Historie.

Poprvé byly Havajské ostrovy obydleny nejpozději zhruba okolo roku 1000 Polynésany, patrně ze souostroví Markézy (někteří antropologové věří, že se tak mohlo stát již okolo roku 300, tento náhled však není dostatečně podložen). Až do konce 18. století žili obyvatelé Havaje v izolované kastovní společnosti vedené náčelníky a šamany. Řídili se nábožensko-společenským systémem různých tabu celkově nazývaným kapu. V roce 1778 ostrovy objevil pro evropskou civilizaci na lodi "Endeavour" James Cook.  Při pobytu Jamese Cooka na Havaji abdikoval náčelník Havajských ostrovů. Během mocenských bojů o uvolněné místo byl James Cook zabit. V následujícím období v letech 1780 až 1795 se v průběhu několika bitev podařilo ovládnout ostrovy náčelníkovi Kamehamehovi.

Havajské království a Havajská republika.

Po ovládnutí ostrovů a násilném připojení ostrova Kauai v roce 1810 sjednotil všechny ostrovy v Havajské království a sebe prohlásil králem Kamehameha I. (označovaným také jako Kamehameha Veliký).  Roku 1872 zemřel jeho potomek Kamehameha V. a havajská vláda zvolila králem Lunalila, který zemřel dva roky nato. V roce 1874 tedy proběhly další volby, ve kterých byl 45člennou komisí zvolen za krále Kalākaua. S touto volbou nesouhlasili domorodí obyvatelé Havaje, kteří se obávali, že Kalākaua je zastánce zájmů amerických plantážníků. Kalākaua v královském úřadu překvapil a po celou dobu zastával postoje, kterými tvrdě hájil havajskou nezávislost a zájmy chudých domorodců. Mezi lety 1881 a 1883 vyrazil jako první hlava státu ve světových dějinách na cestu kolem světa, aby zvýšil prestiž a povědomí o havajské státnosti. Během té doby předal vládu své sestře Liliuokalani. Ta zakázala imigraci Číňanů, kteří do země rozšířili neštovice, čímž ještě více rozčeřila vztahy s americkými plantážníky, kteří Číňany zaměstnávali. Po svém návratu došlo ke sporu mezi Kalākauou a německým kancléřem Bismarckem, když se Kalākaua snažil vytvořit unii se Samoou, o jejíž kolonizaci se Německé císařství tou dobou pokoušelo. Dále byl Kalākaua v roce 1887 násilím donucen přijmout ústavu, která omezila jeho pravomoci. V zemi došlo k povstání na jeho podporu, které vyčerpaný Kalākaua už jen sledoval. V roce 1891 zemřel. Krátce předtím pronesl slavnou větu „Vyřiďte mému lidu, že jsem se snažil.“  Po Kalākauaovi nastoupila jeho sestra Liliuokalani. V roce 1890 zrušily USA clo na cukr všem státům, což přivodilo Havaji, která dříve měla monopol, a především zdejším plantážníkům, ekonomické potíže. Havajská liga vedená plantážníky poté žádala USA o intervenci za účelem svržení královny Liliuokalani. V roce 1892 na území Havaje vstoupily americké jednotky. V lednu 1893 se Liliuokalani vzdala trůnu po dobytí jejího paláce. Havajská liga vyhlásila revoluční Havajskou republiku a požádala USA o anexi svého území. K anexi Havajské republiky došlo v roce 1898 na základě Newlandsovy rezoluce. Státem USA se Havaj stala 21. srpna 1959.

Geografie.

Největším ostrovem v Havajském souostroví je ostrov Havaj. Byl vytvořen splynutím dvou velkých vulkánů – Mauna Kea (4207 m) a Mauna Loa (4160 m). Se svým úpatím, které spočívá na mořském dně 5500 m pod hladinou moře, je Mauna Kea horou s největší absolutní výškou na světě; výškový rozdíl mezi základnou a vrcholem je větší než výška Mount Everestu nad mořskou hladinou. Mauna Kea je sopka v období klidu, snad vyhaslá. Naproti tomu Mauna Loa je jednou z nejčinnějších sopek na světě. Její nejaktivnější sopouch, Kilauea, se nachází na jihovýchodním svahu. Obvod vnějšího okraje kaldery Kilauea dosahuje 13 km.  Havajské ostrovy jsou souostroví mnoha ostrovů. Hlavní ostrovy však reprezentuje osm následujících (od severozápadu na jihovýchod): Niihau, Kauai, Oahu, Molokai, Lanai, Maui, Kahoolawe a Havaj. Součástí souostroví a zároveň i státu Havaj jsou i tzv. Severozápadní Havajské ostrovy, což je řetězec malých neobydlených ostrůvků, který pokračuje od Kauai další stovky kilometrů na severozápad. Jedním z nich je i Midway, jenž jako jediný z nich nespadá do státu Havaj.

Obyvatelstvo.

Podle sčítání lidu z roku 2010 zde žilo 1 360 301 obyvatel. Havaj představuje jeden ze čtyř států USA, kde nehispánští běloši nepředstavují většinu obyvatelstva. Má největší podíl obyvatelstva asijského původu a nejvyšší podíl míšenců mezi rasami ze všech států USA. K předkům mezi původními obyvateli ostrovů se hlásí něco málo přes 22 % obyvatel.  V roce 1970 tvořili běloši 38,8% obyvatel Havaje a Asiaté a Pacifičtí ostrované 57,7%.

Rasové složení.

Obyvatelé hispánského nebo latinskoamerického původu, bez ohledu na rasu, tvořili 8,9% populace.

Náboženství.

Většina obyvatel se hlásí ke křesťanství. Nejvíce je protestantů, kteří jsou ovšem roztříštěni do řady malých církví a denominací (největší protestantskou církví je United Church of Christ, k níž se hlásí asi 3 % obyvatel), takže největší organizovanou náboženskou skupinu představuje římskokatolická církev.

Zajímavosti.

Havajané praktikovali lidské oběti bohům. Jako oběti sloužili otroci "kauwa" nebo váleční zajatci.  Kamehameha I. vedl války za sjednocení všech ostrovů pod svou vládou. Ve válkách proti vládcům ostatních ostrovů zaměstnal evropské žoldnéře v čele s Johnem Youngem a Isaacem Davisem, kteří pro něho vybudovali loďstvo evropského typu. V roce 1790 byla armáda jeho protivníka zničena při výbuchu sopky Kilauea a po bojovnících zbyly jen otisky stop. Po invazi na ostrov Oahu roku 1795 se v záverečné bitvě mnoho poražených bojovníků vrhlo z útesu nebo bylo vytlačeno přes jeho okraj. V roce 1898 nalezli dělníci při stavbě silnice pozůstatky 800 bojovníků poražené armády.  Patronem Havaje je svatý Jozef de Veuster, známý jako otec Damien nebo Otec malomocných, belgický katolický misionář, který zde v letech 1864–1889 působil a postupně se soustředil na práci mezi nakaženými malomocenstvím. Sám se posléze touto nemocí nakazil a zemřel. Je jednou z nejváženějších osobností historie Havaje a jeho sochy v nadživotní velikosti stojí před sídlem vlády Havaje a před Kapitolem ve Washingtonu.  V silniční síti Havaje existují dálnice H-1, H-2 a H-3, které mají přídomek „mezistátní“, přestože Havaj s žádným jiným státem nesousedí.  Mottem státu je „Ua mau ka ea o ka ʻĀina i ka pono. — The life of the land is perpetuated in righteousness.“ (tj. "Život [rovněž - samostatnost] země se udržuje dodržováním práva [spravedlnosti]."), květinou je žlutý ibišek, stromem tungovník molucký, ptákem berneška havajská a písní "Hawaii Ponoi".  Na vlajce Havaje, jako jediného státu USA, se nachází i vlajka Spojeného království.  V roce 1868 došlo na ostrově Havaji k nejsilnějšímu a nejsmrtelnějšímu zemětřesení v historii celé Havaje o síle 7,9.  Ostrov Niihau koupila roku 1864 od havajského krále Novozélanďanka skotského původu Elisabeth Sinclairová-Robinsonová. Rodina Robinsonů, která ostrov vlastní, vydala zákaz vstupu cizích osob, kromě původních ostrovanů a jejich nejbližších příbuzných.  Asi čtyřicet soukromých velkých vlastníků havajské půdy, kteří jsou skoro všichni potomci bílých protestantských misionářů, vlastní přibližně polovinu půdy na ostrovech Oahu, Kauai, Maui, Molokai a Havaj.  Několik separatistických skupin prosazuje havajskou nezávislost. Havajští separatisté neuznávají anexi Havaje Spojenými státy na základě Newlandsovy rezoluce z roku 1898. Jedná se především o domorodé Havajany, kteří usilují o obnovu Havajského království.

Havaj ( ' , oficiálně ', ' , oficiálně ') je stát Spojených států amerických nacházející se na Havajských ostrovech v Tichém oceánu, řazený do oblasti pacifických států v západním regionu USA. Rozkládá se jihozápadně od západního pobřeží kontinentálních Spojených států, ve vzdálenosti přibližně 3200 km. Havaj je nejjižnějším státem USA.  Se svou rozlohou 28 311 km² je Havaj osmým nejmenším státem USA, v počtu obyvatel (1,4 milionů) je 40. nejlidnatějším státem a s hodnotou hustoty zalidnění 86 obyvatel na km² je na 13. místě. Hlavním a největším městem je Honolulu s 350 tisíci obyvateli. Dalšími největšími městy jsou East Honolulu (50 tisíc obyv.), Pearl City (50 tisíc obyv.), Hilo (45 tisíc obyv.), Kailua (40 tisíc obyv.) a Waipahu (40 tisíc obyv.). Pobřeží Tichého oceánu dosahuje na Havaji délky 1207 km. Nejvyšším bodem státu je vrchol Mauna Kea s nadmořskou výškou 4207 m. Největšími toky jsou řeky Wailuku a Kaukonahua.  Havajské ostrovy obydleli někdy v prvním tisíciletí našeho letopočtu Polynésané, pro Evropany objevil souostroví v roce 1778 James Cook. S evropskou pomocí následně všechny ostrovy král Kamehameha I. sjednotil do království, které převzalo havajský název největšího ostrova. Roku 1893 byl za účasti amerických sil proveden převrat a vznikla Havajská republika, jejíž území o pět let později Spojené státy anektovaly. Ty zde zřídily havajské teritorium, které existovalo více jak 60 let. Havaj se 21. srpna 1959 stala posledním, 50. státem USA.

Hawaii ( ; ) is a state of the United States of America located in the Pacific Ocean. It is the only U.S. state located outside North America and the only island state.  The state encompasses nearly the entire Hawaiian archipelago, 137 islands spread over . The volcanic archipelago is physiographically and ethnologically part of the Polynesian subregion of Oceania. At the southeastern end of the archipelago, the eight main islands are, in order from northwest to southeast: Niihau, Kauai, Oahu, Molokai, Lānai, Kahoolawe, Maui, and the largest, Hawaii, which the state is named after. It is often called the "Big Island" or "Hawaii Island" to avoid confusion with the state or archipelago.  Hawaii is the 8th-smallest geographically and the 11th-least populous, but the 13th-most densely populated of the 50 states. It is the only state with an Asian American plurality. Hawaii has more than 1.4 million permanent residents, along with many visitors and U.S. military personnel. The state capital and largest city is Honolulu on the island of Oahu. The state's ocean coastline is about long, the fourth longest in the U.S., after the coastlines of Alaska, Florida, and California. Hawaii is the most recent state to join the union, on August 21, 1959. It was an independent nation until 1898.  Hawaii's diverse natural scenery, warm tropical climate, abundance of public beaches, oceanic surroundings, and active volcanoes make it a popular destination for tourists, surfers, biologists, and volcanologists. Because of its central location in the Pacific and 19th-century labor migration, Hawaii's culture is strongly influenced by North American and East Asian cultures, in addition to its indigenous Hawaiian culture.


Taxonomie.

Zoologicky patří do řádu měkkozobí ("Columbiformes"), čeledi holubovití ("Columbidae") a podčeledi holubi ("Columbinae"). Patří mezi nejstarší domácí zvířata.

Popis.

Průměrná délka těla divokého holuba skalního je 33 cm a hmotnost 300 g. U holuba domácího se značně liší tělesné proporce, hmotnost i vzhled. Plemen holubů chovaných na celém světě je více než 1000. V organizovaných chovech je těchto uznaných plemen méně. Jsou rozděleni do skupin. Například: rejdiči, voláči, rackové, holubi poštovní, holubi bradavičnatí, holubi barevní a řada dalších.

Anatomie.

Holubi mají zobák poměrně tenký, přímý, při kořeni měkký a mírně naduřelý, což umožňuje dospělým ptákům při krmení mláďat sevřít jejich zobák a neporanit jej. Opeření tvoří obrysové peří, prachové peří chybí. Obrysové peří se vyměňuje postupně po celý rok. Vole je vytvořeno, slepá střeva a žlučník chybějí. Mláďata jsou po vylíhnutí zprvu slepá a téměř lysá. Nejprve je rodiče krmí kašovitou hmotou vytvářenou ze stěn volete (tzv. holubí mléko), později semeny a plody, jimiž rodiče plní nejdříve své vole, zapíjejí vodou a vyvrhují potom do volete mláďat. Vyžadují dostatek pitné vody. Kostrční žláza chybí, je vytvořen drobivý prach. Etologickou zvláštností holubů je pití vody sáním a neobvyklá poloha při spánku - hlavu jen zatahují, nevkládají ji pod křídlo.

Chování.

Holub domácí je společenský, žije v hejnech a hnízdí v koloniích. Kolonii ovládá několik nejsilnějších samců. Je výborný letec. Holubi bývají chováni v holubníku. Tvoří páry. Při sezení na vejcích a v péči o mláďata se oba holubi pravidelně střídají. Mláďata se líhnou za 17 až 18 dní od snesení vajec.

Využití.

Holubí pošta byla dlouhou dobu lidských dějin prakticky nejrychlejším způsobem dopravování zpráv. Její nevýhodou však bylo jednak to, že holub unese jen velmi omezený náklad, jednak to, že se dokázal pouze vracet na místo, kde už dřív byl a odkud byl původně převezen. Orientuje se převážně díky vizuální paměti. Dnes má holubí pošta jen malý praktický význam, jde spíš o sport a koníček.  Ve vojenství se (kromě pošty) používal rovněž k zapalování nepřátelských objektů a na začátku 20. století byly prováděny pokusy s využitím holubů pro vzdušné snímkování.

Původ a domestikace.

Holub domácí ("Columba livia" f. "domestica") je potomkem divoce žijícího holuba skalního - ("C. livia"). Existují však více či méně podložené teorie, podle nichž se na vzniku holuba domácího podílelo více divokých předků, zvláště také asijští holub sněžný ("C. leuconata") a horský ("C. rupestris"), západoafrický holub guinejský ("C. guinea"), a dokonce vyhynulý americký holub stěhovavý ("Ectopistes migratorius"). Nejzajímavější je názor, že kdysi popsaný holub polní ("C. affinis") byl samostatným druhem a vlastním předchůdcem holuba domácího, který domestikací v holuba domácího vlastně zanikl (Havlín 1983).  Holubi jsou domovem v mírné části palearktické oblasti. Lze mít za to, že k prvním domestikačním pokusům došlo proto, že člověk odedávna sdílel s holubem skalním skalní skrýše (rozsedliny, jeskyně apod.) a bystré smysly holuba skalního varovaly člověka před hrozícím nebezpečím; nelze zde vyloučit ani uplatnění autodomestikace tím, že se holubi sami aktivně přidružovali k lidským sídlištím. Později, při přechodu člověka k polnímu hospodaření, se holub přiživoval na výsledcích práce lidí a ti ho chytali i pojídali. Lidské stavby mu v mnoha případech nahradily nedostatek skalních hnízdišť; člověk naopak přivítal možnost vybírání vajec a mláďat z hnízd. Později se k tomu přidružily i podněty náboženské - stal se brzy obětním a kultovním zvířetem; někdy byl i uctíván. V zásnubních projevech a v přísné monogamii holuba skalního člověk viděl symbol lásky, míru a plodnosti. Proto se holub stal i posvátným zvířetem pohanů a později symbolizoval nebeský mír u velkých náboženství (křesťanství, židovství a islám). Teprve později se u některých národů uplatňuje holub pro chutné maso (Egypťané, Římané, Evropané apod.). Zdomácnění holuba proběhlo již v Přední Asii, odtud se rozšířil jeho chov do Egypta a do dalších zemí v oblasti Středozemního moře i dále do Asie. Počátky domestikace holuba skalního jsou starého data, snad před více než 6000 lety v asijském domestikačním centru, s největší pravděpodobností v Mezopotámi a Přední Asii. Římané zavedli chov holuba domácího v celém římském impériu pro maso. V poštovní a zpravodajské službě a ve vojenství se holubi používali již od dob starého Egypta.

Kontroverze.

Zdivočelí domácí holubi žijí ve velkých hejnech ve městech a někteří lidé je považují za škůdce (někdy jsou označováni jako „létající potkani“), protože svým trusem znečišťují budovy a sochy. Můžou i roznášet nemoci, ale obavy ze zdravotních rizik pro člověka jsou neopodstatněné. Naopak někteří lidé je vnímají pozitivně jako zpestření městského prostředí nebo zdroj zábavy (krmení).

Holub domácí ("Columba livia" f. "domestica") je domestikovaná forma holuba skalního, chovaná pro maso nebo pro zábavu (z estetických důvodů nebo kvůli holubí poště).

The domestic pigeon ("Columba livia domestica") is a pigeon subspecies that was derived from the rock dove (also called the rock pigeon). The rock pigeon is the world's oldest domesticated bird. Mesopotamian cuneiform tablets mention the domestication of pigeons more than 5,000 years ago, as do Egyptian hieroglyphics. Research suggests that domestication of pigeons occurred as early as 10,000 years ago.  Pigeons have made contributions of considerable importance to humanity, especially in times of war. In war the homing ability of pigeons has been put to use by making them messengers. So-called war pigeons have carried many vital messages and some have been decorated for their services. Medals such as the Croix de guerre, awarded to Cher Ami, and the Dickin Medal awarded to the pigeons G.I. Joe and Paddy, amongst 32 others, have been awarded to pigeons for their services in saving human lives.


Historie.

Vzor.

V osmdesátých letech 20. století se Tadeusz Rydzyk podílel na vysílání Rádia Svobodná Evropa, kde byl zodpovědný za vysílání mší v polském jazyce. Během německého pobytu v městě Balderschwang spolupracoval s německým Radiem Maryja, které bylo zrušeno za nepřijatelné vměšování do politiky a šíření antisemitismu. Stanice nyní existuje pod názvem Radio Horeb.

Licence a program.

První licenci získalo Radio Maryja 8. prosince 1991 v Toruni. Jeho zřizovatelem je Varšavská provincie řádu redemptoristů.  V současnosti vysílá na základně licence č. 003/ P 2001-R z 21. června 2001. Rádio Maryja má koncesi platnou do roku 2008. Koncese definuje program Rádia Maryja jako vysílání charakteru společensko-náboženského, zabývající se problematikou křesťanské víry a problémy života společnosti z pohledu víry a nauky katolické církve s následujícím složením:  24. června 2006 byla v souvislosti s politickými kontroverzemi nad vysíláním Radia Maryja jmenována osmičlenná dozorčí rada skládající se ze čtyřech redemptoristů a čtyřech zástupců jmenovaných Polskou biskupskou konferencí. Podle redemptoristů tento krok ohrožuje polskou demokracii.

Poslechovost.

Podle průzkumů MillwardBrown SMG/KR Radio Maryja poslouchalo v roce 2002 cca 1,25 mil. posluchačů, v roce 2007 poslechovost klesla na 946 tisíc. Posluchači jsou zejména lidé nad 40 let, kde největší skupinu tvoří lidé ve věku 60-75 let - 43,4 %, kdežto osoby ve věku 15-24 let mají zastoupení jen 4,6 %. Podíl posluchačů žijících ve velkých městech nad 500 tisíc obyvatel činí 7,8 %, podíl venkovského obyvatelstva pak 47,5 %. Poslechovostí v polovině roku se se 2 % řadila na páté místo v zemi.  Tzv. „Rodina Radia Maryja“, čili organizace zastřešující příznivce stanice, čítá zhruba 200 tisíc členů. Součástí mediálního impéria Radia Maryja je také televizní stanice Trwam a noviny Nasz Dziennik dosahující nákladu zhruba 100 tisíc výtisků.

Kontroverze.

Selektivní katolicismus.

Polský primas Józef kardinál Glemp obvinil Radio Maryja, že "rozbíjí jednotu římsko-katolické církve". Podle jeho názoru vytváří Radio Maryja atmosféru, v níž nejvyšším argumentem je, že "otec Rydzyk to řekl". Prohlásil také, že rádio přistupuje k nauce církve "selektivně", a že vytváří samostatnou církev. (Satiry pak mluví o "církvi toruňsko-katolické".)

Kritika Evropského parlamentu a Ligy proti hanobení.

Židovská Liga proti hanobení v USA protestovala proti tomu, že „Rádio Maryja živí teorie o židovském spiknutí“.  Evropský parlament vyjádřil hluboké znepokojení nad "nárůstem rasistické, xenofobní, antisemitské a homofobní netolerance v Polsku, jež je zčásti živena náboženskými platformami jako je Radio Maryja".

Hospodaření.

Velmi nejasné je hospodaření Radia Maryja, protože jako církevní osoba nemusí platit daně.  Z nepřímých důkazů, například výzev Tadeusze Rydzyka posluchačům, lze odhadnout, že náklady na provoz stanice jsou asi 2 miliony złotých (zhruba 15 milionů českých korun) měsíčně. V letech 1997-1998 vyhlásilo rádio sbírku na záchranu gdaňských loděnic. Jeden milion euro, který se podle odhadů podařilo shromáždit, však nikdy do cíle nedorazilo. Ve věci je vedeno vyšetřování. Z prostředků Radia Maryja byla uhrazena nezdařená finanční spekulace kněze Jana Króla, blízkého Rydzykova spolupracovníka, s akciemi firmy Espebepe.

Politická orientace.

Na podzim 2005 Radio Maryja podpořilo v prezidentských volbách kandidáta strany PiS Lecha Kaczyńského a soudí se, že to byla jedna z těch opravdu významných podpor, která umožnila Lechu Kaczyńskému ve druhém kole porazit Donalda Tuska, kandidáta centristické a umírněně liberální Občanské platformy. Nesoulad v otázce přístupu k interrupcím však vedl k roztržce mezi ředitelem rádia a PiS. Rydzyk v současnosti naznačuje, že polský prezident a jeho bratr jsou agenty (původně „koně“) amerického finančního magnáta George Sorose. Radio Maryja podporuje ultrakonzervativní, národně orientované skupiny, mj. Ligu polských rodin.

Vatikánská kritika.

Kritice Radio Maryja podrobil i Vatikán, kterému vadí zejména přehnaná politická angažovanost rádia. Záležitost upoutala pozornost i jiných biskupských konferencí.  Polská Rada pro rozhlasové vysílání se nejprve postavila na stranu Rádia Maryja. Ústy svého předsedy Bogusława Wolniewicze naznačila, že „Němci nemají žádnou morálku“, ale následně potrestala stanici Tadeusze Rydzyka „důtkou“.

Radio Maryja je polská rozhlasová stanice. Má status církevní právnické osoby; spravuje ji řád redemptoristů, v jejím čele stojí „Otec ředitel“ Tadeusz Rydzyk. Má věrnou a početnou skupinu příznivců. Proti obsahu vysílání se ohradila mj. americká Liga proti hanobení, nebo Evropský parlament, kritizující šíření antisemitismu, xenofobie a homofobie touto stanicí.

Radio Maryja is a religious and political socially conservative Polish radio station. It was founded in Toruń, Poland, on December 9, 1991, by the Redemptorist Tadeusz Rydzyk, also known as "Father Director". The "Radio Maryja Family" is a Roman Catholic movement led by Rydzyk. The name "Maryja" is a traditional Polish form of the name "Mary", referring to the Virgin Mary.


Popis.

Smrky jsou vždyzelené stromy obvykle dosahující mohutného vzrůstu (nejvíce smrk sitka až 80 m), s korunou většinou kuželovitého nebo válcovitě kuželovitého tvaru. Větvení je výrazně monopodiální, větve vyrůstají v přeslenech. Architektura větví a koruny je morfologicky značně proměnlivá, a to i v rámci jednotlivých druhů, s větvemi nižších řádů deskovitě uspořádanými nebo převisajícími. Kůra (borka) je tenká, drsná, šupinovitého vzhledu, dřevo obsahuje pryskyřičné kanálky.  Jehlice jsou dvojího typuː jednak čtyřhranného průřezu s jedním cévním svazkem (většina druhů), jednak ploché, na rubu se dvěma bílými průduchovými proužky jako u jedle (smrk omorika, sitka). Na rozdíl od jedle vyrůstají na vystouplých listových polštářcích, po jejich opadání jsou tedy větvičky drsné, což je jedním z hlavních rozlišovacích znaků tohoto druhu od ostatních jehličnanů.  Všechny druhy jsou jednodomé, anemogamní; samčí šištice vyrůstají v paždí jehlic na loňských větvičkách, samičí šištice na konci loňských větviček, většinou ve špičce koruny. Samičí šištice jsou na větévkách během kvetení vzpřímené, po opylení se stáčejí směrem dolů. Dozrálé šišky jsou složeny ze značného počtu zdřevnatělých šupin, uspořádaných ve šroubovici; dozrávají už během prvního roku a opadávají vcelku. Jsou opět dvojího typuː tuhé, s tmavěji hnědými, neohebnými semennými šupinami (typ "Morinda", např. smrk ztepilý), a měkké, s ohebnými, světle hnědými, papírovitými šupinami (typ "Casicta", např. smrk pichlavý). Semena jsou opatřena snadno oddělitelnými blanitými křidélky.

Výskyt.

Původní areál rozšíření příslušníků tohoto rodu je chladnější pásmo severní polokoule. Těžištěm výskytu jsou boreální lesy severní Evropy, Sibiře a Severní Ameriky, ve vyšších polohách roste i v mírném pásu, v horách zasahuje až k severní hranici subtropů. Nejjižněji zasahuje "P. morrisonicola" na Taiwanu a "P. chihuahuana" v Mexiku. V Evropě jsou původní tři druhy (smrk ztepilý, na Balkáně smrk omorika, ze Sibiře do severovýchodní Evropy zasahuje areál smrku sibiřského); 7–9 druhů pochází ze Severní Ameriky (vesměs hojně sadovnicky pěstované druhy jako smrk pichlavý, sivý, černý či sitka). Největší druhové pestrosti dosahuje rod ve východní Asii.  Dnes se smrky lesnicky pěstují na celé mírné a chladnější části severní polokoule, jako okrasné stromy se vyskytují i na jižní polokouli (zejména v Austrálii a na Novém Zélandu).

Význam.

Měkké smrkové dřevo je nejpoužívanějším jehličnatým dřevem v průmyslu, má široké použití jako stavební materiál, pro výrobu nábytku a v minulosti bylo používáno v konstrukcích letadel. Dřevní hmota je též surovinou pro výrobu celulózy, zejména pro potřeby papírenského průmyslu. Smrk proto bývá masivně pěstován, často v monokulturních porostech devastujících původní lesní společenstva.  Řada druhů má značný sadovnický význam jako okrasné stromy v parcích a zahradách, vhodné pro solitérní i kulisovou výsadbu. Mladé smrky jsou též oblíbené jako vánoční stromečky, v Evropě především smrk ztepilý, v Americe smrk černý, sivý nebo pichlavý.  Jehlice a pryskyřice obsahují vonné silice, kterých se používá k léčbě revmatu, bolestí kloubů a zad, poruch prokrvení či zánětu dásní a k aromaterapii při stresu a vyčerpání. Také jsou vhodné pro léčbu astmatu, kašle a bronchitidy. Uhlí ze smrkového dřeva pohlcuje jedy ve střevech a má dezinfekční účinky. Z čerstvých výhonků se v některých zemích vařilo a vaří smrkové pivo.  Některé druhy smrku (ztepilý, sivý, ajanský) se využívají pro pěstování bonsají.

Taxonomie a evoluce.

Smrk jako rod existuje patrně od konce druhohor, což zhruba odpovídá ostatním rodům v čeledi borovicovitých; současné druhy se diferencovaly v průběhu třetihor, kdy se též staly dominantami lesů severní polokoule. Předpokládaným vývojovým centrem rodu je buď východní Asie, odkud by se šířil jednak západní cestou do Evropy a na Sibiř, jednak východní cestou přes Beringovu šíji do Ameriky; tomu by napovídal výskyt vývojově starých druhů jako "Picea koyamai" na východě Asie. Fosilní nálezy a některé fylogenetické studie naopak podporují myšlenky o severoamerickém původu rodu.  Dle fylogenetických studií je nejbližším příbuzným rod "Cathaya"; společně se smrkem tvoří sesterskou větev s rodem "Pinus" (borovice). Jde o dobře vymezený monofyletický rod, jehož bazální větve představují "P. breweriana" a "P. sitchensis". Zbytek se dále dělí do tří vývojových větví, z nichž první zahrnuje dva severoamerické smrky sivý a Engelmannův, druhá větší množství převážně asijských smrků a třetí pak smrky severozápadní Asie, Evropy a některé americké druhy ("P. pungens", "P. mariana").

Taxonomický přehled.

P. A. Schmidt (1991) dělí rod dle typu šišek a jehlic do dvou podrodů. Do podrodu "Picea" řadí smrky s tuhými šiškami typu Morinda (viz výše), do podrodu "Casicta" smrky se šiškami měkkými. Tyto podrod se dále vnitřně dělí.

Druhy pěstované v ČR.

V Česku a ve střední Evropě je původní jediný druh: smrk ztepilý ("Picea abies"). Další druhy se pěstují jako okrasné stromy, řidčeji i v lesních kulturách:

Smrk ("Picea") je bohatě zastoupený rod stromů, výjimečně keřů z čeledi borovicovité. Patří do něho dle různých pojetí 33 až 40 druhů rostoucích v chladných a mírných oblastech severní polokoule.

A spruce is a tree of the genus Picea , a genus of about 35 species of coniferous evergreen trees in the family Pinaceae, found in the northern temperate and boreal (taiga) regions of the Earth. "Picea" is the sole genus in the subfamily Piceoideae. Spruces are large trees, from about 20–60 m (about 60–200 ft) tall when mature, and have whorled branches and conical form. They can be distinguished from other members of the pine family by their needles (leaves), which are four-sided and attached singly to small persistent peg-like structures (pulvini or sterigmata) on the branches, and by their cones (without any protruding bracts), which hang downwards after they are pollinated. The needles are shed when 4–10 years old, leaving the branches rough with the retained pegs. In other similar genera, the branches are fairly smooth.  Spruce are used as food plants by the larvae of some Lepidoptera (moth and butterfly) species, such as the eastern spruce budworm. They are also used by the larvae of gall adelgids ("Adelges" species).  In the mountains of western Sweden, scientists have found a Norway spruce, nicknamed Old Tjikko, which by reproducing through layering, has reached an age of 9,550 years and is claimed to be the world's oldest known living tree.


Znak NP Šumava.

Znak Národního parku Šumava v současnosti ukazuje dva živé šumavské stromy, jeden suchý mezi nimi, a za nimi je vidět vrchovina.

Poloha.

Národní park Šumava se nachází na jihozápadě ČR. Lze jej od severovýchodu po jihovýchod geomorfologicky rozdělit na – Šumavské pláně, Železnorudskou hornatinu, Boubínskou hornatinu, Želnavskou hornatinu a Trojmezenskou hornatinu s Vltavskou brázdou. NP Šumava se rozkládá v nadmořské výšce mezi 600 m (údolí Otavy u Rejštejna) a 1378 m (vrchol Plechého – nejvyšší hory české části Šumavy). Nejvyšší horou na české straně Šumavy je Plechý, nejvyšší horou Bavorského lesa je Velký Javor – 1456 m n. m. Chráněná krajinná oblasti Šumava, která tvoří ochranné pásmo NP, má rozlohu 99 624 ha.

Význam a smysl parku.

Národní park vznikl v roce 1991 z části území původní Chráněné krajinné oblasti Šumava. Účelem jeho vzniku bylo ochránit pestrou mozaiku unikátních rozsáhlých rašelinišť, smrkových i bukových pralesů, horských luk, nespoutaných řek a ledovcových jezer. Jako jeden z největších souvislých komplexů lesa ve střední Evropě je nazýván Zeleným srdcem Evropy, Šumava bývá často označována i jako "zelená střecha Evropy". Domov zde mají desítky ohrožených druhů rostlin a živočichů, jako jsou rys, los či tetřev hlušec. Některé druhy hmyzu se nevyskytují nikde jinde na světě než právě v šumavských rašeliništích – ty ale byly v minulosti odvodňovány, což se na parku negativně projevilo, proto v letech 2018-2024 budou odvodněné plochy v rámci programu Life for MIRES revitalizovány.

Historie ochrany Šumavy.

První snahy o vyhlášení přírodního parku Šumava se datují do roku 1911. V roce 1963 byla zřízena výnosem ministerstva kultury Československé republiky dle zákona č. 40/1956 Sb. Chráněná krajinná oblast Šumava o rozloze 163 000 ha, což byla v té době největší chráněná krajinná oblast na území České republiky. V roce 1990 byla v Paříži vyhlášena biosférická rezervace Šumava pod patronací UNESCO. Od roku 1990 Ramsarská konvence o ochraně mokřadů mezinárodního významu registruje území "Šumavská rašeliniště". "Šumava" byla IUCN, Mezinárodní unií pro ochranu přírody, zařazena do "Červené knihy ekosystémů" (IUCN - o Ecosystems Red List). Dlouhá léta usiloval o založení NP pan Václav Vodák ze Sušice, jehož zásluhou byla v r. 1991 zřízena v Sušici pobočka WWF. NP Šumava byl vyhlášen 20. 3. 1991 nařízením vlády České republiky. Projekt na založení NP Šumava zpracovali: Ing. arch. Václav Franěk, Ing. Jaroslav Havlík, Zuzana Jonová a Ing. František Krejčí. Na základě tohoto projektu byly získány finanční prostředky na založení NP Šumava od Světové Banky ve Washingtonu (WBW) a také byl do ČR Světovou Bankou vyslán expert Dr. Goetz Schuerholz, pod jehož vedením vznikl první Management plán NP Šumava. Správa NP je často kritizována za přílišné "rozkouskování" I.zóny a za zásahy v I.zóně NP Šumava.

Legislativní ochrana území.

Koncepce ochrany a bezzásahovosti v NPŠ byla stanovena zákonem o ochraně přírody a krajiny č. 114/92 Sb. a nařízením vlády České republiky č. 163/1991 Sb. ze dne 20. března 1991. Podle § 2 tohoto nařízení je posláním národního parku "uchování a zlepšení jeho přírodního prostředí, zejména ochrana či obnova samořídících funkcí přírodních systémů, přísná ochrana volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin, zachování typického vzhledu krajiny, naplňování vědeckých a výchovných cílů, jakož i využití území národního parku k turistice a rekreaci nezhoršující přírodní prostředí. Hospodářské a jiné využití národního parku musí být podřízeno zachování a zlepšení přírodních poměrů."  Podle prvního českého ministra životního prostředí Bedřicha Moldana z legislativní úpravy a samotného faktu založení Národního parku Šumava plyne úmysl, aby NP Šumava nesloužil jako hospodářský les, kde má přednost jeho produkční funkce, nebo nebyl zábavním parkem, turistickým centrem, či úpravnou Stromovkou, ale oblastí umožňující obnovu přirozených lesních ekosystémů. V lesních porostech zásahových se podmínky pro obnovu lesa uměle vytvářejí. Ovšem v lesních porostech se samovolným vývojem se mladé stromky či semenáčky vyvíjejí samy, bez lidské péče. Probíhá zde přírodní výběr a přežijí jen ty stromky, které mají dostatek světla, tepla, vláhy či živin. I přes množství vlivů, které na mladé dřeviny působí, jsou lesní porosty ponechané samovolnému vývojem rychleji či méně rychle (dle lokality) přirozeně obnovovány. Množství přirozené obnovy v těchto místech ukazuje i monitoring, který zde Správa NP Šumava provádí.  Ochranné podmínky území řeší zonace území NP (3 zóny – stupně ochrany), velikost a umístění ochranných zón je výsledkem rozhodnutí MŽP. Zonace území NP je považována za nutný prostředek k obnovení ekologické stability krajiny.  Velikost a umístění I. zón a překračování pravidel v nich Správou NP Šumava je terčem kritiky ekologů i odborně vzdělané veřejnosti. Podle některých hlasů je také do budoucna třeba postupovat především systémově a vylepšit zonaci parku tak, aby byla první zóna začleněna do kompaktnějších celků. Jiní oborníci, zejména lesníci, naopak schvalují politiku parku, zejména zásahy proti lýkožroutu a nebo kritizují malý rozsah zásahů.  Na území NP bylo vyhlášeno 24 státních přírodních rezervací a jiných maloplošných chráněných území, některé z nich přešly do I. zón NP a jako takové zanikly, ostatní jsou zařazeny kategorie přírodní památka (v roce 2003 jich bylo 27).  Nový zákon, který se má zabývat speciálně NP Šumava, připravuje od roku 2011 ministerstvo životního prostředí. První návrh zákona byl připraven Plzeňským krajem ve spolupráci s Jihočeským krajem, šumavskými obcemi a řadou odborníků. Podle premiéra Petra Nečase bylo, kromě zavedení IV. zón, hlavní vadou, že by hospodaření v Národním parku spravovala obecně prospěšná společnost (nezisková společnost) především pod správou krajů a nevytvářela tak pro vládu ČR žádný zisk, pouze náklady.

Rozepře o koncepci NP Šumava.

Národní park dlouhodobě zápasí s mnoha problémy, z nichž některé sice lze označit za zpolitizované a o nichž debata přerostla ve veřejnou diskusi. Problémem jsou zejména pravidelně se opakující kůrovcové kalamity a otázky zásahů proti nim. Vedou se velké spory o způsob zásahu – jeden názor, jež zastávají především ochránci a správa NP Šumava, je vytyčit území bezzásahových zón a nechat v těchto oblastech přírodu, ať si poradí sama. Pokud by to bylo možné, chtěla by správa NP Šumava během několika desítek až stovek let docílit toho, že by bylo co největší možné prostranství vyhlášeno bezzásahovými zónami. Druhý názor je oblíbený především u lesníků, místních a turistů. Ti by nejraději jakýkoliv náznak kůrovce řešili zásahem – vykácením a následným vysázením nových stromů. Neradi totiž vidí přírodu, na kterou si již zvykli, v "chátrajícím stavu" (místní a turisté) nebo by jim vyhlášení bezzásahových zón překazilo hospodářství se smrkovým dřevem. Jenže každý z těchto názorů má jak své východy, tak z něj plyne také i několik nevýhod. Jednou z výhod vymezení bezzásahových zón je zachování "čisté" přírody bez zásahů člověkem, k čemuž by vlastně i NP měl sloužit. Nevýhodou však je následné šíření kůrovce do okolních lesů. Avšak pojedeme-li se do míst 1. zóny NP Šumava – bezzásahové zóny podívat, všimneme si přirozené obnovy lesů. A jak se lesy začaly samy přirozeně obnovovat, tak tam začaly růst znovu i listnaté stromy, které byly z místních lokalit odstraněny a nahrazeny smrkem, což také přispělo k takovému rozsahu kalamity – lesy napadl lýkožrout smrkový, který napadá pouze smrky, a jelikož nebyly v lesích jiné stromy, napadal celé lesy. Další výhodou přirozené obnovy, což je i zároveň nevýhoda zásahů člověkem, je růst různověkých stromů – přičemž když pokácíme poškozené oblasti a ihned tam vysázíme nové stromy, budou lesy opět monokulturní a stejnověké – kůrovec napadá především hlavně staré stromy, takže zestárne-li les stejně, tak ho kůrovec ve stejné době napadne a jsme opět u kůrovcové kalamity. Na druhou stranu výhodou druhého názoru – pokácet napadené a vysázet nové – by bylo možné předejít kalamitě, bylo-li by to v našich silách, ale zároveň by bylo potřeba brát ohledu na to, jak má vypadat zdravý les, což je les, kde rostou různé druhy stromů. Zároveň napadení kůrovcem starých stromů patří k obvyklému přírodnímu chodu a předejdeme-li možným příčinám, kterým lze předejít, nebudeme již čelit tak častým stavům vyhlášených za kalamity. Dalšími problémy jsou například politické spory týkající se těžby dřeva, výstavba dalších turistických středisek a areálů na území parku a CHKO, spory s vodáky a provozovateli s vodáctvím spojených zařízení na horním toku Vltavy, spory týkající se struktury a zonace parku a spory s obcemi, jejichž katastry zasahují na území parku, a v neposlední řadě netransparentní výběrová řízení.  Znepokojivě působí zejména pochyby nad správností těžby dřeva v bezzásahových zónách NP a možnosti uskutečnění developerských záměrů v těchto oblastech, stejně jako hrozba ponechání Šumavy kůrovci a zvyšující se nezaměstnanost v zanedbaných šumavských obcích. Současná struktura (rozdrobení bezzásahových prvních zón do z ekologického hlediska nefunkčních minienkláv) a zásahy proti kůrovci, v době nedávno minulé, dokonce v 1. zónách, jsou terčem kritiky ochránců přírody, ekologů – vědců i oficiálních organizací zabývajících se ochranou přírody na mezinárodní úrovni.  Stanovisko odpůrců i zastánců lesnických zásahů v I. zóně NP je dlouhodobě známo (Rozepře o koncepci NP Šumava). Podle sdělení Správy NP byla Správa NP Šumava v roce 2011 povinna zasáhnout na hranicích s Rakouskem proti lýkožroutovi smrkovému (kůrovci) na základě mezistátní dohody mezi ČR a Rakouskem. Vedení NP Šumava si uvědomuje, že v lokalitě Smrčiny se vyskytuje tetřev hlušec a právě hnízdí. Zamýšlený zásah do porostu by však podle sdělení NP probíhal ve stejné lokalitě a ve stejné vzdálenosti od hnízdišť jako v roce 2010, kdy tetřeví populace kvůli zásahům žádným způsobem neutrpěla.

Zrušení zákazu vstupu do některých oblastí NP.

15. prosince 2010 Nejvyšší správní soud ČR na podnět soukromého aktivisty rozhodl o zrušení zákazu vstupu do oblastí Smrčina, Trojmezná, Vltavský luh, Horskokvildské slatě, Modravské slatě, Křemelná a Plesná s Poledníkem mimo značené cesty, protože tak razantní omezení nebylo v nařízení Správy NP dostatečně zdůvodněné. Dotčené oblasti nepatří k první zóně národního parku, ale dnes zde žije například jediná životaschopná populace tetřeva hlušce v České republice. Navrhovatel podle soudního spisu uvedl, že odpůrce nemá dostatečně přesný přehled, v jakých lokalitách v NP Šumava žije jaký počet tetřevů.

Správa Národního parku Šumava.

Správa NP Šumava je resortní organizace zřízená ministrem životního prostředí v dubnu 1991 v souvislosti se zřízením Národního parku Šumava. Do 31. prosince 2014 nesla název "Správa NP a CHKO Šumava", ale na základě zákona č. 250/2014 došlo od 1. ledna 2015 k podřízení správy CHKO pod správu národního parku a tím i vypuštění označení CHKO z názvu správního orgánu.  Posláním organizace je výkon státní správy v oblasti ochrany přírody a krajiny, zemědělského půdního fondu. Její povinností je péče o pozemky, porosty a drobné vodní toky ve svěřeném území. Správa má dbát na to, aby turistika a rekreace území parku a CHKO nezhoršovala prostředí. Je zodpovědná za osvětu vysvětlují cíle parku a přírodní procesy ve svěřeném území. Krátkodobým úkolem Správy NP je realizace pěstebních opatření proti přemnožení lýkožrouta smrkového (kůrovce) v rámci pravomocí a způsobem, který je jí zákonem vymezen. Dlouhodobým úkolem je vytvoření a ochrana přirozeného bezzásahového ekosystému.

Audit hospodaření za období 2009 až 2011.

Audit hospodaření Správy NP a CHKO Šumava za období 2009 až 2011, provedený společností PricewaterhouseCoopers, prokázal závažná pochybení v hospodaření této organizace. Těžba dřeva na území parku byla podle auditu zadávána bez výběrových řízení a vedení organizace odmítlo auditorům poskytnout seznam odběratelů. Současně s tím bylo odhaleno obcházení platných zákonů o vypisování výběrových řízení jejich rozdělováním do menších částí, u nichž nebyla povinnost takové řízení vypisovat.

Příroda.

Geologie.

Geologická prozkoumanost území národního parku i celé Šumavy je celkově na nízkém stupni. Teprve v posledních letech zde dochází k dalším průzkumům, které ukazují, že Šumava je komplikovaná klenbovitá struktura varisky přepracovaných krystalických hornin moldanubika. Šumava patří mezi nejrozsáhlejší a nejstarší pohoří střední Evropy s rozsáhlými relikty vrcholových plošin, ležících v několika úrovních v nadmořské výšce nad 1000 m n. m. Tyto jsou zachovány v její centrální části a nazývají se Šumavské pláně. Na Šumavě převládají přeměněné horniny a hlubinné vyvřeliny (především ruly a svory). V nejmladších geologických obdobích ovlivňovala tvářnost Šumavy řada horských ledovců a vysílala své splazy do údolí. Jejich působením vznikly příkré skalní stěny ledovcových karů a množství přesunutého materiálu. Působení ledovce modelovalo také nejvyšší vrchol na české straně Šumavy, Plechý s 1378 m. Některé říčky, jako Vydra a Křemelná vyhloubily kaňonovitá údolí. Z geologicky utvářených zajímavostí jsou atraktivní útvary nazývané "obří hrnce" vznikající erozí například v Povydří. Pro Šumavu typickou půdou je rašelinná půda (organozem, Histosol).

Vrcholy v národním parku.

Nejvyšší horou na území národního parku Šumava je Plechý (1378 metrů) ležící v geomorfologickém okrsku Plešská hornatina. Plechý je zároveň i nejvyšší horou české a rakouské Šumavy. Nejvyšší vrcholy:

Hydrologie.

Vodstvo NP Šumava tvoří prameniště a rašeliniště, vodní toky, ledovcová jezera a umělá vodní díla.  NP Šumava probíhá hlavní evropské rozvodí mezi Severním a Černým mořem. Hydrologicky náleží většina území k úmoří Severního moře, povodí Labe s hlavními řekami Vltavou a Otavou. Pouze malá část území při státní hranici spadá do povodí Dunaje, který ústí do Černého moře.  Celé území Národního parku Šumava je zahrnuto do chráněné oblasti přirozené akumulace vod (CHOPAV), v němž jsou uplatňována ochranná opatření, jejichž cílem je zabránit snižování vodního potenciálu území, nepříznivým změnám jakosti vod a negativním zásahům do přírodních poměrů. Klimatické podmínky, mokřady, rašeliniště a lesní plochy ovlivňují příznivě akumulaci vod v území a regulaci jejich odtoku.

Řeky.

Východní část území NP Šumava je odvodňována Teplou a Studenou Vltavou. Vltava jako Černý potok pramení na svahu Černé hory a po soutoku s Vltavským potokem u Borových Lad se stává Teplou Vltavou, po soutoku se Studenou Vltavou nedaleko Volar, nese jméno Vltava. Severozápadní oblast NP Šumava odvodňuje Otava vznikající soutokem Vydry a Křemelné u Čeňkovy Pily. Podél jejich toku se vytvořila kaňonovitá a strmá údolí. Vydra vzniká v Modravě soutokem Roklanského, Modravského a Filipohuťského potoka a dále přibírá Hamerský a Zhůřský potok. Přítoky Křemelné tvoří potoky Slatinný, Jezerní, Prášilský a Plavební. Na západě a v okolí Medvědí hory zasahuje na území parku povodí řeky Řezná tekoucí do Dunaje.

Jezera.

V NP Šumava leží tři jezera ledovcového původu Plešné, Prášilské a Laka. V současnosti jsou ovlivněna acidifikací převážně přirozeného původu. V šumavských rašeliništích se nachází rašelinná jezírka. Největší je v Chalupské slati u Borových Lad, menší v rašeliništi Tříjezerní slať u Srní a v Rokytské a Mlynářské slati u Modravy.

Vodní stavby.

Jsou například plavební kanály, náhony a umělé nádrže. Mezi umělé nádrže patří bývalé plavební a rybochovné nádrže, nebo přehrady. V NP Šumava se také nachází plavební Schwarzenberský kanál a Vchynicko-tetovský kanál, které sloužily k plavení dřeva z těžko přístupných lesních míst. Vchynicko-tetovský plavební kanál slouží nyní pro potřeby elektrárny na Čeňkově Pile. Nejvýznamnější údolní nádrž je Lipenská údolní nádrž, jež byla vybudována na Vltavě v letech 1950-1960 u obce Lipno jako první stupeň vltavské kaskády.

Podnebí.

Podnebí Šumavy má přechodný ráz mezi klimatem oceánským a vnitrozemským, takže má poměrně malé roční výkyvy teploty a poměrně vysoké srážky během celého roku. Šumava náleží do chladné klimatické oblasti. Teploty se mění především s nadmořskou výškou (průměrné teploty jsou ve výšce 750 m n. m. ca 6 °C a v 1300 m n. m. asi 3 °C) a liší se i vlivem terénu. Nejchladnějším měsícem bývá leden, nejteplejším červenec. Největší množství srážek je v centrální části Šumavy a liší se samozřejmě na návětrné a závětrné straně pohoří (srážkový stín). Nejvíce sněhu je v nejvyšších polohách příhraničního hřebene, nejméně na severovýchodním okraji Šumavy. Souvislá sněhová pokrývka leží v nejvyšších polohách 120-150 dní. Ve vrcholových polohách jsou časté mlhy, na vrcholcích a hřebenech silný vítr a námraza.

Ekosystémy.

Vegetační stupně v NP Šumava : jedlobukový, smrkojedlobukový, smrkový.  Biotopy v NP Šumava- vodní toky a nádrže, mokřady a pobřežní vegetace, prameniště a rašeliniště, skály a sutě, sekundární trávníky a vřesoviště, křoviny, lesy, biotopy silně ovlivněné nebo vytvořené člověkem.

Vývoj lesních ekosystémů.

Dynamika lesních ekosystémů na Šumavě bývá zpodobňována ve formě tzv. velkého a malého vývojového cyklu. Ve společenství šumavských horských smrčin mohou probíhat změny, obměně porostu formou malého vývojového cyklu, mozaikovitě, kdy dochází k odumírání na menších plochách a nahrazován v ekosystému stejným druhem (např. smrk smrkem, dub dubem) nebo vlivem významné události může obměna procházet tzv. velkým vývojovým cyklem, kdy dochází v ekosystému nahrazení druhu dlouhověkého, typického pro klimaxový stav ekosystému, druhem krátkověkým. K obměně ekosystému tak dochází postupně. Nastává stádium přípravného lesa a přechodného lesa. Ekosystém lesa může být na velké ploše rozvrácen vlivem velkoplošné disturbance (narušení). Tímto narušením je na Šumavě a v dalších horských lesích obvykle přemnožení kůrovce, ale může jím být kalamita jakéhokoliv jiného organismu jenž letálně a velkoplošně poškodí porosty smrku a tak navodí významnou změnu ekosystému. Podmínky k namnožení kůrovce a odumírání porostů na velkých plochách obvykle vytvářejí velkoplošné polomy. “ Velkoplošné poškození ve stádiu vrcholného lesa může zahájit velký vývojový cyklus, obnovu lesa. Tytéž změny v ekosystémech mohou způsobit, a jinde způsobují, například rozsáhlé požáry.  V lesnické praxi jsou disturbance rušivým elementem, poškozujícím lesní porosty. Podobně tak bylo zpočátku nahlíženo na kalamity v NP Šumava, jako na jevy které poškozují klimaxový stav přírodního pralesa, jenž je považovaný za nejstabilnější. Z toho důvodu byl za původní přírodní les považován pouze starý nedotčený les, nenarušovaný ani přírodními disturbancemi a preferováno pouze jediné stádium přírodního lesa a proti disturbancím bylo zasahováno jako proti nežádoucímu a nepřirozenému jevu. Současný pohled, podpořený novými studiemi z horských i boreálních smrčin považuje disturbanci za klíčový proces ve vývoji Šumavských ekosystémů a proto je podle odborníků na ekologii třeba ponechat Šumavské lesy samovolnému přirozenému vývoji.  Materiály lesnických odborníků uvádí, že na základě poznatků o stárnutí lesa je zároveň patrný velký problém lesních rezervací tzv. pralesovitého typu, jako jsou například některé oblasti v NP Šumava: Jen málo z nich je obklopeno porosty v různém stádiu vývoje lesa a je takového rozsahu aby byly splněny požadavky vývojové samostatnosti. Takže při ponechání území samovolnému vývoji, což je často proklamovaný cíl managementu přírodního lesa, může v rámci běžného vývoje snadno nastat situace, že lesní ekosystémy ztratí charakter, kvůli kterému byla jejich ochrana vyhlášena.

Následky orkánu Kyrill.

V lednu 2007 zasáhl park orkán Kyrill, který dosahoval v nárazech rychlosti až 170 km/h, většinou okolo 130 km/h. Způsobil rozsáhlé škody na lesních porostech, kolem 840 tisíc m³ padlého dřeva. V srpnu 2009 byla otevřena speciální turistická zážitková trasa u rozhledny Poledník, která nabízí možnost sledovat přirozenou obnovu lesa. Jde 700 metrů vedených jedním z polomů z menších polomů o velikosti několika hektarů vedenou převážně po zemi s vyvýšenou vyhlídkovou plošinou. Stezka má být otevřena minimálně 10 let a pro turisty je otevřená v letní sezóně od července do září.

Rostliny a živočichové.

Skoro celé území Šumavy je pokryto lesy, horskými lesy a horskými smrčinami, jsou zde také rozlehlá rašeliniště. Rozbory pylu v sedimentech rašelinišť a jezer potvrzují, že smrky rostou na Šumavě hojně a trvale posledních 9000 let. Společně s borovicí, břízou, lískou a olší patří k nejstarším osídlencům Šumavy. Většina lučních mokřadů na Šumavě vznikla až díky působení člověka po odlesnění části krajiny. Tam, kde kdysi bývaly rašelinné a podmáčené smrčiny, jsou dnes většinou rašelinné a ostřicové louky.  Šumavská květena a rostlinstvo je charakteristickou ukázkou středohorské středoevropské flóry a vegetace, se specifiky, danými relativní blízkostí alpského vysokohorského masivu. Celkový počet taxonů vyšších rostlin v rámci celé oblasti současné CHKO a NP Šumava lze odhadnout asi na 1260 taxonů. V NP Šumava se vyskytuje více než 500 druhů.  Fauna Šumavy je významně ovlivněna velikostí území, velikostí zón s nejvyšším statutem ochrany, členitostí území, různorodostí biotopů a především lidskou činností. Významnou součást Šumavy představuje fauna horských smrkových lesů. Vodní toky Šumavy jsou jednou z nejvýznamnějších oblastí výskytu vydry říční v ČR. Pro Šumavu významnými druhy jsou rys ostrovid, tetřev hlušec, datlík tříprstý, sýc rousný nebo kos horský. I přes silný úbytek během posledních několika desítek let na Šumavě populace tetřeva hlušce i tetřívka obecného zatím přežívají. Populace tetřeva hlušce na Šumavě je jedinou životaschopnou populací tetřeva v ČR a proto je i velmi citlivá na rušení. Na území NP a CHKO Šumava je možné pozorovat až tři druhy orlů. I v dnešní době jsou tito kriticky ohrožení dravci pronásledováni. Nebezpečí pro tyto ptáky představují hlavně otrávené návnady v podobě mrtvých zvířat, která jsou předkládána na újedištích, jimiž se orli převážně v zimním období přiživují či ilegální odstřel. Mezi vyhubené savce šumavských hvozdů patří například medvědi (poslední zastřelen v roce 1856). Původně již ve středověku byli vyhubeni velcí kopytníci zubr a los. V posledních letech byli opět uměle vysazen jelen, rys ostrovid, kočka divoká a další drobné šelmy. Dnes je nejznámější šumavskou šelmou v 80. letech 20. stol. úspěšně vysazený rys ostrovid. Myslivci na území NP pečují o velké druhy kopytníků, především jelena lesního. Pravděpodobně od roku 2007 můžeme hovořit o trvalém usazení bobrů na území NP a CHKO Šumava.

Endemity.

Mimo zřejmě vyhynulého hořečku mnohotvarého pravého (Gentianella praecox subsp. praecox) se na území Šumavy vyskytují čtyři endemity: oměj šalamounek ("Aconitum plicatum"), hořeček mnohotvarý český ("Gentianella praecox" subsp. bohemica), zvonečník černý ("Phyteuma nigrum") a na Horské Kvildě popsaný prstnatec májový rašelinný ("Dactylorhiza majalis" subsp. turfosa). V karech žije endemický střevlík Šumavy "Oreonebria castanea sumavica".

Glaciální relikty.

Glaciální relikty jsou zbytkem tundry, postupující do střední Evropy v období doby ledové s od severu sem pronikajícím pevninským ledovcem. Na Šumavě jsou těmito zbytky především nemnohé druhy vrchovištní květeny a některé druhy rostoucí v ledovcových karech.

Invazivní rostliny na území NP.

Výskyt bolševníku velkolepého (v oblasti Šumavy) je podle zprávy MŽP (z r.1998) v podstatě pod kontrolou. "…Invazí lupiny mnoholisté je zasažena většina Šumavy, na některých lokalitách již tvoří dominantu a mění celkový ráz místní vegetace,…" Aby byla lupina mnoholistá ("Lupinus polyphyllus") zcela vyhubena, jsou plánovány 3-5 let vytrhávání, či kosení. Je očekáváno, že ruční vytrhávání, bude třeba opakovat 3 roky, aplikovat herbicid Roundup, použít pokos větších ploch, případně spásání. Na ošetřených plochách je docela zřetelné, že lupina na kosených plochách brzy opět nakvétá a rychle regeneruje, ale na plochách ošetřených herbicidem pomalu skomírá.

Vliv průmyslu a zemědělství v NP Šumava.

V důsledku sklářství na Šumavě docházelo k rozsáhlému odlesňování a zjednodušení skladby lesa. Stejný efekt měl rozvoj lesnictví. Zde docházelo ke změně skladby lesa výsadbou užitkového smrku i na zcela nevhodných lokalitách. Původní porosty byly změněny na stejnověké lesní plantáže dřevařských společností. Následné pastevectví s převážně umělou výsadbou způsobilo opakované rozpady biocenóz. O kůrovcových kalamitách jsou vedeny záznamy od 19. století.  Území dnešního národního parku bylo průmyslem ovlivněno jen minimálně. V minulosti sem okrajově zasahoval zlatonosný kašperohorský revír využívaný pravděpodobně již od doby Keltů až do 19. a 20. století. Rýžování a těžba zlata probíhaly v okolí Rejštejna − v povodí Otavy a jejího přítoku Losenice. Díky těžbě dřeva a křemitého písku na území parku vznikaly sklárny (Hůrka, Prášily, Filipova Huť, Zlatá Studna, Antýgl) a dřevovýroba (Modrava, Stožec, Nová Pec). V období druhé světové války byla ve Františkově vybudována (zčásti podzemní) továrna firmy Messerschmitt na díly k stíhacím letounům Me 109 a později Me 262. Na budování továrny pracovali ruští a francouzští zajatci, později Belgičané, Poláci a Ukrajinci. Podle některých tvrzení je místem, kde byly ukryty cennosti a dokumenty říšských úřadů. NP Šumava nepovažuje podzemní výzkumné práce na zpřístupňování podzemní továrny za ohrožení pro prostředí v NP.  Zemědělství zaujímá relativně významnější postavení než průmysl. Jsou zde vhodné podmínky k chovu skotu a pícninářství. Významné je lesní hospodářství.

Osídlení.

Z důvodu nepříznivých přírodních poměrů zůstávalo území NP Šumava dlouho neosídleno. Existují ovšem stopy osidlování předhůří Šumavy Kelty a stopy činnosti Keltů na Šumavě.

Obří hrad.

V době halštatské (8. až 5. století př. n. l.) byla v předhůří Šumavy vybudována četná hradiště: Sedlo u Albrechtic, Věnec u Lčovic, Jámy u Mičovic, Hrádek u Třebánic a Raziberg u Boletic. Rovněž v této době bylo v předsunuté poloze, přímo uprostřed šumavského hvozdu, postaveno i hradiště Obří hrad u Nicova. Je položeno na skalní ostrožně hory Valy v nadmořské výšce mezi 970,8 až 985 m. Cesta k akropoli vede přes předhradí a jeho val. Akropole byla opevněna zdvojenými kamennými hradbami. Obří hrad je nejvýše položené keltské hradiště v Čechách. Podle archeologických nálezů (respektive jejich absence) zřejmě nebylo trvale obydleno, nejspíš kvůli drsnému horskému klimatu. Důvod stavby hradiště na tomto špatně dostupném a téměř neobydleném místě je zatím nejistý. Nelze vyloučit, že hradiště mohlo sloužit ke konání náboženských obřadů. Kamenné valy Obřího hradu jsou patrné hned na několika místech, v centrální části je zachován jakýsi oltář či obětiště. Z hradiště byl daleký výhled do údolí. Ve středověku byl na 6 km vzdáleném vrchu postaven hrad Kašperk k ochraně zlatonosných vodních toků a obchodních stezek vedoucích tudy na jih. Hradiště Obří hrad bylo prohlášeno za kulturní archeologickou památku. Památka Obří hrad je součástí naučné stezky "Keltové", provozované NP Šumava.

Trvalé osídlení.

Území NP Šumava náleží do dvou krajů − Plzeňského kraje a Jihočeského kraje a do tří okresů – Klatovy, Prachatice, Český Krumlov. Je řídce osídleným územím. V současnosti je na území NP pouze 9 obcí (Prášily, Srní, Rejštejn, Modrava, Horská Kvilda, Kvilda, Strážný, Stožec a Nová Pec), ve kterých trvale žije 2000 obyvatel. Obce v NP však metodiky Správy NP vnímají jako silné ovlivnění svého rozvoje.  Zásadní význam pro utváření osídlení na území národního parku měla novější kolonizace v 17. a 18. století. V roce 1848 bylo zrušeno poddanství a oblast byla rozdělena do okresů – Klatovy, Prachatice, Sušice a Vimperk. Při vzniku ČSR došlo k několika pokusům Němců o odtržení části Šumavy. Roku 1938 byla smlouvou mezi Francií, Británií a Německem, nazývanou Mnichovská dohoda, odtržena mimo jiných oblastí i značná část Šumavy a Pošumaví a připojena k Velkoněmecké říši, což bylo zdůvodněno vyšším počtem obyvatel hlásících se k německé národnosti. Po konci 2. světové války dochází k opětnému připojení území, k vysídlení Němců do Německa a Rakouska a k znovuosidlování Šumavy obyvateli převážně české národnosti a opět jejich následnému vysidlování z oblasti hranic a vojenského prostoru při vzniku "železné opony". Budovy byly srovnány se zemí a z širokého prostoru kolem hranic se stala neobydlená oblast, kde byl prakticky zákaz vstupu. Jakákoliv činnost člověka tak zde byla omezena, což do politických změn roku 1989 ochránilo přirozené přírodní procesy.

Výstavba v NP.

Správa NP Šumava se pokouší doporučovat, jak by měla vypadat architektura nových staveb na Šumavě, a vytvořila předpis pro šumavský krajinný ráz a architekturu. S nápadem najít co nejobjektivnější pravidla pro tvorbu kulturní krajiny přišli v Hartmanicích v roce 2007 starostové šumavských obcí. Správa NP Šumava se nyní záměr pokouší realizovat. Sídla nebo části sídel byly rozděleny do kategorií podle krajinářské hodnoty a byly vytvořeny urbanistické a architektonické rukověti. Tyto příručky navázaly a rozpracovaly podobné obsažené v Územní studii Šumavy vytvořené Jihočeským krajem. Výsledky mapování a rukověti jsou vydány v knižní publikaci Krajinný ráz Šumavy a stručně v letáku Krajina Šumavy.  Zásady pro územní řízení a stavební činnost v NP jsou obsaženy ve zřizovacím předpisu NP Šumava. Investoři a projektanti staveb jsou povinni dbát, aby architektonické řešení staveb nebo jejich změn navazovalo na charakter národního parku a jeho stavební tradice z hlediska estetického začlenění staveb do krajiny. Zákon o ochraně přírody a krajiny z roku 1992 upravil ochranu krajinného rázu, kterým se rozumí zejména přírodní, kulturní a historická charakteristika určitého místa či oblasti, a je chrání tak NP Šumava před činností snižující jeho estetickou a přírodní hodnotu. Regulace se tak nyní týká i koeficientu zastavění pozemku, výšky zástavby, použitých materiálů, typu a sklonu střechy či typu a barvy střešní krytiny. Úpravy jsou údajně splnitelné běžnou stavbou, doporučené vzory mají charakter historických staveb.  V katastrálním území Filipova Huť byla v lese vystavěna vila pro miliardáře Zdeňka Bakalu, která podle některých názorů narušuje krajinný ráz. Faktem je, že i v roce 2011 v katastrálním území Horská Kvilda a Filipova huť byla například rozhodnutím stavebního oboru MÚ Kašperské hory povolena třípodlažní 8,5 metrů vysoká (výška z úrovně 1. patra) novostavba rodinného domu.

Turistika.

Šumava lákala romantické duše již od 18. století, kdy lze zaznamenat první výpravy prosekávající si cesty šumavskými pralesy. Turistika se zde rozvíjí od 19. století. NP Šumava je turisticky přitažlivý především v letní a zimní sezóně. Turisté jsou povinni dodržovat návštěvní řád. Národní park má unikátní přírodu zachovat – nejen pro ni samotnou, ale také proto, aby ji mohli i nadále obdivovat turisté, kterých sem každoročně přijíždějí dva miliony.  Po zrušení vojenského pásma a pohraničního pásma na Šumavě je zpřístupněna oblast zčásti neporušené krajiny. Turisté zde mohou nalézat zbytky vesnic, které se staly součástí hraničního pásu, či střelnice a byly zničeny při vojenských cvičeních, stejně jako obdivovat faunu a flóru, která v takových místech zůstala po půl století mnohdy bez vlivu člověka. Mezi negativní vlivy turistického ruchu patří zejména nová výstavba, znečišťování a devastace přírody, škody způsobené nezodpovědným provozem motorových vozidel, bezohledné ničení kulturních památek.  Záměrem turistického průmyslu je v budoucnu dovybudování kvalitních sjezdovek, podobně jako například v Krkonoších a Jeseníkách, které mohou přinést chudým obcím i cenné devizy prostřednictvím zahraničních turistů. Uvažovalo se například o výstavbě lyžařského areálu na Smrčině a sousedním Hraničníku. Plánovaná výstavba nových sjezdovek se stala nejen terčem kritiky aktivistů, ale je také médii prezentována i jako politická objednávka přímo od prezidenta ČR V. Klause."Rád bych řekl, že to otevře i některé lyžařské sjezdovky, ale … on vůbec nemohl pochopit, že mne baví více ty sjezdovky, takže mám skoro strach, že v tomto smyslu to nic takového nepřinese." řekl prezident na otázku zda Jan Stráský, od roku 2011 prozatímní ředitel Správy NP Šumava, může uvolnit nové turistické nebo lyžařské projekty.

Turisticky vyhledávané lokality.

Oblast národního parku patří mezi turisty k těm velmi populárním. V létě se turistický ruch soustřeďuje především do oblasti šumavských jezer, slatí v okolí Modravy, Kvildy a Borových Lad, k pramenu Vltavy, na Poledník, do Povydří a blízkého Srní a do oblasti Nové Pece. Horní tok Vltavy je též oblíben vodáky. V zimě je pak pro lyžaře nejzajímavější Modrava a Kvilda.

Naučné stezky NP.

Zřizovatelem naučných a poznávacích stezek je Správa NP Šumava  Venkovní expozice

Národní park Šumava je lesnaté území v České republice, na kterém je ustanoven zvláštní režim ochrany životního prostředí. Status parku upravuje zákon č. 114/1992 Sb. o ochraně přírody a krajiny. NP Šumava je největší ze čtyř národních parků (68 064 ha) České republiky. Hlavním předmětem ochrany jsou jedinečná nerušeně se vyvíjející biologická společenstva. Mimo horských smrčin a pralesních porostů jsou nejvýznamnější slatě, rašeliniště a karová jezera. Šumavský národní park je součástí Chráněné krajinné oblasti Šumava. Na území NP bylo vyhlášeno 24 státních přírodních rezervací a jiných maloplošných chráněných území.

The Šumava National Park (, usually shortened as NP Šumava), or Bohemian Forest National Park, is a national park in the South Bohemian regions of the Czech Republic along the border with Germany (where the smaller adjacent Bavarian Forest National Park lies) and Austria. They protect a little-inhabited area of the mountain range of the same name, the Šumava or Bohemian Forest.  The Šumava National Park forms about two-thirds of a former protection known as Protected Landscape Area of Šumava, or simply Šumava PLA, established in 1963. In 1990, the area was designated as a UNESCO biosphere reserve, and in 1991 it was changed to national park status.  The Bohemian Forest () mountain range is covered by the most extensive forest in Central Europe, whose natural composition was, however, changed and today spruce plantations prevail in most of the area. In many places non-native spruce varieties were planted. These are not well adapted to the harsh local climate and are therefore susceptible to a range of elements, such as strong winds (e.g. in the 1980s or recently at the beginning of 2007) and bark beetle ("Ips typographus"). Numerous large plateaux with raised peat bogs, glacial lakes and remnants of primeval forests (e.g. Boubín) complete a mosaic of habitats which are little disturbed by human settlements as most of the predominantly German-speaking inhabitants were expelled after World War II, and the area became a part of the deserted zone along the Eastern Bloc border. Since the 1970s there has existed a stable population of lynxes.  Originally, a large landscape protected area was declared on 27 December 1963 covering most of the Bohemian Forest. On 20 March 1991 the most valuable part of the area was declared a national park, with the rest of the landscape protected area serving as its buffer zone.


Kteří živočichové opylují.

Spektrum opylovatelů je velmi široké, ale ve skutečnosti mezi nejvýznamnější opylovatele patří hmyz (entomogamie). Známe však i další skupiny, jako jsou ptáci (ornitogamie), letouni (chiropterogamie), vzácně i jiní savci nebo dokonce měkkýši (malakogamie).

Hmyz.

Opylování hmyzem se nazývá entomogamie čili hmyzosnubnost. Mezi hmyzí opylovatele řadíme hlavně řád blanokřídlí, k němuž patří např. včely včetně rodů "Melipona" a "Trigona" (tzv. bezžihadlové včely) či čmeláci. Dalšími významnými hmyzími opylovateli jsou motýli, dvoukřídlí (např. pestřenky) a brouci. Právě brouci jsou pravděpodobně vůbec nejstaršími opylovateli. Poslední skupinou opylujícího hmyzu jsou vzácně i třásněnky.

Ptáci.

Druhou významnou skupinou opylovatelů jsou ptáci, opylování jejich přičiněním se nazývá ornitogamie. Známe asi 1500 druhů opylujících ptáků. Známá je zejména skupina kolibříků, dále však opylují i strdimilové, medosavkovití, květozobovití a šatovníkovití. Opylování ptáky je nejčastější v tropech, ale někteří kolibříci se dostávají až na Aljašku.

Savci.

Ze savců opyluje zejména 30 rodů netopýrů a několik druhů kaloňů, kterýžto mechanismus se nazývá chiropterogamie. Opylují zejména v tropech a bývají vybaveni až osmicentimetrovým jazykem.  Z ostatních savců opylují někteří vačnatci (např. possum medosavý). I někteří hlodavci mohou opylovat. Vůbec největším opylovačem je však madagaskarský lemur vari, který má na výšku i přes 1 metr. Někdy však uměle opyluje rostliny i člověk.

Další skupiny.

Někdy opylují i plazi, zejména na ostrovech. Známý je například pagekon (Hoplodactylus). Navštěvují květy kvůli pylu i nektaru. Tyto ještěrky opylují například rostlinu železnec ("Metrosideros excelsa").  Vzácně opylují i někteří měkkýši, což se nazývá malakogamie. Z nich známe několik druhů slimáků, kteří požírají masitou bliznu a pyl jim ulpívá na těle.

Lákadla pro opylovatele.

Živočichové samozřejmě neopylují z dobrého rozmaru, ale proto, že jim z tohoto vztahu plynou jisté výhody. Nejčastěji je tou odměnou pyl nebo nektar rostlin. Pyl je energeticky bohatý, obsahuje zejména lipidy a cukry. Nektar je sladká šťáva s vysokým obsahem vody a v ní rozpuštěných cukrů. Tvoří se v nektaríích, a to zejména uvnitř květu.  Rostliny se přizpůsobují na své opylovače, lákají je a různým způsobem zvyšují efektivitu symbiotického vztahu. Na každou skupinu opylovačů však platí něco jiného.

Květy opylované hmyzem.

Každá skupina opylujícího hmyzu se soustředí na určitý typ květů. Brouci oceňují velké, mohutné a otevřené květy s velkým množstvím pylu. Včely mají rády květy s nasládlou vůní a s přistávacími plochami, nejčastěji zvonovitého nebo trubkovitého tvaru. Noční motýli se soustřeďují na barevně nevýrazné nebo jasně bílé květy, které voní a často vybíhají v ostruhu. Mouchy preferují temně červené květy s pachem hnijícího masa - v tomto případě se však nejedná o mutualismus, ale o podfuk na mouchy, které chtějí naklást svá vajíčka.

Květy opylované obratlovci.

Květy, které opylují ptáci, jsou většinou velké s velkým množstvím nektaru, velmi barevné - většinou červené až oranžovočervené. Netopýří květy nejsou nápadně zbarvené, ale často zase voní zralým ovocem. Někdy opylují ptáci a netopýři tzv. kauliflorní květy, které vyrůstají přímo z kmene (jsou tedy přístupnější i větším živočichům). Květy opylované plazy mají často výraznou vůni, jsou robustní, ale nepříliš barevné.

Zvláštní lákadla.

V chladných oblastech je lákadlem tepelně izolované prostředí uvnitř květu. Tím jsou známá např. květenství rostliny "Saussurea", "Crocus", ale zejména áronovitá rostlina "Dracunculus vulgaris". Ta dokáže ohřát vnitřek květu až o 22 stupňů.  Někdy rostliny lákají i zvukem, jako například liána "Mucuna holnotii". Ve skutečnosti pavéza této rostliny odráží echolokační signály netopýrů.

Opylovač je rostlina, která je svým pylem schopna opylit (oplodnit) jinou rostlinu a to pomocí opylovatele. Tyto rostliny nazýváme cizosprašné. Naproti tomu samosprašné rostliny jsou schopné opylení vlastním pylem a nejsou tak závislé na práci opylovatelů.  Opylovatel je živočich, který umožňuje opylení, tj. přenáší pyl z jedné rostliny na druhou, respektive z prašníků jedné rostliny na bliznu jiné rostliny. Opylovatelé se uplatňují zejména u krytosemenných rostlin.  Z ekologického hlediska se vztah mezi opylovatelem a rostlinou jeví jako mutualismus, tedy oboustranně prospěšný symbiotický vztah. Rostliny totiž poskytnou živočichům pyl nebo nektar, a opylovatelé "na oplátku" rozšiřují jejich pyl na jiné rostlinné jedince téhož druhu, čímž umožňují oplodnění rostlin.  Z hlediska rostlin je způsob šíření pylu zván zoogamie.  V zahradnické terminologii (ovocnářství) je opylovač rostlina, která je svým pylem schopna opylit (často pomocí hmyzu který je pak správně nazýván jako opylovatel) rostlinu, která není schopna se opylit sama (je cizosprašná). U slivoní je příkladem Althanova renklóda, pro kterou je vhodný opylovač například Zelená renklóda, u hrušek bývá uváděno vhodné vzájemné opylení u odrůd Děkanka Robertova a Neliska zimní. V pomologických článcích bývají často uváděny konkrétní odrůdy vhodné k opylení dané odrůdy. Tyto seznamy mají význam zejména pro velkovýsadby a uvádějí v praxi ověřené opylovače, ale nevylučují možnost kvalitního opylení jinými odrůdami, které se v zahrádkářských výsadbách běžně vyskytují.

A pollinator is an animal that moves pollen from the male anther of a flower to the female stigma of a flower. This helps to bring about fertilization of the ovules in the flower by the male gametes from the pollen grains.  Insect pollinators include bees, (honey bees, solitary species, bumblebees); pollen wasps (Masarinae); ants; flies including bee flies, hoverflies and mosquitoes; lepidopterans, both butterflies and moths; and flower beetles. Vertebrates, mainly bats and birds, but also some non-bat mammals (monkeys, lemurs, possums, rodents) and some lizards pollinate certain plants. Among the pollinating birds are hummingbirds, honeyeaters and sunbirds with long beaks; they pollinate a number of deep-throated flowers. Humans may also carry out artificial pollination.  A pollinator is different from a pollenizer, a plant that is a source of pollen for the pollination process.


Historie.

Jeho autoři se snažili tento muzikál vytvořit již v roce 1952, tento první pokus se jim však nezdařil. I jejich další pokus byl poměrně krušný a pracný, jeho původní pracovní název byl "My Fair Liza". Nynější název byl zvolen těsně před premiérou a jednalo se vlastně o pouhou slovní hříčku bez jakéhokoliv konkrétního významu.  Premiéra se konala dne 15. března 1956 v New Havenu v Mark Hellinger Theatre s Julií Andrewsovou a Rexem Harrisonem v hlavní roli. Od samého počátku se jednalo o velký divadelní hit, který byl později uveden v jedenácti různých jazycích v jednadvaceti zemích.  Filmová práva byla prodána společnosti Warner Brothers za 5,5 miliónů dolarů plus 50 procent z hrubého zisku přesahujícího 20 miliónů dolarů. Tato divadelní hra se stala v té době nejdražší divadelní hrou, která měla být v Hollywoodu zfilmována.

Děj.

Henry Higgins, arogantní a nesnesitelný profesor fonetiky (vědy o lidské řeči), se vsadí s přítelem plukovníkem ve výslužbě Pickeringem, že naučí ušmudlanou pouliční květinářku Lízu Doolittlovou výslovnosti a chování vznešené dámy. Podaří se mu to tak dokonale, že jeho žákyně okouzlí londýnskou smetánku, jako kdyby ani nebyla Angličanka, ale spíše Maďarka. Skoro se zdá, že Higgins pomohl Líze překonat propast mezi spodinou, kam ji zařazovala její výslovnost a intonace (londýnské nářečí cockney), a nejvyššími společenskými vrstvami. Higgins však ve svém pedantství nepostřehne, že při jeho fonetickém experimentu Líza vyspěla ze zaostalého děvčete v ženu vědomou si své lidské ceny, toužící po plném citovém životě a hotovou přes všechnu svou vzpurnost a prostořekost věnovat svou lásku svému osvoboditeli. Higgins se však její lásku zdráhá přijmout, a tak závěr hry zůstává otevřený. V některých provedeních, např. v brněnském provedení, muzikál končí happy endem, kdy si profesor uvědomí, že si k Líze přece jenom vybudoval nějaký vztah.

Původní newyorské obsazení.

V původní hře na Broadwayi hráli:  Živá nahrávka písní a hudby z této původní verze byla nahrána na gramofonové desky a později byla vydána i na kompaktním disku.

My Fair Lady (ze Zelňáku).

Hru má mimo jiná divadla v České republice na repertoáru Městské divadlo Brno. Děj muzikálu se neodehrává v Anglii, nýbrž v Brně – proto název "My Fair Lady (ze Zelňáku)". „Zelňákem“ je myšlen Zelný trh. S tímto posunem místa se změnila i jména hlavních postav – z Lízy Doolittlové se stane Líza Ďulínková nebo z profesora Higginse se stane Jindřich Hradský. Představení se odehrává na Činoherní scéně divadla a jeho délka činí 3 hodiny a 20 minut s jednou dvacetiminutovou přestávkou.  Stanislav Moša spolu s Otou Ornestem museli původní "My Fair Lady" značně krátit. Odstraněna byla velká část světonázorových výkladů Doolittlových a také dlouhé Higginsovy monology. Většina monologů byla přenesena do písní.

Filmová verze.

Muzikál má svoji proslulou filmovou adaptaci společnosti Warner Brothers z roku 1964, která získala osm Oscarů včetně ceny za režii pro George Cukora – viz článek My Fair Lady (film, 1964).

My Fair Lady je americký divadelní muzikál z roku 1956 s libretem, které napsal Alan Jay Lerner, a s hudbou Frederica Loewa. Jeho předlohou byla divadelní hra G. B. Shawa "Pygmalion", která svůj námět čerpá ze starověkých řeckých bájí. Na Broadwayi se tento muzikál hrál od roku 1956 do 1962 a celkový počet repríz dosáhl 2717.  V českém překladu Oty Ornesta měl tento muzikál premiéru v roce 1964 v pražském Hudebním divadle Karlín; režie Leo Spáčil a Rudolf Vedral, hlavní roli Lízy Doolittlové alternovaly Věra Macků a Věra Vlková, dále hráli: Miloš Zavřel / Jiří Vala (prof. Higgins), Otomar Korbelář (plukovník Pickering), Jiřina Steimarová (paní Higginsová), Ivo Gübel / Josef Beyvl (A. Doolittle), Karel Fiala / Milan Chladil (Freddy) ad.

My Fair Lady is a musical based on George Bernard Shaw's 1913 play "Pygmalion", with book and lyrics by Alan Jay Lerner and music by Frederick Loewe. The story concerns Eliza Doolittle, a Cockney flower girl who takes speech lessons from professor Henry Higgins, a phonetician, so that she may pass as a lady. The original Broadway and London shows starred Rex Harrison and Julie Andrews.  The musical's 1956 Broadway production was a notable critical and popular success. It set a record for the longest run of any show on Broadway up to that time. It was followed by a hit London production, a popular film version, and many revivals. "My Fair Lady" has been called "the perfect musical".


Původ.

Dle úředních dokumentů byl jejím otcem pařížský měšťan Francois Poisson a matkou Luisa-Madelein La Motte (za skutečného otce je ale některými historiky považován finančník Charles-Francois Paul Le Normant de Tournehem). Otec Francois Poisson pocházel z chudé tkalcovské rodiny z kraje Haute-Marne, ale stal se z něj zdatný obchodník, zásobovatel francouzské armády a spolupracovník bratrů Pârisových. V roce 1718 se podruhé oženil a jeho manželkou se stala Luisa-Madelein La Motte, dcera obchodníka s obilím, který rovněž spolupracoval s vlivnými obchodníky bratry Pârisovými.  Až do svatby se Luisa-Madelein živila jako tzv. "une femme galante" („společnice“ pro muže z vyšších společenských kruhů), ale bylo třeba chránit čest rodiny a tak se ji snažili co nejrychleji provdat. Manželství s Francoisem Poissonem z ní mělo učinit váženou ženu, ale ona se údajně i nadále věnovala své původní „kariéře“. Rodinné finanční poměry novomanželů byly den ode dne lepší a roku 1721 se narodila jejich první dcera Jeane-Antoinetta, budoucí madame de Pompadour. Vzdělání získala Jeane-Antoinetta v klášteře voršilek v Poissy, kam ji její otec umístil v době, kdy měl velké obavy z budoucnosti. Od roku 1727 byl totiž Francois Poisson stíhán jako dlužník a utekl do Německa, kde i nadále spolupracoval s bratry Pârisovými, což mu zajistilo živobytí. Do finančních těžkostí se ale dostala jeho žena, která s oběma dětmi, s Jeane-Antoinettou a jejím mladším bratrem Abelem Francoisem, zůstala ve Francii. Majetek rodiny zabavili věřitelé a bylo nutné propustit služebnictvo a přestěhovat se do levného bytu. Krize však netrvala dlouho. Manželem opuštěné Luise-Madelein přispěchal na pomoc její milenec a úspěšný finančník Charles-Francois Paul Le Normant de Tournehem (onen údajně skutečný otec malé Jeane-Antoinetty).  Když se matčina finanční situace trochu zlepšila, vrátila se Jeane-Antoinetta z kláštera domů. Luisa-Madelein požádala o manželskou rozluku s Francoisem Poissonem, soud jí vyhověl a dokonce jí vrátil část zabaveného majetku bývalého manžela.

Vzestup.

Charles-Francois Paul Le Normant de Tournehem se postaral o další budoucnost Jeane-Antoinetty, která jej oslovovala „strýčku“. „Strýček“ de Tournehem zřejmě financoval její soukromou výuku. Učila se zpívat, hrát divadlo, hrát na hudební nástroje, tančit, intenzivně se vzdělávala v oblasti literatury, kterou po celý život milovala. Mladá a velmi krásná Jeane-Antoinetta Poisson se díky de Tournehemovi stala i pravidelnou návštěvnicí předních pařížských salonů, kde se setkala s nejvlivnějšími osobnostmi tehdejší kultury a umění. V roce 1736 se vrátil její otec z Německa a opět navázal s rodinou styky. Na další události už ale neměl žádný vliv. Charles-Francois Paul Le Normant de Tournehem se rozhodl provdat Jeane-Antoinettu Poisson za svého synovce Charlese-Guillauma d'Etiolles. Svatba proběhla 9. března 1741.

Madame d'Etiolles.

Sňatkem s Charlesem-Guillaumem d'Etiolles se měšťanská dcera Jeane-Antoinetta Poissonová stala příslušnicí nižší šlechty. Se svým manželem žila na panství Etiolles, které leželo na okraji královských hvozdů u Sénartu, v údolí Seiny. Finančně se o novomanžele postaral Charles-Francois Paul Le Normant de Tournehem, který ustanovil svého synovce a jeho manželku za své budoucí dědice. Přesně devět měsíců po svatbě se manželům narodil syn, který ale brzy zemřel. Další dítě se narodilo až roku 1744, byla to dcera Alexandrina. Mladá novomanželka Jeane-Antoinetta d'Etiolles vedla bohatý společenský život. Žila v Etiolles a v Paříži, navštěvovala divadla, chodila na plesy a večírky, hostila významné umělce i finančníky. Na svém venkovském sídle v Etiolles vybudovala zámecké divadlo a často v něm i účinkovala. Byla údajně výbornou herečkou a zpěvačkou.

Králova milenka.

Do blízkosti krále Ludvíka XV. se mladá Jeane-Antoinetta d'Etiolles dostala několikrát, jelikož král v blízkosti jejího panství často lovil a zval pak šlechtu z blízkého okolí na krátká setkání v přírodě. Už během těchto setkání krále zaujala a v tomto zaujetí byl ještě podporován některými lidmi ze svého okolí, nejvíce asi svým komorníkem Binetem, který byl příbuzným Jeane-Antoinetty. Osudovou událostí se ale stala zřejmě až svatba králova syna na počátku roku 1745, kdy se během slavnostního plesu král a Jeane-Antoinetta poznali blíže. Události nabraly spád a už v dubnu roku 1745 byla Jeane-Antoinettě přidělena v královském paláci ve Versailles soukromá komnata. Každá žena, která se měla stát součástí královského dvora se ale musela nejprve podřídit formální proceduře a stát se dvorní dámou královny nebo některé z princezen. Podmínkou byla příslušnost k vyšší šlechtě. Charles-Francois Paul Le Normant de Tournehem tedy donutil na královo přání svého synovce, aby souhlasil s rozlukou manželství. Charles-Guillaum d´Etiolles byl v šoku, zuřil a vyhrožoval sebevraždou, ale nakonec se podvolil. Jeane-Antoinettě už nestálo nic v cestě. Král vykoupil tehdy uvolněný titul a jméno de Pompadour a od prince de Conti odkoupil i zámek Pompadour. Vše pak daroval své milence Jeane-Antoinettě. 14. září 1745 byla Jeane-Antoinetta, nově markýza de Pompadour, konečně oficiálně představena u královského dvora. Královna ji přijala kupodivu velmi vlídně, ale během ceremoniálu došlo k drobnému problému, když za odcházející markýzou de Pompadour vyplázl králův syn jazyk, aby dal najevo svůj odpor k otcově milence. Za tento prohřešek se jí pak musel samozřejmě omluvit, což bylo pro hrdého dauphina dost potupné. Markýza de Pompadour žila od této chvíle ve velkém bytě ve druhém patře paláce ve Versailles. Nadále se věnovala svým oblíbeným činnostem, zpěvu, tanci, herectví a četbě, navštěvovala divadla a salóny. Vzdělávala se ale také v oblasti politiky, jelikož chtěla vědět vše o politickém systému ve své zemi a také o historii královského rodu svého královského milence. Postarala se také o své blízké. V první řadě o svou nemocnou matku, o otce, jehož jméno král očistil, zaplatil za něj dluhy a učinil z něj pana de Vandières et de Marigny, a především o Charlese-Francoise Paula Le Normant de Tournehem, který se stal na její přímluvu správcem královských budov. Nástupcem v této funkci se pak stal její bratr Abel Francois Poisson, z něhož se stal markýz de Marigny. Jeane-Antoinetta měla od počátku na krále velký vliv ve vnitropolitických otázkách. Vyhověla dlouholetým přátelům své rodiny, kterými byly obchodníci bratři Pârisové, a podařilo se jí přemluvit krále, aby zbavil funkce generálního kontrolora financí Philiberta Orryho.  Markýza de Pompadour se také snažila vycházet co nejlépe s královnou Marií Leszczyńskou a dokonce donutila krále, aby se ke své ženě choval ohleduplněji a více se jí věnoval. Královna a její děti přesto markýzou pohrdali a často jí dávali slušnou formou najevo, že není nic víc než cizoložnice a měšťanská dcera. Z jejího vlivu ale uniknout nemohli. Právě na popud neoblíbené markýzy de Pompadour a jejího spojence u dvora, Mořice Saského, se druhou dauphinovou manželkou stala Marie Josefa Saská.

Štědrá podporovatelka věd a umění.

Markýza de Pompadour získala za svůj život značné jmění. Kromě panství a zámku Pompadour jí král věnoval i zámeček Crécy v Normandii, na jehož zvelebení vynaložila své vlastní peníze a později jej nechala k užívání svému otci. Za svůj život si pořídila i další zámky a paláce a seberealizaci našla v jejich úpravách a přestavbách. Sbírala sochy, obrazy a různé kuriozity, zřídila si rozsáhlou knihovnu, věnovala se charitativní činnosti, podporovala církev a organizovala na svých panstvích sňatky dívek, kterým dávala věno, aby se mohly provdat. Na svých zámcích pořádala divadelní představení, balety a opery. V letech 1747–1750 organizovala také řadu divadelních představení v malém divadle ve Versailles, určeného jen pro čtrnáct diváků, které vybíral sám král. Markýza si tu často zahrála některou z hlavních rolí. Aktivně se věnovala také výtvarnému umění. Malovala, vyráběla šperky, věnovala se kovorytectví, vyřezávání do dřeva a tiskařství. V zahradách svých zámků a paláců pak pořádala slavnosti a zábavy všeho druhu pro rozptýlení krále. V roce 1748 koupila v Paříži Elysejský palác, který přestavěla. Jejím nejmilejším zámkem byl Bellevue, který nechala vystavět nedaleko Meudonu u Seiny. V roce 1760 si markýza koupila své poslední sídlo Ménars na břehu Loiry. Většinu života ale prožila ve Versailles.  Markýza de Pompadour také finančně podporovala vydávání slavné Encyklopedie, třebaže se tím vystavovala hrozbě královy nemilosti, který měl k tomuto projektu velkou nedůvěru. Nejen finanční pomoc nabídla často i svým přátelům z řad umělců – mezi její oblíbence patřil třeba Voltaire nebo Jean Jacques Rousseau. Bez její štědrosti a vlivu by dnes také nestála budova École Militaire, vojenské akademie na Martově poli. Markýza rovněž přesvědčila krále, aby investoval do nepříliš úspěšné porcelánky ve Vincennes, která se později přestěhovala do Sèvres, a postupem času se z ní stala světoznámá výrobna značkového, vysoce kvalitního porcelánu. Markýza spolu s králem přesvědčila dvořany a šlechtu, aby od této chvíle nakupovali jen tento nový francouzský porcelán ze Sévres. Památkou na markýzu dodnes zůstává název sytě světle růžové barvy na barvení porcelánu známé jako "rose Pompadour"; proslulý je také typ malé společenské kabelky, zvaný hovorově "pompadúrka".

Poslední léta.

Po celých devatenáct let, kdy žila markýza de Pompadour ve Versailles, se musela potýkat s řadou intrik. Mnozí dvořané jí nikdy neodpustili její nízký společenský původ a také vliv, který měla na krále. Pohrdání pociťovala i ze strany královy rodiny. Přesto dokázala tuto nepřízeň osudu zvládat a po celou dobu svého života ve Versailles byla nejbližší přítelkyní Ludvíka XV. Jejich milenecký poměr skončil zřejmě někdy kolem roku 1750, jelikož tehdy ji král veřejně označil za „chladnou“. V tom období také trpěla častými gynekologickými zdravotními problémy, což mileneckému vztahu také neprospělo. Král začal vyhledávat milostná dobrodružství s jinými dámami u dvora, ale markýza se tím příliš neznepokojovala. I přesto, že už s králem neudržovala fyzicky milostný poměr, zůstávala i nadále jeho nejbližší důvěrnicí. V roce 1754 se dožila hned několika tragických událostí. 15. června zemřela její milovaná dcera Alexandrina a o deset dní později otec Francois Poisson. Po dceřině a otcově smrti se její zdravotní stav zhoršil, trpěla bušením srdce, závratěmi a také psychicky na tom nebyla nejlépe. Začala se více věnovat náboženskému životu, postila se a na svém sídle v Crécy založila nemocnici s lékárnou. Napsala také papeži, že její cizoložné styky s králem ustaly a ona tedy žádá o to, aby mohla přijímat svátost oltářní.  Papež odmítl. 5. 1. 1756 byl na krále Ludvíka XV. spáchán atentát, když se ho pokusil dýkou zabít Robert Damiens. Král byl zraněn, ale přežil. Markýza de Pompadour se marně snažila dostat do komnat ke zraněnému králi, ale králův syn se rozhodl využít této situace a vyhnat markýzu od dvora. Po strážci pečeti a ministru námořnictva Machaultu d'Arnouville vzkázal dauphin markýze, aby opustila Versailles. Situaci ale zachránil sám král, který asi týden po atentátu sešel ze svých komnat k markýze a omluvil se jí za to, že pro ni po celou dobu nenechal poslat, aby mohla být po dobu léčení s ním. Machaultu d'Arnouville se markýza pomstila tak, že donutila krále, aby ho zbavil všech funkcí.  Tvrdě se vypořádala i s řadou svých dalších nepřátel, kteří museli odejít z Versailles. Pozice markýzy de Pompadour byla opět posílena. Zasahovala do diplomatických jednání během sedmileté války, měla vliv na to, že francouzské armádě velel její přítel princ de Soubise, iniciovala tajná setkání francouzských a rakouských diplomatů. Vina za veškeré válečné neúspěchy a finanční krize pramenící z vedení války byla lidem dávána právě jí, což ji velmi trápilo. Až takový vliv na tehdejší politické události opravdu neměla a nenávist běžných Francouzů vůči ní byla přehnaná. Kromě posměšných písní a pamfletů na svou osobu se musela smířit i s tím, že král opět věnuje stále více své pozornosti celé řadě dalších milenek. Její zdravotní stav se s postupujícím věkem stále více zhoršoval. V prosinci 1763 se setkala s Leopoldem Mozartem a jeho osmiletým geniálním synem Wolfgangem Amadeem Mozartem, které pozvala do svého Elysejského paláce.

Smrt.

29. února 1764 ji na zámku Choisy postihla těžká migréna. Dostala vysokou horečku a zápal plic, patrně jako důsledek onemocnění plicní tuberkulózou. V březnu se její stav zlepšil. 7. dubna se vrátila do Versailles a v chladném a vlhkém počasí dostala další záchvaty kašle. 13. dubna ji naposledy navštívil Ludvík XV. Zemřela o dva dny později 15. dubna 1764 ve věku 42 let. Protože ve Versailles bylo dovoleno zemřít jen osobám z královského rodu, bylo tělo mrtvé markýzy převezeno do jejího domu v Paříži. Krále její smrt těžce zasáhla a několik dní se ani nepokusil vykonávat své úřední povinnosti. 17. dubna proběhl v kostele Matky Boží ve Versailles pohřební obřad, který byl na králův příkaz proveden s poctami, které náleží vévodkyni. Po obřadu, za tmy, se pohřební průvod znovu seřadil a doprovodil markýzu na poslední cestě do pařížského kláštera kapucínek na náměstí Vendôme, kde byla pohřbena do hrobky, ve které už ležely její dcera a matka. Tato hrobka byla později za Velké francouzské revoluce devastována a v moderní době zcela zničena. Ostatky markýzy de Pompadour dnes leží někde pod rue de la Paix.

Jeanne-Antoinette Poisson, markýza de Pompadour (29. prosince 1721 – 15. dubna 1764) byla v letech 1745–1750 milenkou krále Ludvíka XV., ale i poté, co již s králem neudržovala milenecký poměr, byla stále jeho blízkou a důvěrnou přítelkyní, a to až do své smrti v roce 1764. Od svého sňatku v roce 1741 známá jako madame d'Etiolles. V roce 1745 jí francouzský král Ludvík XV. udělil titul markýza de Pompadour.

Jeanne Antoinette Poisson, Marquise of Pompadour (, ; 29 December 1721 – 15 April 1764), commonly known as Madame de Pompadour, was a member of the French court. She was the official chief mistress of Louis XV from 1745 to 1751, and remained influential as court favourite until her death.  Pompadour took charge of the king's schedule and was a valued aide and advisor, despite her frail health and many political enemies. She secured titles of nobility for herself and her relatives, and built a network of clients and supporters. She was particularly careful not to alienate the Queen, Marie Leszczyńska. On 8 February 1756, the Marquise de Pompadour was named as the thirteenth lady in waiting to the queen, a position considered the most prestigious at the court, which accorded her with honors.  Pompadour was a major patron of architecture and decorative arts, especially porcelain. She was a patron of the "philosophes" of the Enlightenment, including Voltaire.  Hostile critics at the time generally tarred her as a malevolent political influence, but historians are more favorable, emphasizing her successes as a patron of the arts and a champion of French pride. Art historian Melissa Hyde argues that the critiques of Pompadour were driven by fears over the overturning of social and gender hierarchies that Pompadour's power and influence, as a woman who was not born into the aristocracy, represented.


Historie.

Město bylo založeno v 2. polovině 13. století v souvislosti s královskou kolonizační činností jako hlavní ekonomické centrum rozsáhlého lanškrounsko-lanšperského panství. První dochovaná písemná zmínka o Lanškrouně pochází z roku 1285, kdy jej od českého krále Václava II. převzal Záviš z Falkenštejna. Od roku 1304 byl Lanškroun součástí majetku Zbraslavského kláštera, později litomyšlského biskupství (r. 1358). 8. srpna roku 1371 založil Petr Jelito, litomyšlský biskup a rodák z Dolního Třešňovce u Lanškrouna, ve městě u Dolní brány klášter augustiniánů kanovníků pro 12 řeholníků, kteří přišli z mateřského konventu v Roudnici. Odtud se řeholníci brzy přestěhovali k farnímu kostelu Zvěstování Panny Marie. Klášter byl v období renezance přestavěn na zámek v renezančním slohu. Po husitských válkách v 15. století získali Lanškroun Kostkové z Postupic. Od roku 1507 městu vládli Pernštejnové s výjimkou třinácti let, kdy město spravovali páni z Boskovic. Za vlády pánů z Postupic a poté Pernštejnů získal Lanškroun řadu významných privilegií. Dalšími vlastníky města a panství byli Hrzánové z Harasova a po bitvě na Bílé Hoře (r. 1620) připadl Lanškroun Lichtenštejnům (od r. 1622).  V době třicetileté války bylo město poničeno švédskými i císařskými vojsky. Po ní do Lanškrouna přicházeli němečtí osadníci, kteří prosadili německou správu. Od roku 1683 je městská kniha psána německy. V polovině 17. století vrcholí vědecká činnost nejvýznamnějšího lanškrounského rodáka, fyzika, matematika, astronoma, lékaře a filozofa, rektora Karlovy univerzity a zakladatele spektroskopie Jana Marka Marciho (1595–1667), po němž je pojmenováno nejen hlavní náměstí Lanškrouna, ale i kráter na odvrácené straně Měsíce. Koncem 18. století bylo město vyhlášeno městem municipálním. V polovině 19. století se stal Lanškroun sídlem okresního hejtmanství a okresního soudu a až do roku 1960 zůstal okresním městem.  Po druhé světové válce byla většina lanškrounských Němců odsunuta. Do odsunu činil podíl Němců v okrese Lanškroun více než 60 %.  Od 1. ledna 1976 do 23. listopadu 1990 příslušela k Lanškrounu Albrechtice jako místní část.

Esperanto v Lanškrouně.

Esperantisté v Lanškrouně působili již velmi brzo. Ve světové esperantské ročence z roku 1905, lze najít jméno poštovního úředníka z Lanškrouna Ignaze Schicho pod pořadovým číslem 12820.  Roku 1925 vychází ve Zprávách německých esperantistů v Československu informace o sérii fotografii na téma "Esperanto v praxi", které si mohli zájemci objednat u p. Rud. Fuchse (policisty v Lanškrouně).  Koncem roku 1928 bylo v Lanškrouně 12 členů (esperantistů) Bundes deutscher Esperantisten in der čechoslovakischen Republik.

Město Lanškroun (německy "Landskron") leží v podhůří Orlických hor, na východě Čech nedaleko historické zemské hranice s Moravou. Žije v něm obyvatel. Je zasazen v širokém údolí Moravské Sázavy, rámovaném lesnatou vrchovinou. U města se nachází soustava rybníků, sloužících dnes k rekreaci a sportovnímu vyžití.  Město má pravidelné středověké založení s hlavním čtvercovým náměstím, uprostřed kterého stojí renesanční radnice z let 1581–1582. K dalším významným památkám patří dřevěný hostinec Krčma, děkanský kostel sv. Václava, barokní kostel sv. Anny, empírový kostel sv. Maří Magdaleny, mariánský sloup z roku 1684, barokní plastiky sv. Jana Nepomuckého a sv. Jana Sarkandra, dům Piano a mnohé další. V nově zrekonstruované části místního zámku se nachází městské muzeum se stálou expozicí o historii města. V 19. a začátkem 20. století byl Lanškroun významným centrem tzv. regionu Hřebečsko.  Dnešní Lanškroun je městem s rozvinutou podnikatelskou činností (zejména v oblasti elektroniky, strojírenství, papírenského průmyslu) i městem středních škol, živé kultury a moderních sportovišť. Je správním centrem regionu Lanškrounsko pro 22 obcí s téměř 23 000 obyvateli: Albrechtice, Anenská Studánka, Cotkytle, Čenkovice, Damníkov, Dolní Čermná, Horní Čermná, Horní Heřmanice, Horní Třešňovec, Krasíkov, Lubník, Luková, Ostrov, Petrovice, Rudoltice, Sázava, Strážná, Tatenice, Trpík, Výprachtice, Žichlínek.  Lanškroun leží na silnici I/43 (Brno – Svitavy – Polsko). Končí zde krátká železniční trať z Rudoltic; většina osobních vlaků je vedena do České Třebové, kde je návaznost na dálkovou dopravu.

Lanškroun (; ), also known as Lanskron, Lanscron, Landeskrone or Kronland, is a town and municipality in the Ústí nad Orlicí District, Pardubice Region of the Czech Republic. It is on the border between the former provinces of Bohemia and Moravia, and it has a population of approximately 10,000.


Trofeje.

Vítězové cen Český lev získávají křišťálové trofeje, které od roku 2014 navrhuje český designér Jakub Berdych. V roce 2014 se jednalo o světelný kužel, ve kterém byl umístěn plastický zlacený lev. V roce 2015 soška prošla drobnou úpravou – trofej se zmenšila a lev, který je symbolem soutěže je ve 2D formě. Od roku 2015 je v rámci nestatutárních cen (cena filmových fanoušků, cena za nejlepší filmový plakát a cena za nejlepší studentský film) kromě diplomu rovněž udělována menší trofej ve tvaru elektronky se zlaceným proužkem a logem Český lev. Cenu navrhuje rovněž Berdych, autorem typografického konceptu obou trofejí je Tomáš Brousil.

Kategorie.

Soutěžní kategorie cen Český lev se od roku založení průběžně proměňují. Kromě nejsledovanějších kategorií, jako jsou herecké výkony, režie a film roku se udělují ceny za kameru, střih, zvuk, hudbu a další. Kategorie nejlepší výtvarný počin byla od roku 2014 rozdělena do tří podkategorií – nejlepší filmová scénografie, nejlepší kostýmy a nejlepší masky. Cenu filmových kritiků a teoretiků nahradily samostatné Ceny české filmové kritiky.  Od roku 2015 se udělují ceny za televizní tvorbu, a to ve třech kategoriích. V prvním kole doporučí televizní provozovatelé do hlasování několik svých televizních počinů. V druhém kole o vítězích hlasují akademici ČFTA. Nominace a následně i ceny jsou udělovány v kategoriích nejlepší televizní film nebo minisérie, nejlepší dramatický televizní seriál a nejlepší dokumentární televizní film nebo seriál.  Statutární ceny: Další ceny:

Nejlepší film.

Ve většině případů získává Českého lva za režii režisér vítězného filmu. Výjimku tvořily ročníky 2001 (vítězným filmem se stal "Otesánek" Jana Švankmajera, ale cenu za nejlepší režii obdržel Jan Svěrák za "Tmavomodrý svět") a 2007 (vítězným filmem se staly "Tajnosti" Alice Nellis, ale cenu za nejlepší režii obdržel Jan Svěrák za "Vratné lahve").

Nejlepší dokument.

Kategorie byla zřízena v roce 2009 pro tvorbu za rok 2008.

Nejlepší herci a herečky.

Několik herců a hereček získalo Českého lva víckrát, ať už za herecký výkon v hlavní roli (HR) nebo ve vedlejší roli (VR).

Plyšový lev.

Plyšový lev byla anticena kritiků za nejhorší film roku, podobně jako např. Zlatá malina. Jediný režisér, který si cenu osobně převzal, byl Zdeněk Tyc za film "Už". V dalším ročníku 1997 nebyla anticena udělena a od následujícího roku bylo její vyhlašování přesunuto z hlavního udílecího večera na večer nominační, posléze jen na tiskovou konferenci. Anticena byla zcela zrušena při revizi kategorií k Českému lvu 2008.

Mimořádný přínos české kinematografii.

Kategorie byla několikrát přejmenována. Od svého počátku až do roku 1999 se jmenoval "Dlouholetý umělecký přínos českému filmu", od roku 2000 "Dlouholetý přínos českému filmu", od roku 2003 "Dlouholetý umělecký přínos českému filmu", od roku 2010 "Mimořádný přínos českému filmu", od roku 2011 "Mimořádný přínos české kinematografii", od roku 2012 "Mimořádný přínos českému filmu" a od roku 2013 se se navrátil jeho název zpátky k "Mimořádný přínos české kinematografii".

Český lev je česká filmová cena udělovaná od roku 1993. Ocenění symbolizuje křišťálová soška lva a je udělováno v několika kategoriích. V roce 2014 Český lev prošel reorganizací a soutěž nyní pořádá Česká filmová a televizní akademie (ČFTA), která ocenění Český lev uděluje již od roku 1995. ČFTA se skládá z filmových profesionálů jako jsou režiséři, kritici, producenti, herci a další odborníci napříč celým filmovým průmyslem.  Akademici hodnotí české celovečerní distribuční filmy, koprodukce a další audiovizuální díla, která měla premiéru mezi 1. lednem a 31. prosincem uplynulého kalendářního roku. V prvním kole akademici na ceny nominují tvůrce a filmy v několika statutárních i nestatutárních kategoriích. Nominace jsou vyhlášeny s předstihem na tiskové konferenci. Samotné udílení cen probíhá na slavnostním galavečeru, který je pokládán za jednu z nejvýznamnějších událostí českého kulturního dění.

The Czech Lion Awards () are annual awards that recognize accomplishments in filmmaking and television. It is the highest award of achievement in film awarded in the Czech Republic. The jury is composed of members of the Czech Film and Television Academy (ČFTA).  Eligible films must have been released in the year prior to the awards ceremony, and must have been at least co-produced by a Czech film studio.