.  Prvním příznakem u nemocných kuřat bývá bělavý, hlenovitý nebo vodnatý průjem, který zhoršuje kvalitu podestýlky. Peří je neupravené, načepýřené a znečištěné výkaly kolem kloaky. Kuřata si často sama nebo navzájem oklovávají kloaku, která může být v různém stupni zalepená výkaly. Shlukují se pod tepelnými zdroji, jsou netečná, ospalá, posedávají se svěšenou hlavou a zavřenými očními víčky, případně kulhají nebo leží na boku a nerada se pohybují. Nepřijímají vodu ani krmivo a hynou vyčerpáním. Krátce před úhynem lze zjistit třes těla a subnormální tělesnou teplotu. Potíže s vyprazdňováním kloaky i kulhání bývají způsobeny zánětlivě zvětšenou Fabriciovou burzou, která tlačí na ledviny, střevo i nervový plexus sacralis.  U kuřat mladších 2-3 týdnů probíhá někdy infekce v subklinické formě. Lymfatická tkáň je sice postižena, ale jediným pozorovatelným znakem infekce je silně zmenšená Fabriciova burza u uhynulých kuřat. Tato forma onemocnění je velmi závažná, protože způsobuje silnou imunosupresi a chybí signální klinické příznaky.

Patologie.

Nález na FB je charakterizován akutním zánětem, jehož dynamika má typický (patognomický) průběh. Krátce po infekci se burza zvětšuje a její původní šedobílá barva se mění na krémově žlutou až žlutohnědou. Burza je překrvená, oteklá, s podélným žíháním na povrchu. Vzniká zánět a edém. Na sliznici a někdy i na seróze burzy se nalézají krváceniny různé velikosti i rozsahu. Dutina FB je vyplněna hlenovitým, případně krvavým a později až sýrovitým výpotkem (exsudátem). Za 3-4 dny po infekci zvětšení FB vrcholí a začíná se zmenšovat (atrofovat). Otok mizí, burza šedne a nabývá tuhé konzistence. Objevují se nekrotická ložiska a ojediněle přetrvávající krváceniny. Za 8-10 dní po infekci se velikost FB zmenší až na 1/3 své původní velikosti i hmotnosti. Atrofie burzy je obvykle trvalá. Dynamika změn je stejná i při subklinických infekcích. Silně virulentní kmeny IBDV způsobují pouze atrofii Fabriciovy burzy.  Změny na ostatních orgánech jsou druhotné a jejich výskyt není pravidelný - dehydratace, krváceniny různého rozsahu i stupně v podkoží, kosterní svalovině běháků, prsou a křídel, na serózách a sliznicích v místě přechodu svalnatého a žláznatého žaludku, perikardu a cekálních tonzilách. Ledviny mohou být zvětšené, s močovody naplněnými uráty. Slezina je někdy zvětšená, jindy naopak atrofovaná. Játra mohou být zvětšená, někdy i s ložiskovými nekrózami. Byl pozorován i zrnitý vzhled pankreatu a nedokrevnost kostní dřeně.  Mikroskopický nález ve FB odpovídá stupni postižení kuřat i pitevnímu nálezu.

Imunita.

Virusy obou sérotypů vlastní skupinově specifický antigen, který je prokazatelný imunofluorescencí, imunodifuzí a ELISA testy. Sérotypově specifické antigeny indukují již za 3-4 dny po infekci tvorbu neutralizačních protilátek, které přetrvávají celoživotně. Precipitační protilátky vznikají stejně rychle, ale zanikají dříve. Imunní nosnice předávají přes vejce protilátky na potomstvo, které je tak chráněno před časnou infekcí a imunosupresí. Pasivní chráněnost kuřat však může být prolomena variantními anebo virulentnějšími kmeny viru. Poločas rozpadu mateřských protilátek je 3-5 dní.

Diagnostika.

Diagnóza akutně probíhajícího onemocnění kuřat se stanovuje na základě náhlého vzniku nemoci v určité věkové skupině kuřat, vysoké morbidity a krátkodobé mortality charakterizované jednovrcholovou křivkou a rychlým uzdravením hejna během 5-7 dnů. Diagnózu lze podpořit pitevním vyšetřením Fabriciovy burzy, průkazem virového antigenu v burze, izolací viru nebo u rekonvalescentů sérologicky. Subklinické infekce se prokazují sérologicky nebo mikroskopickým vyšetřením Fabriciovy burzy.  Diferenciální diagnostika. Onemocnění infekční burzitidou se diagnostikuje na základě typických změn Fabriciovy burzy v průběhu akutního stadia. Atrofie burzy, ke které dochází po klinickém onemocnění nebo při subklinickém průběhu IBD, může být přítomna i u jiných onemocnění, jako jsou např. Markova nemoc, mykotoxikózy, infekční anémie kuřat nebo reovirové infekce. Mikroskopický nález v burze se však liší od změn při IBD. Vzhledem k tomu že virus IBD snižuje imunitu hostitele, je infekce považována za predispoziční faktor pro jiná onemocnění, jako jsou gangrenózní dermatitida, inkluzní hepatitida kuřat a respirační nemoci. Spoluúčast IBDV na vzniku těchto nemocí je zpravidla diagnostikována až retrospektivně zjištěním změn na Fabriciově burze nebo sérologicky.

Terapie a prevence.

Terapie IBD není známa. Vzhledem k vysoké odolnosti viru ve vnějším prostředí je prevence obtížná. Je nutné zabránit styku s infikovanou drůbeží i kontaminovaným prostředím. Nezbytností je striktní dodržování preventivních opatření k zabránění šíření nákaz. K dezinfekci jsou doporučovány 5% roztok formaldehydu, chloramin nebo jódové preparáty. Základem kontroly výskytu nemoci je specifická imunoprofylaxe. Používají se živé oslabené vakcíny o různém stupni virulence vakcinačního kmene viru a inaktivované olejové vakcíny. Kuřata se vakcinují po vymizení mateřských protilátek a revakcinují se před dosažením pohlavní dospělosti. Univerzální vakcinační program nelze stanovit - měl by vycházet z konkrétních podmínek odchovu, zoohygieny, stavu aktivní imunity rodičovského hejna a hladiny mateřských protilátek u kuřat. Hlavním problémem při aktivní imunizaci kuřat s pasivními protilátkami je stanovení doby vakcinace. Ta závisí na výši mateřských protilátek, způsobu vakcinace a virulence vakcinačního viru. Nejvhodnějším řešením je monitorování humorální imunity v rodičovských chovech i jejich potomstva.

Infekční burzitida (IBD) je hospodářsky velmi závažné virové onemocnění kura domácího. Virus IBD primárně postihuje Fabriciovu burzu a poškozuje lymfatické buňky (B-lymfocyty) odpovědné za vznik humorální imunity. U mladých kuřat dochází k přímým ztrátám úhynem, rekonvalescentní nebo subklinicky infikovaná kuřata se opožďují v růstu, mají nižší hmotnostní přírůstky, sníženou odolnost vůči oportunním infekcím a nedostatečně reagují na vakcinaci proti jiným chorobám. Onemocnění je rozšířeno celosvětově. První výskyt byl zjištěn v oblasti Gumboro ve státě Delaware v USA v roce 1957. Proto se onemocnění také často označuje jako „nemoc Gumboro". Podle zákona o veterinární péči č. 166/1999 Sb. je IBD považována za nebezpečnou nákazu.

Infectious bursal disease (IBD), also known as Gumboro disease, infectious bursitis and infectious avian nephrosis, is a highly contagious disease of young chickens and turkeys caused by infectious bursal disease virus (IBDV), characterized by immunosuppression and mortality generally at 3 to 6 weeks of age. The disease was first discovered in Gumboro, Delaware in 1962. It is economically important to the poultry industry worldwide due to increased susceptibility to other diseases and negative interference with effective vaccination. In recent years, very virulent strains of IBDV (vvIBDV), causing severe mortality in chicken, have emerged in Europe, Latin America, South-East Asia, Africa and the Middle East. Infection is via the oro-fecal route, with affected bird excreting high levels of the virus for approximately 2 weeks after infection. The disease is easily spread from infected chickens to healthy chickens through food, water, and physical contact.


Popis.

Dorůstá průměrně 33 cm. Má modro-šedé břicho, hruď a hlavu s dlouhými přiléhavými pery, jasně bílý krátký ocas, tmavě zelené a hnědé peří na hřbetě a křídlech a černé oči. Na zobáku má patrný hrbol, který je u samců mírně větší než samic. Obě pohlaví se liší také množstvím hnědého opeření na vrchní straně těla, které je u samic o něco větší a velikostí - samice jsou totiž mírně menší než samci. Mladí ptáci se pak od dospělců liší černým zbarvením ocasu.

Chování a strava.

Zdržuje se v hejnech a požírá zejména semena, plody a pupeny. Na stromech staví jednoduché hnízdo z větví, do kterého následně klade jedno světle modré vejce.

Chov v zoo.

Holub nikobarský je chován v přibližně 80 evropských zoo, z toho nejvíce v Německu (zhruba 20 zoo). V rámci Česka se jedná o pět zařízení:  V minulosti tento druh chovaly také Zoo Chleby či Zoo Dvůr Králové. Na Slovensku tento holub chován nebyl a není.

Chov v Zoo Praha.

Holub nikobarský se v pražské zoo prvně objevil roku 1969. Současný chov je datován od roku 1991. První úspěšný odchov se podařil v roce 2000 a od té doby se daří úspěšné odchovy opakovat. Ke konci roku 2017 bylo chováno sedm jedinců (čtyři samci a tři samice).  Tento druh je k vidění v dolní části zoo, konkrétně ve voliérách mezi pavilonem tučňáků a výběhem tapírů jihoamerických naproti vstupu do expozičního celku Vodní svět a opičí ostrovy.

Holub nikobarský ("Caloenas nicobarica") je velký holub obývající lesy různého druhu na malých ostrovech a v pobřežních regionech v rozmezí od Nikobarských ostrovů východně přes Malajské souostroví až po Šalamounovy ostrovy a Palau. Je také jediným žijícím zástupcem rodu "Caloenas" a na základě rozborů DNA lze říci, že je blízce příbuzný vymřelého dronta mauricijského.

The Nicobar pigeon ("Caloenas nicobarica", Car: "") is found on small islands and in coastal regions from the Andaman and Nicobar Islands, India, east through the Malay Archipelago, to the Solomons and Palau. It is the only living member of the genus "Caloenas" and may be the closest living relative of the extinct dodo, and the extinct Rodrigues solitaire.