Biografie.

Původ, mládí.

Dorotea Dánská se narodila jako páté dítě/první dcera ze šesti potomků dánského krále Kristiána II. a jeho manželky, rakouské arcivévodkyně Isabelly Habsburské. Její čtyři starší bratři zemřeli jako nemluvňata vyjma druhého Jana, který nicméně zemřel rovněž před dosažením dospělosti ve čtrnácti letech. Dospělého věku se dožily pouze Dorotea a její mladší sestra Kristina, provdaná roku 1533 za za milánského vévodu Francesca II. Sforzu a po jeho smrti za Františka I. Lotrinského. Z matčiny strany byla neteří císaře Svaté říše římské Karla V. Tento příbuzenský vztah ovlivnil zásadně její další osudy, neboť jako členka habsburské dynastie byla velmi žádoucí potenciální nevěstou. Její strýc ji posléze provdal z čistě politických zájmů, aby prostřednictvím takto vzniklého spojení posílil svou moc proti Francii.  Dorotea měla pouhé tři roky, když byl její otec Kristián II. roku 1523 sesazen z dánského trůnu. Celá rodina uprchla do Flander a nakonec se usadila v Lier v dnešní Belgii. Po smrti matky Isabelly v roce 1526 předal Kristián své děti do péče jejich pratety Markéty Habsburské, nizozemské místodržitelky. Roku 1531 se vypravil zpět do Skandinávie, neboť se chtěl pokusit o znovuzískání dánského trůnu. Jeho snaha nebyla úspěšná, Kristián byl jat a po dlouholetém věznění roku 1559 zemřel; do Flander se již nevrátil a Dorotea již nikdy svého otce nespatřila.  Spolu s bratrem Janem a sestrou Kristinou získala Dorotea excelentní vzdělání v katolickém duchu. Po smrti Markéty Habsburské v roce 1530 se o další výchovu dětí starala nová místodržitelka habsburského Nizozemí, Marie Habsburská. Snažila se dětem své zemřelé starší sestry zajistit pokud možno šťastné dětství bez útrap. Místodržitelský dvůr byl katolický, byli zde nicméně značně zastoupen i protestantismus, ke kterému Dorotea od dětství inklinovala.

Manželství, falcká kurfiřtka.

Dorotein bratr Jan zemřel ve čtrnácti letech roku 1532. Jako starší z posledních dvou přeživších potomků sesazeného krále Kristiána II. byla Dorotea pretendentkou dánského trůnu. Jako takovou ji Habsburkové provdali za falckého prince Fridricha, pozdějšího falckého kurfiřta Fridricha II. Svatba se konala 25. září roku 1535 v Heidelbergu. Již následujícího roku však byly její naděje obsadit dánský trůn zmařeny, když občanská válka, jež vypukla roku 1534 ve Švédsku s cílem dosadit opět Kristiána II. na trůn, skončila neúspěchem. Dorotein manžel však na jejich právech dále trval. Habsburkové oficiálně jejich nároky podporovali, nepodnikli však nic, aby jim byl trůn navrácen. Roku 1544 se princ Fridrich stal kurfiřtem a téhož roku Habsburkové svou podporu oficiálně odřekli.  Dorotea Dánská a Fridrich Falcký nepřipustili rozšíření protestantismu ve své zemi, nehledě k tomu, že kurfiřtka chovala k tomuto vyznání sympatie.  Z manželství Dorotey a Fridricha se nenarodily žádné děti. Po manželově smrti roku 1556 žila Dototea skromně na zámku v Neumarketu. Zemřela 31. května roku 1580 a byla pochována v chrámu sv. ducha v Heidelbergu.

Dorotea Dánská (: "Dorothea af Oldenburg"; 10. listopad 1520, Kodaň – 31. květen 1580, Neumarkt in der Oberpfalz) byla rodem dánská princezna a sňatkem falcká kurfiřtka.

Dorothea of Denmark and Norway (10 November 1520 – 31 May 1580) was a Danish, Norwegian and Swedish princess and an electress of the Palatinate as the wife of Elector Frederick II of the Palatinate. She was a claimant to the Danish, Norwegian and Swedish thrones and titular monarch in 1559-1561.


Světový pohár v biatlonu 2014/2015 – Nové Město na Moravě

Program závodů.

Program podle oficiálních stránek.

Závod smíšených dvojic.

Novinkou v Novém Městě byl závod smíšených dvojic, který se uskutečnil vůbec poprvé v rámci světového poháru. Měl jiný formát než obdobný závod smíšených dvojic, který probíhá pravidelně koncem roku ve Veltins-Areně (známé spíše jako Schalke) v německém Gelsenkirchenu pod názvem World Team Challenge.  Závod se běžel ve stejný den jako smíšené štafety. Proto v každém z těchto závodů startovali jiní reprezentanti.

Formát závodu.

Závodů se zúčastnily národní týmy – z každého vždy jedna závodnice a jeden závodník, kteří běželi na okruhu dlouhém 1500 m. Po každém obkrouženém kole následovala střelba; výjimkou byl poslední okruh, kdy závodníci finišovali do cíle. Celkově běžely ženy 4 okruhy – tedy 6 km, muži 5 okruhů – tedy 7,5 km. Uběhli tak stejnou vzdálenost, jakou běží závodníci při smíšených štafetách; každý však střílel čtyři položky (2 vleže a 2 vstoje) místo obvyklých dvou (1 vleže a 1 vestoje). Z toho důvodu mělo trestné kolo poloviční délku oproti ostatním závodům – 75 metrů.

Průběh závodů.

Smíšený závod dvojic.

V závodu smíšených dvojic, do kterého reprezentační šéftrenér Ondřej Rybář nasadil mladé závodníky, se Čechům nedařilo. Eva Puskarčíková celý svůj úvodní úsek zvládla a poprvé předávala Michalu Krčmářovi jen s nevelkou ztrátou na přední příčky. Ten však při své první střelbě vestoje nezareagoval správně na poryvy větru, trefil jen dvě rány z celkových osmi a musel na tři trestné okruhy. Český tým se tak propadl daleko do druhé desítky. Po střídavých výkonech v dalších částech závodu skončili čeští reprezentanti se sedmi trestnými koly (nejvíce ze všech týmů) nakonec na 13. místě. Propady ve střelbě nakonec rozhodly i o vítězi. Od třetiny závodu vedli němečtí reprezentanti, ale Erik Lesser nezvládl poslední střelbu vstoje, když podobně jako Krčmář musel obkroužit tři trestné okruhy a odsunul tak Němce mimo medailové pozice na nepopulární 4. místo. Vyrovnaným výkonem se z vítězství radovali Rusové.

Smíšená štafeta.

Neúspěch v prvním závodu si čeští reprezentanti vynahradili v podvečer ve smíšené štafetě. Veronika Vítková velmi dobře střílela a i když později přiznala, že jí ke konci docházely síly, předávala jako první Gabriele Soukalové. Ta udělala na střelnici sice dvě chyby, a i když v posledním kole běžela také pomaleji než její soupeřky, Michal Šlesingr od ní přebíral štafetu na čtvrtém místě jen s minimálním odstupem. Čeští muži v druhé polovině závodu velmi dobře běželi a většinu doby se střídali s norskými reprezentanty na první pozici. Na poslední střelbě však Tarjei Bø zastřílel velmi přesně a rychle; Ondřej Moravec s jednou chybou za ním vyběhl s 13sekundovým odstupem. I když na mezičasech svou ztrátu neustále snižoval, dojel do cíle druhý. Třetí skončila s odstupem přes minutu Ukrajina.

Sprinty.

V sobotních závodech ve sprintech získali čeští reprezentanti další medaili. Veronika Vítková hned při první ráně vleže chybovala, avšak zbytek položky zvládla čistě. Vstoje už byla bezchybná a přidala i velmi dobrý běžecký času (celkově čtvrtý). Po dojetí do cíle průběžně vedla, brzy se však před ní dostaly čistě střílející Němky Laura Dahlmeierová a Franziska Hildebrandová – Vítková tak nakonec skončila třetí. Body získaly i další české reprezentantky Gabriela Soukalová a Eva Puskarčíková, které shodně s jedním netrefeným terčem skončily na 20. respektive 23. místě.  V obdobném závodu mužů unikly Čechům stupně vítězů jen o 0,7 sekundy. Michal Šlesingr čistě střílel a také rychle běžel, díky čemuž byl po dojetí do cíle na průběžném druhém místě. Postupně se však před něj dostali další závodníci, především vítězný Slovinec Jakov Fak. Minimální ztrátu na bronzovou medaili komentoval pak Šlesingr slovy: „"Byl jsem spokojenej, teď jsem naštvanej“." Naopak neuspěl celkově nejúspěšnější český reprezentant ve světovém poháru Ondřej Moravec, kterému se nepodařila střelba a umístěním na 42. místě poprvé v sezóně nezískal body do světového poháru.

Stíhací závody.

V ženském závodu si výrazně polepšila Gabriela Soukalová, která startovala z 21. pozice. První tři položky odstřílela čistě a postupně se výsledkově zlepšovala, až se po třetí střelbě (kdy využila zaváhání několika soupeřek) posunula na první místo. Komentovala to slovy: „"Když jsem vyjela první, byla jsem z toho vykulená"“. Při poslední střelbě, kdy silný vítr a sněžení výrazně zhoršovaly podmínky na střelnici, však udělala dvě chyby a tak z ní odjížděla třetí za nakonec vítěznou Darjou Domračevovou a druhou Kaisou Mäkäräinenovou. V závěrečném kole ji však docházely síly, čehož využily Němky Laura Dahlmeierová a Vanessa Hinzová, které českou závodnici předjely. Soukalová tak nakonec skončila pátá. Veronika Vítková se horší střelbou propadala v průběhu závodu na konec první desítky. Při poslední položce vstoje však vedle ní stojící Franziska Hildebrandová začala střílet do jejích terčů. Vítková to sice hned reklamovala, ale trvalo téměř minutu, než pořadatelé problém napravili a Vítková mohla střelbu zopakovat. I když jí rozhodčí většinu ztraceného času později odečetli, skončila až jedenáctá. Nejlepšího výsledku v kariéře dosáhla 14. místem Eva Puskarčíková.  Závod mužů nabídl dramatickou koncovku, když do té doby stále vedoucí Jakov Fak udělal první chybu v závodě až pří své poslední střele. I přesto vyjížděl do závěrečného kola na první pozici, těsně následovaný Martinem Fourcadem a Simonem Schemppem. Před posledním stoupáním na trati získal Fak malý náskok na dvojici pronásledovatelů. Němec pak tvrdě nastoupil na trochu unaveného Fourcada. Při předjíždění mu navíc stoupl na lyži, čímž ho výrazně zpomalil a dostal se před něj. Dobře jedoucího Faka však už nepředstihl. Slovinec tak zvítězil v obou závodech jednotlivců v Novém Městě. Z Čechů skončil v tomto závodu nejlépe jedenáctý Michal Šlesingr. Nedařilo se Ondřeji Moravcovi, který si oproti sprintu polepšil jen na 39. místo.

7. podnik Světového poháru v biatlonu v sezóně 2014/15 se konal od 6. února do 8. února 2015 v Novém Městě na Moravě. Na programu podniku byly závody ve sprintech, stíhací závody, smíšená štafeta a nově taky smíšený závod dvojic.  Nejlepších výsledků dosáhl Slovinec Jakov Fak, který zvítězil v obou závodech jednotlivců. Úspěšní byli i němečtí reprezentanti – Simon Schempp se vždy umístil druhý za Fakem a Laura Dahlmeierová získala jednu zlatou a jednu bronzovou medaili. Čeští reprezentanti obsadili první den stříbrnou pozici ve smíšené štafetě a den nato byla Veronika Vítková třetí ve sprintu.  Závodům přihlíželo celkem 100 400 diváků, což bylo podle České televize výrazně více, než při dosud nejnavštívenějších závodech v německém Oberhofu a Ruhpoldingu, kdy přišlo 65 000 fanoušků. Čeští reprezentanti podporu diváků několikrát ocenili. Podle Ondřeje Moravce i na trati povzbuzovali tak, že nebyly slyšet pokyny trenérů.

The 2014–15 Biathlon World Cup – World Cup 7 was held in Nové Město, Czech Republic, from 6 February until 8 February 2015.


Historie.

Roku 1836 zakoupili bratři Adolphe a Eugène Schneider doly na železnou rudu a hutě kolem východofrancouzského města Le Creusot. Rozvinuli jej na podnik specializovaný na produkci dělostřeleckých zbraní, dále výrobky v oblasti železnic a lodního stavitelství.  Během 60. a 70. let 19. století bylo v oblasti výroby železa a oceli dosaženo významných pokroků. Eugènův syn, Henri Schneider, využil nové poznatky a začal vyrábět ocel vyšších kvalit. Schneiderovy inovace na poli metalurgie a výroby oceli, spolu s podporou francouzské vlády dopomohly podniku na jedno z předních míst v Evropě na poli strojírenství a výroby zbraní. Na přelomu století se Eugène Schneider II. zaměřil na zahraniční investice v oblasti důlního průmyslu, výroby elektřiny a oceli. Zbraně tvořily nejvýznamnější exportní artikl podniku.  Po roce 1918 koncern Schneider rozšířil své obchodní a investiční zájmy do Německa a střední a východní Evropy. Mimo jiné se roku 1919 stal hlavním akcionářem Škodových závodů v Plzni, rozhodující podíl zde držel až do roku 1938. Konec této expanze přinesla až druhá světová válka.  Charles Schneider, syn Eugèna II. se roku 1918 stal spoluředitelem společnosti. Roku 1923 jej jeho otec tohoto postu zbavil. Charles se do vedení vrátil až po otcově smrti v roce 1942.  Po skončení druhé světové války musel koncern Schneider opět čelit obtížím s přechodem na civilní výrobu, avšak v této době ji usnadnila potřeba poválečné rekonstrukce Francie. Nový šéf společnosti Charles Schneider se zaměřil na postupný útlum zbrojní výroby ve prospěch civilní produkce. Společnost prošla roku 1949 reorganizací.  Náhlá smrt Charlese Schneidera roku 1960 způsobila nástupnickou krizi. V tomto období byl koncern sužován úpadkem klíčových odvětví, jako bylo ocelárenství a loďařství. Roku 1969 byl vytvořen holding Schneider-Empain, post výkonného ředitele osadil baron Édouard-Jean Empain. Jím uskutečněná diverzifikace koncernu však nebyla zcela úspěšná.  Roku 1981 se společnost zbavila všech aktivit, které nesouvisely s oborem elektrotechniky a automatizace. Schneider poté získal několik firem, které vytvořily jádro jeho současného nástupce. Byly to Merlin Gerin (1986), Télémécanique (1988), Square D (1991). Od roku 1999 nese koncern nový název Schneider Electric.

Výrobní sortiment.

Výrobní program koncernu Schneider zahrnoval dělostřelecké zbraně, tanky (mj. první francouzský tank Schneider CA1), lokomotivy, výrobní stroje aj.

Schneider et Cie nebo též Schneider-Creusot byl francouzský hutní a ocelárenský podnik, který se během druhé poloviny 19. století stal jednou z nejvýznamnějších evropských zbrojovek. Během druhé poloviny 20. století se postupně přeorientoval na oblast elektrotechnického průmyslu. Jeho současným nástupcem je koncern Schneider Electric.

Schneider-Creusot, or Schneider et Cie, was a historic French iron and steel-mill which became a major arms manufacturer. After World War II, it eventually evolved into Schneider Electric.


Zákony týkající se stejnopohlavní sexuální aktivity.

Stejnopohlavní sexuální styk byl na tomto území dekriminalizován v r. 1794 v době, kdy bylo Lucembursko součástí Francie. § 372 Trestního zákoníku stanovil pro obě orientaci jeden legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku 16 let. Ten byl dočasně navýšen pro homosexuály na 15 let po novele § 372, která byla zrušena r. 1992.

Změna pohlaví.

Osoby, které chtějí podstoupit změnu pohlaví, musejí podstoupit sterilizaci.

Stejnopohlavní soužití.

Registrované partnerství bylo možné na tomto území uzavírat od r. 2004, a bylo podobné francouzskému modelu „Občanský pakt solidarity“. Zákon o registrovaném partnerství byl schválen 1. listopadu 2004.  V r. 2009 lucemburská vláda veřejně oznámila svůj záměr legalizovat stejnopohlavní manželství. Nicméně k jednání o takovém zákoně došlo až o 5 let později, a to v červnu 2014, kdy prošel v poměru 56:4 a stal se účinným 1. ledna 2015.

Adopce a plánování rodiny.

Po kladném stanovisku parlamentu v červnu 2014 získali homosexuální páry plná adopční práva s účinností od 1. ledna 2015.  Kromě toho lesbické páry mají v zemi rovný přístup k umělému oplodnění jako páry heterosexuální.

Ochrana před diskriminací.

V Lucembursku jsou platné anti-diskriminační zákony na základě sexuální orientace, ale pouze v zaměstnání a přístupu ke zboží a službám. V trestních věcech legislativa nezohledňuje sexuální orientaci nebo genderovou identitu, která není tím pádem chápánaj jako přitěžující okolnost. Každý občan Lucemburska může sloužit v armádě bez ohledu na sexuální orientaci.

LGBT hnutí v Lucembursku.

Hlavní organizací zabývající se homosexuální a bisexuální problematikou je Rosa Lëtzebuerg (Pink Luxembourg), ta byla založená 28. června 1996 a podle údajů z r. 2004 měla 220 členů. Jejími cíli je podporovat práva homosexuálů a bisexuálů a bojovat proti veškeré diskriminaci proti nim, aktivně se podílet na získávání rovných práv v sociálních, kulturních a právních záležitostech a organizovat veškeré sociální a kulturní aktivity ve prospěch homosexuálů a bisexuálů .

Veřejné mínění.

Eurobarometrické šetření z prosince 2006 ukazuje, že 58 % Lucemburků podporuje stejnopohlavní manželství a 39 % plná adopční práva pro homosexuální páry (Průměr EU 44 % a 33 %).

Lucembursko je všeobecně velmi tolerantní a vstřícné, co se týče homosexuality, která je zde silně respektována a akceptována. Registrované partnerství garantující homosexuálním párům mnoho výhod plynoucích z manželství bylo přijaté. Lucemburským parlamentem v červnu 2014 prošel zákon umožňující homoseuxálům uzavírat manželství a plná adopční práva, který se stal účinným 1. ledna 2015.

Lesbian, gay, bisexual and transgender (LGBT) people in Luxembourg enjoy the same rights as non-LGBT people. Partnerships, which grant many of the benefits of marriage, have been recognised since 2004. In June 2014, the Luxembourgish Parliament passed a law enabling same-sex marriage and adoption rights, which took effect on 1 January 2015. Additionally, discrimination on the basis of sexual orientation and "change of sex" is outlawed. Transgender people are allowed to change their legal gender on the basis of self-determination.  Luxembourger society is noted as tolerant of homosexuality and same-sex relationships. Polling in 2019 from the Eurobarometer found that 87% of Luxembourgers believed gay, lesbian and bisexual people should enjoy the same rights as heterosexual people, one of the highest in the European Union.


1991–2004.

Lukáš Sáblík začal svoji hokejovou kariéru v týmu HC Dukla Jihlava, v sezóně 1995/96 si zde zahrál poprvé v Extralize ledního hokeje. Po dobu deseti let, kdy působil v jihlavské Dukle, hostoval ve dvou klubech: v týmu SK Horácká Slavia Třebíč a HC Zlín. V sezóně 2003/2004 se poprvé stěhoval do Karlových Varů, kde odehrál pouze dva zápasy kvůli silné konkurenci brankářů včetně Rudolfa Pejchara, Kamila Jariny, Marcela Kučery a Petra Fraňka.

2004–2006.

Lukáš odešel na hostování do týmu HC Slovan Ústí nad Labem, kde si držel místo jedničky před Jiřím Zikmundem. V sezóně 2004/2005 vybojoval stříbrnou medaili, příští sezónu postoupil se Slovanem až do baráže o extraligu, kde Ústí prohrálo s týmem HC Vsetín.

2006/2007.

V sezóně 2006/07 nastupoval opět za karlovarský hokejový klub, kde se pravidelně střídal s Lukášem Mensatorem. V této sezóně pomohl Energii k historicky prvnímu postupu do předkola play-off, kde Energie prohrála s týmem HC Oceláři Třinec.

2007/2008.

Sáblík odehrál šest zápasů za tým HC Most, kde byl na střídavém startu. Za tým HC Energie Karlovy Vary odehrál 17 zápasů. V této sezóně postoupila Energie poprvé v historii až do finále play-off. Ve všech zápasech plnil roli jedničky mladší Lukáš Mensator, Lukáš Sáblík mu jistil záda jako dvojka.

2008/2009.

Sáblík opět hrál střídavě za tým HC Most (16 zápasů) a Piráti Chomutov (1 zápas). V Karlových Varech se čím dál více prosazoval Lukáš Mensator, i proto odehrál Lukáš Sáblík pouze 8 zápasů. V play-off opět plnil roli dvojky, v ní ale získal svůj zatím jediný titul v ELH.

2009–2011.

V době, kdy se Energii přestává dařit, dostal více šancí i Lukáš Sáblík. Za dvě sezóny nastoupil k 39 zápasům.

2011/2012.

Na začátku sezóny přepustil pozici druhého brankáře v Karlových Varech Tomáši Závorkovi. Odešel proto do Znojma, ale i v rakouské EBEL Lize plnil roli dvojky a odehrál pouze jeden zápas. Poté odešel do týmu HKm Zvolen, kde nastoupil k 11 zápasům. Ke konci sezóny se vrátil na výpomoc opět do Karlových Varů, kde ale neodehrál ani jeden zápas.

2012-2013.

Sáblík odešel do Českých Budějovic, zde opět plnil roli druhého brankáře.

2013-současnost.

Sáblík přestoupil do mateřské Dukly Jihlava, kde hraje do současnosti.

Lukáš Sáblík (* 5. srpna 1976) je bývalý český hokejový brankář naposled hrající první hokejovou ligu za tým HC Dukla Jihlava.

Lukáš Sáblík (born August 5, 1976 in Jihlava) is a Czech professional ice hockey goaltender currently playing with HC Dukla Jihlava of the 1. národní hokejová liga (Czech.1). He previously played with HC Karlovy Vary in the Czech Extraliga during the 2010–11 Czech Extraliga season.


Tenisová kariéra.

Juniorská kariéra.

V roce 2006 vyhrála čtyřhru Easter Bowlu společně s Kristy Frillingovou, když ve finále zdolaly dvojici Sanaz Marandová a Ashley Weinholdová. Následně se probojovala do finále singlové juniorky Australian Open 2007, v němž nestačila na Rusku Anastasii Pavljučenkovovou. Po boku krajanky Julie Cohenové vstupovaly do čtyřhry French Open 2007 v roli nasazených jedniček. Vypadly však v prvním kole.  Do dvouhry ve Wimbledonu 2007 přijížděla jako sedmá nasazená. Po výhrách nad Bojanou Jovanovskou a Katarzynou Piterovou postoupila do finále, kde podlehla polské juniorce Urszule Radwańské poměrem 2–6, 6–3 a 6–0. V páru s Chelsey Gullicksonovou skončily v semifinále wimbledonské čtyřhry, když nestačily na pozdější šampionky Pavljučenkovovou s Urszulou Radwańskou.  Na kombinovaném juniorském žebříčku ITF figurovala nejvýše v srrpnu 2007, kdy jí patřila 4. příčka.

Seniorská kariéra.

Debutový zápas mezi ženami odehrála v sezóně 2004 na turnaji ITF v Allentownu. V patnácti letech dobyla premiérový titul na okruhu ITF, když v červenci 2005 vyhrála událost v Baltimoru. Ve finále přehrála krajanku Beau Jonesovou.  V sezóně 2007 dvakrát obdržela divokou kartu do hlavních soutěží Grand Slamu a v obou případech odešla poražena v úvodním kole. Na Australian Open 2007 podlehla švýcarské turnajové devítce Patty Schnyderové. Znamenalo to její první kariérní utkání v kalendáři okruhu WTA Tour. Během US Open 2007 pak skončila na raketě Bethanie Mattekové. Premiérovou výhru v rámci WTA Tour zaznamenala nad Italkou Flavií Pennettovou, hráčkou elitní světové dvacítky, na losangeleském East West Bank Classic 2007. Ve druhém kole ji deklasovala devátá nasazená Ruska Jelena Dementěvová po setech 2–6 a 0–6.  Do elitní stovky žebříčku WTA poprvé vystoupala 29. září 2014, když postoupila ze 110. na 98. příčku.  Debutové finále na okruhu WTA Tour si zahrála na lednovém Hobart International 2015. Do hlavní soutěže postoupila z kvalifikace. V úvodním kole vyřadila turnajovou sedmičku Monu Barthelovou až v tiebreaku rozhodující sady. Semifinále zvládla proti Japonce Kurumi Naraové a v boji o titul podlehla britské tenistce Heather Watsonové po setech 3–6 a 4–6. Připsala si 198 bodů, které znamenaly posun na kariérní maximum, když jí 19. ledna 2015 patřilo 64. místo.  První účasti v osmifinále grandslamu dosáhla na navazujícím Australian Open 2015 poté, co na úvod zdolala německou nasazenou třináctku Andreu Petkovicovou. Ve druhém kole ji nezastavila krajanka Irina Falconiová a ve třetím ani další Američanka Coco Vandewegheová. Následně však nestačila na Madison Keysovou po dvousetovém průběhu.

Madison Brengleová (* 3. dubna 1990 Dover, Delaware) je americká profesionální tenistka a dvojnásobná poražená finalistka dvouhry na juniorce Grand Slamu. Ve své dosavadní kariéře na okruhu WTA Tour nevyhrála žádný turnaj. V rámci okruhu ITF získala do února 2015 osm titulů ve dvouhře a šest ve čtyřhře.  Na žebříčku WTA byla ve dvouhře nejvýše klasifikována v květnu 2015 na 35. místě a ve čtyřhře pak v září téhož roku na 148. místě. Trénuje ji bývalá francouzská tenistka Julie Coinová. Dříve tuto roli plnila matka Gaby Brengleová.  V americkém fedcupovém týmu neodehrála k lednu 2017 žádný zápas.

Madison Brengle (born April 3, 1990) is an American tennis player.  Her biggest success occurred in early 2015, reaching her first WTA Tour final in January, followed by a fourth round Grand-Slam appearance at the Australian Open. In May, her singles ranking reached a career-best of No. 35 in the world. Her greatest victory so far was in 2017 over world No. 2, Serena Williams. She has won one WTA 125K series singles title, 15 ITF singles titles, and seven ITF doubles titles.  In August 2007, she was ranked fourth in the world in juniors. Brengle then toiled for years in the ITF Women's Circuit. Over the course of 24 consecutive majors between 2008 and 2014, she failed to make it out of the pre-tournament qualifier. The streak ended when she earned a wild card for the 2014 US Open main draw, which she capitalized on for her first major match-win. Her ranking soon rose into the top 100 for the first time.


Příběh.

Novým detektivem se na policejním okrsku v Gothamu stane Jim Gordon. Právě jemu a jeho partnerovi, detektivnímu veteránovi Harveymu Bullockovi, je přidělen ostře sledovaný případ vraždy prominentů města – miliardářů Thomase a Marthy Waynových. Policisté se seznámí s jejich malým synem Brucem, jenž byl svědkem zločinu a o kterého nyní pečuje rodinný komorník Alfred. Oba detektivové se snaží případ vyřešit, zároveň se ale musí potýkat s celým městem, které je prosáklé zkažeností a korupcí, včetně sporu dvou mafiánských rodin, vedených donem Falconem a donem Maronim. Druhá řada se zaobírá plánem Thea Galavana a jeho sestry Tabithy na ovládnutí města, včetně vyhlazení Waynovy rodiny, a tajnými bizarními experimenty doktora Huga Strange v projektu Indian Hill. Ve třetí řadě seriálu se obyvatelé Gothamu musí vypořádat s utečenci z Indian Hill, s hypnotizérem Jervisem Tetchem a tajným spolkem Court of Owls. Čtvrtá série se věnuje mystickému Ra's al Ghulovi, brutálnímu Professoru Pygovi, dceři dona Falconea Sofii a také skupině vedené Jeromem Valeskou, který shromáždil extrémně nebezpečná individua, s nimiž utekl z Arkhamského ústavu. V závěrečné páté řadě musí gothamská policie čelit gangům, které ovládly téměř celé město poté, co se po explozích zřítily mosty vedoucí na pevninu, a neochotě vlády poslat do města pomoc.

Vysílání.

První díl seriálu měl premiéru 22. září 2014. V říjnu téhož roku byla oznámena objednávka na celosezónní řadu, tedy celkem 22 dílů. V lednu 2015 byla objednána druhá řada s premiérou stanovenou na podzim 2015. Třetí řady ohlásila televize Fox 16. března 2016, přičemž úvodní díl měl premiéru 19. září 2016. V květnu 2017 objednala stanice Fox čtvrtou řadu, jejíž první díl byl odvysílán 21. září 2017. V květnu 2018 bylo oznámeno, že seriál získal pátou, finální řadu, jejíž vysílání bylo zahájeno 3. ledna 2019. Závěrečný, 100. díl seriálu, měl premiéru 25. dubna 2019.  V Česku je seriál "Gotham" premiérově vysílán od podzimu 2015 na stanici Nova Action.

Gotham je americký kriminální televizní seriál, natočený na motivy komiksů o Batmanovi vydavatelství DC Comics. Je zaměřen především na počátky policejní kariéry detektiva Jima Gordona (Ben McKenzie) a představení známých batmanovských postav. Seriál byl vysílán v letech 2014–2019 na stanici Fox, celkem vzniklo 100 dílů v pěti řadách.

Gotham is an American action crime drama television series developed by Bruno Heller, produced by Warner Bros. Television and based on characters published by DC Comics and appearing in the Batman franchise, primarily those of James Gordon and Bruce Wayne. The series premiered on Fox on September 22, 2014, and concluded on April 25, 2019. The series stars Ben McKenzie as Jim Gordon and David Mazouz as Bruce Wayne. The series was originally intended to focus only on Gordon's early days with the Gotham City Police Department, but they subsequently included the Bruce Wayne character and the origin stories of several Batman villains, including Penguin, Riddler, Catwoman, Poison Ivy, Scarecrow, Mr. Freeze, Hugo Strange, Solomon Grundy, Mad Hatter, Ra's al Ghul, Nyssa al Ghul, Bane, and The Joker.  Development for a prequel series based on Batman began in September 2013, with Bruno Heller hired by Fox to serve as a writer and executive producer. In March 2014, Fox originally ordered 16 episodes for its first season before expanding it to 22. Filming primarily took place across New York City.  Since its broadcast, "Gotham" received positive reviews from critics, with many praising the performances, production values and writing. Despite initially high viewership, ratings began dropping considerably throughout the series' run. However, it continued to attract consistent acclaim from critics as the series progressed. In May 2018, Fox renewed the series for a fifth and final season, consisting of 12 episodes, which premiered on January 3, 2019, and concluded on April 25, 2019.


Děj.

Krátce po událostech Resident Evil: Odveta má lidstvo na kahánku a Alice je jediná, kdo může zachránit lidstvo. Albert Wesker zradil Alice ve Washingtonu D.C. a ona je poslední přeživší schopná bojovat proti hordám zombie. Alice se musí vrátit tam, kde tahle noční můra začala – Raccoon City, kde Umbrella nabírá síly na závěrečný útok na poslední přeživší.  V závodě s časem se Alice spojí se starými přáteli a nepravděpodobným spojencem v plném bitevním obleku proti hordám nemrtvých a monstrózním mutantům. Mezitím Alice ztrácí nadlidské síly v době, kdy hrozí útok Umbrelly. Alice bude čelit největším dobrodružstvím v boji na záchranu lidstva, která je na pokraji zapomnění.

Produkce.

V září 2015 došlo během natáčení k nehodě, při níž byla kaskadérka Olivia Jacksonová, jedoucí na motorce, sražena v plné rychlosti kamerou. Následně došlo k její hospitalizaci v místní nemocnici, kam byla přivezena v kómatu. Dne 18. září 2015 bylo zveřejněno obsazení Ruby Roseové, Shawna Robertse, Williama Levyho, Eoina Mackena a Iaina Glena. Dne 21. září vycestovala Milla Jovovich se svým manželem Paulem W. S. Andersonem z Jižní Afriky, kvůli natáčení jiné sekvence filmu.

Vývoj.

Původně měl být šestý díl rozdělen na dvě části, ale Paul W. S. Anderson si to rozmyslel. Filmový štáb měl v úmyslu do filmu zapojit Michelle Rodriguez a Ali Larter.  Scénář a stopáž filmu jsou delší než u ostatních dílů série. V době uvedení se jednalo o nejdražší projekt studia Sony Pictures.

Natáčení.

První záběry filmu měly vzniknout na podzim 2013, ale kvůli závazkům Milly Jovovich ("Přeživší") a Paula Andersona ("Pompeje") do jiných filmových projektů bylo natáčení odloženo. Datum premiéry se v této době odhadovalo na podzim roku 2015. V únoru 2014 oznámil Paul W. S. Anderson, že scénář pro šestý díl není ani z poloviny hotový. Před natáčením v srpnu 2014, které mělo proběhnout v Kapském Městě v Jihoafrické republice se herečka Milla Jovovich dozvěděla o svém těhotenství. Natáčení bylo odloženo na srpen 2015. V srpnu téhož roku Sony Pictures oznámilo 27. ledna 2017 jako datum premiéry šestého pokračování.  Dne 15. července 2015 Jovovich zveřejnila na svém instagramu fotku, kde jí maskéři dělají odlitek obličeje pro natáčení šestého filmu. Také oznámila, že 16. července 2015 odjíždí do Jihoafrické republiky, kde probíhala příprava k natáčení.  Natáčení filmu začalo dne 18. září v Kapském Městě. Během natáčení se stala "nehoda" při natáčení velmi nebezpečné scény s kaskadérkou Milly Jovovich, Olívií Jackson, která byla vážně zraněná a ihned hospitalizována. Mezi zraněními Olívie byly zlomená žebra, mozkové trauma, roztříštěná lopatka, zranění klíční kosti, rozdrcený obličej, poranění pěti nervů na míše a mnoho dalších zranění. V prosinci 2015 Olívie oznámila, že její ochrnutá levá ruka bude amputována.  Později došlo k druhé nehodě, během natáčení 3. prosince, kdy člen štábu Richardo Cornelius byl rozdrcen k smrti americkým armádním vozidlem značky Hummer. Dne 9. prosince proběhl poslední den natáčení.

Resident Evil: Poslední kapitola je šesté pokračování filmové série "Resident Evil", jehož česká premiéra proběhla 26. ledna 2017. V hlavní roli se objevili Milla Jovovich, Ali Larter a Shawn Roberts. Světová premiéra proběhla 23. prosince 2016 v Japonsku.

Resident Evil: The Final Chapter is a 2016 science fiction action film written and directed by Paul W. S. Anderson. A direct sequel to "" (2012), it is the sixth and final installment in the "Resident Evil" film series, which is very loosely based on the video game series of the same name. The film stars Milla Jovovich, Iain Glen, Ali Larter, Shawn Roberts, Eoin Macken, Fraser James, Ruby Rose, Rola, and William Levy. In the film, Alice and her friends are betrayed by a clone of Albert Wesker, who gathers the entire forces of Umbrella into one final strike against the apocalypse survivors.  A sixth and final film in the series, subtitled "The Final Chapter", was announced to be in development by Sony Pictures, which was filmed in 2D and was post-converted to stereoscopic 3D. Continuing from the previous film, Anderson expressed his desire for the final film to "come full circle", bringing back characters, themes and the environment of the Hive from the first film. Principal photography commenced on September 18, 2015 in South Africa.  "Resident Evil: The Final Chapter" was released on December 23, 2016, in Japan and on January 27, 2017, in the United States in 2D, 3D and IMAX 3D. The film received mixed reviews and became the highest-grossing film in the franchise, earning over $312 million worldwide against a $40 million budget.


Symptomatologie a patogeneze.

Psinka je vysoce nakažlivé onemocnění a přenáší se především přímým, ale i nepřímým kontaktem, infekční jsou po celou dobu onemocnění sekrety nemocného zvířete, které mohou zasychat a člověk je na svém oblečení a obuvi přináší jako infekční prach. Virus obecně nepřežívá dlouho na slunci, resp. nepřežívá expozici slunečnímu záření a pH půdy. Nebezpečné je ale i procházení v lese, neboť lesní zvěř, kupř. divoká prasata nebo kuny mohou být napadeny virem.V Německu do konce 60. let patřila psinka k nejzávažnějším infekčním příčinám úmrtí chovaných psů.  Brána vstupu infekce je různá, obecně platí, že inkubace trvá 3 - 7 dní, kdy se virus nejprve pomnoží ve spádových (regionálních, trubitárních) mízních uzlinách, aby pak 4. dne došlo k průniku do oběhu a k malé viremii, tedy nejprve ku zaplavení organismu virem z mízních uzlin a posléze, protože napadne především játra, slezinu, další mízní uzliny a tedy obecně celý monocytomakrofágový systém včetně cirkulujících monocytů a v těchto buňkách se pomnoží. Virus cirkuluje ve vysokých množstvích (vysoká virová nálož) a může napadnout přestupem přes endotel kteroukoli tkáň, s oblibou napadá nervovou tkáň.  V CNS způsobuje encefalitidu, která může mít chronickou podobu (analogicky jako po spalničkách mlže propuknout van Bogaertova-Dawsonova subakutní sklerozující panencefalitida), ta je také příčinou perzistujících neurologických příznaků. Tato subakutní - chronická encefalitis u psa po prodělané psince se jmenuje old dog encephalitis (ODE).  Příznaky obecné: apatie, agitovanost u dříve klidného a mírného psa, anorexie, horečka až 41C.  Střevní: zvracení, krev ve stolici, krvavý průjem  Neurologické: ataxie, paresy a plegie, epileptické paroxyzmy  Respirační, resp. katarální: výtok z nosu, konjunktivitida, dušnost, kašel (ostatně připomeňme, že katarální stadium typicky uvádí spalničky před výsevem vyrážky), kašel dráždivý, posléze hnisavé až hemoragické sputum  Kožní: hyperkeratózy, zejména hyperkeratózy v oblasti nosu a na polštářcích na packách jsou špatnou prognostickou známkou.  Kauzální léčení není, virus nelze zasáhnout antibiotiky, nejsou účinné antivirové preparáty, antibiotika se nasazují kvůli nasedající, sekundární bakteriální infekci, dále podpůrná léčba a léčba zaměřená na příznaky (supportivní, resp. robotující a symptomatické léčení).

Historie.

Virus psinky popsal v roce 1905 Francouz Henri Carré. Vakcína byla vyvinuta v roce 1950. Očkuje se v sedmém týdnu životě štěněte, následují dvě revakcinace s odstupem přibližně 3 týdnů a dále každoroční revakcinace. Vzhledem k tomu, že se jedná o vysoce nakažlivé onemocnění s často smrtelným průběhem a pravidelně s následky, proběhla i nervová forma (epileptické záchvaty jako důsledek encefalitidy), je očkování třeba doporučit.

Psinka ("lat. Febris catarrhalis et nervosa canum, febris contagiosa canum," FCC, "něm. Hundestaupe, Staupe, angl. canine distemper, distemper,D" ) je akutní vysoce nakažlivé virové onemocnění zejména psovitých a lasicovitých šelem. Onemocnění pochází z Ameriky. Nákaza je životu nebezpečná, může však zanechat i trvalé následky u zvířat, které ji překonají. Onemocnění postihuje psovité, lasicovité, skunkovité, hyenovité, pandy, mývalovité, ploutvonožce, cibetkovité a kočkovité, rezervoárem je i divoce žijící rys.  Nejvíce jsou touto chorobou postiženi psi a fretky, ale i divoká zvířata. Původcem onemocnění je RNA virus z čeledi paramyxovirů (CDV, Canine distemper virus, "lat.virus febris contagiosae canis"). Přesněji se jedná o obalený RNA virus s lineární nesegmentovanou ssRNA z čeledi paramyxoviridae.  Tento virus je blízký viru spalniček ("Morbilli, virus samotný se jmenuje latinsky Morbillivirus, Virus morbillorum") a moru skotu ("Bovilis pestis"). Přes rozsáhlé očkování v mnoha oblastech světa zůstává stále hlavním onemocněním psů. Jeho nakažlivost (kontagiozita) je podobně jako u spalničkového viru vysoká.  Rozlišují se 4 formy psinky s tím, že jedna snadno přechází v druhou: kožní, střevní (krev ve stolici), plicní a nervová (epileptické záchvaty).  Nejnáchylnější jsou neočkovaná štěňata mezi 3. a 7. měsícem a potom staří neočkovaní psi.

Canine distemper (sometimes termed footpad disease) is a viral disease that affects a wide variety of animal families, including domestic and wild species of dogs, coyotes, foxes, pandas, wolves, ferrets, skunks, raccoons, and large cats, as well as pinnipeds, some primates, and a variety of other species. Animals in the family Felidae, including many species of large cat as well as domestic cats, were long believed to be resistant to canine distemper, until some researchers reported the prevalence of CDV infection in large felids. Both large Felidae and domestic cats are now known to be capable of infection, usually through close housing with dogs or possibly blood transfusion from infected cats, but such infections appear to be self-limiting and largely without symptoms.  In canines, distemper affects several body systems, including the gastrointestinal and respiratory tracts and the spinal cord and brain, with common symptoms that include high fever, eye inflammation and eye/nose discharge, labored breathing and coughing, vomiting and diarrhea, loss of appetite and lethargy, and hardening of nose and footpads. The viral infection can be accompanied by secondary bacterial infections and can present eventual serious neurological symptoms.  Canine distemper is caused by a single-stranded RNA virus of the family "Paramyxoviridae" (the same family of the viruses that causes measles, mumps, and bronchiolitis in humans). The disease is highly contagious via inhalation. Morbidity and mortality may vary greatly among animal species, with up to 100% mortality in unvaccinated populations of ferrets. In domestic dogs, while the acute generalized form of distemper has a high mortality rate, disease duration and severity depends mainly on the animal's age and immune status and virulence of the infecting strain of the virus. Despite extensive vaccination in many regions, it remains a major disease of dogs, and was the leading cause of infectious disease death in dogs, prior to a vaccine becoming available.  The origin of the word "distemper" is from the Middle English "distemperen", meaning to upset the balance of the humors, which is from the Old French "destemprer", meaning to disturb, which is from the Vulgar Latin "distemperare": Latin "dis-" and Latin "temperare", meaning to not mix properly.


Klasický minilab.

Klasický minilab má dvě základní části integrované do jednoho stroje: modul na zpracování filmů a modul produkující papírové fotografie. U některých minilabů je ještě připojen kiosek na objednávání fotografií.  Do "modulu na zpracování filmu" se založí kazeta exponovaná ve fotoaparátu, stroj zachytí začátek filmu a filmový pás pak uvnitř bez přístupu světla postupně ve smyčkách prochází soustavou kladek a tanků s chemickými lázněmi. Automat udržuje stálou teplotu lázní, promíchává je, a dohlíží na to, aby byly včas vyměňovány. Přesná doba působení každé lázně je dána rychlostí posuvu a délkou ponořených smyček. Nakonec se vyvolaný film suší. V minilabech Kodak a Agfa se filmy vyvolávají pomocí chemikálií C41b a film je kompletně zpracován během 20 minut. Na vyvolaném filmu jsou jednotlivé obrázky v podobě barevných negativů.  Vyvolaný film se potom zavede do "modulu na výrobu fotografií". Okraje filmu vedle perforace jsou už z výroby označeny číselnými a čárovými kódy (tzv. DX kódy), podle nichž automat nastaví optimální postup zpracování. Fotografický papír v zásobníku minilabu má obvykle podobu pásu navinutého v roli. Šíře papírového pásu určuje kratší rozměr fotografie, například z pásu 10 cm širokého se dělají fotografie 10x15 cm. V minilabu je vždy několik různě širokých rolí, takže zákazník si může vybírat z několika rozměrů. Role jsou ve světlotěsném obalu, aby je obsluha mohla vyměňovat na světle. Z každého políčka filmu promítnutého na fotografický papír se exponuje jedna fotografie, pás papíru se automaticky posunuje a opět prochází chemickým zpracováním ve vývojce a ustalovači, oplachuje se vodou a nakonec se suší a řeže na jednotlivé hotové fotografie. Většina minilabů používá při výrobě papírových fotografií chemikálie z procesu RA-4 od Kodaku. Rozřezán je také filmový pás na proužky po čtyřech snímcích, které jsou pak přiloženy do obálky s fotografiemi.

Digitální minilab.

Digitální minilab využívá k výrobě papírových fotografií tentýž tradiční chemický postup, ale fotografie nevytváří z filmového negativu, nýbrž ze souboru s digitální fotografií. Jako vstupní zařízení se zde používá zabudovaný filmový skener, který snímky načítá z políček negativního nebo i pozitivního filmu (pozitivní filmy se používají pro diapozitivy), případně plochý skener (na papírové předlohy), ale nejčastěji nějaká forma kiosku, který umí číst digitální média: optické disky, paměťové karty z digitálních fotoaparátů, USB disky, nebo soubory z webových stránek, na které zákazník své fotografie předtím přes Internet nahrál.  Obsluha digitálního minilabu může nahrané fotografie ještě dodatečně trochu upravovat, tzn. měnit jejich barevné podání, jas, kontrast, saturaci, ostrost a provádět ořezy. Osvitové zařízení minilabu obsahuje řádkový laser, pomocí něhož se pixely fotografie exponují na klasický fotografický papír podobně, jako když se snímek exponuje z filmu. I další zpracování je stejné a jelikož probíhá ve výše popisovaných lázních, označuje se též jako „mokrá cesta“.  Výsledné fotografie vzniklé mokrou cestou jsou na stejném fotopapíru a mají stejnou kvalitu a trvanlivost jako tradiční fotografie zhotovené stejným procesem z filmů. Technicky překonávají možnosti běžných domácích inkoustových tiskáren a navíc vycházejí levněji.  Cena takového „mokrého“ digitálního minilabu je ovšem značná, pohybuje se od čtvrt milionu Kč za použitý minilab Noritsu z přiloženého obrázku až do jednotek milionů Kč. Někteří obchodníci si je přesto kupují nebo pronajímají, aby mohli nabízet jejich služby. V Česku lze asi nejčastěji narazit na mokré minilaby značek Fuji a Noritsu.

Suchý minilab – foto kiosek.

„Suchý minilab“, často označovaný jako "foto kiosek", je založen na novějších technologiích a fotografie v něm vznikají nechemickou „suchou cestou“. Nepracuje s vývojkou a ustalovačem a nepoužívá fotografické papíry s fotocitlivou vrstvou. Papíry se v něm nenamáčejí a nemusí se sušit, fotografie se na papír tisknou.  Přestože některé suché fotolaby dříve využívaly k tisku známou inkoustovou tiskárnu, daleko běžnější pro tento účel dnes je tzv. "termosublimační tisk". Při tomto tisku se zahřívají barvy nanesené na polyesterovém pásu, tzv. ribbonu, uzavřeném v kazetě. Označení „sublimační“ vychází z původní představy, že barva přechází z pevného skupenství přímo do plynného, bez kapalného mezistupně. To se ale nepotvrdilo a nyní se tento proces spíše označuje jako difuze (tj. pohyb částic vyvolaný teplotním gradientem). Na ribbonu se za sebou střídají panely ve třech nebo čtyřech základních barvách. Většinou ne podle schématu CMYK (azurová, purpurová, žlutá, černá) známého z inkoustových tiskáren, nýbrž CMYO, v němž se místo černé používá speciální ochranný povlak (overcoating). Každý panel je právě tak velký jako fotografie, která se tiskne; například na vytištění fotografie 10x15 cm se spotřebují čtyři panely 10x15 cm. Během tiskového cyklu se papír a barevný panel posouvají pod termální tiskovou hlavou, která je stejně široká jako kratší rozměr fotografie. Miniaturní topná tělíska hlavy mění prudce svou teplotu a podle toho zahřívají různá množství barvy. Část barvy se difuzí přenáší na speciální papír, dodávaný spolu s ribbonem.  Když je dokončen tisk jedné barvy, ribbon se posune na další panel a papír se částečně vysune ven z tiskárny, aby mohla proběhnout příprava dalšího cyklu. To se pro každou fotografii opakuje čtyřikrát (nebo pětkrát, je-li použita i černá barva). Poslední laminační vrstva chrání barvy před vlhkostí a nepříznivým působením UV záření. Vlivem mechanismu tisku zůstává na použitých panelech ribbonu dokonalý barevně separovaný negativ fotografie, která se z těchto panelů vytiskla (viz obrázek). A značné množství barvy na ribbonu přichází nazmar.  Pro tisk fotografií má termosublimační technologie tu přednost, že každý pixel obrázku se vytváří postupným nanášením základních barev, takže jeho výsledná barva může být zcela libovolná. Tím se hodně podobá chemické fotografii. Naproti tomu mikrokapky z inkoustové tiskárny směřují do různých míst a mají různé velikosti, takže výsledný obraz se skládá z izolovaných bodů v základních barvách, které jsou pod mikroskopem zřetelně patrné, a pouhým okem se obraz může jevit zrnitý. Inkoustová fotografie také potřebuje čas na úplné zaschnutí inkoustu, zatímco se sublimační se dá manipulovat hned jak opustí tiskárnu.

Srovnání mokrých a suchých minilabů.

Mokré minilaby jsou větší a dražší, a proto jsou méně rozšířené. Vyžadují odbornou obsluhu, samoobslužně nefungují. Najdou se proto hlavně v odborných provozovnách, ne v prodejních centrech. Fotografie z nich nebývají na počkání, ale obvykle do druhého dne. Mokrou cestu výroby fotografií také využívá ve své výrobní hale největší producent digitálních fotografií v Česku, pražská pobočka německé firmy CeWe Color. Objednávky přijímá pomocí svých sběren nebo přes Internet a fotografie podle nich vyrobené rozesílá poštou.  Suché minilaby jsou levnější a menší než mokré, takže bývají instalovány jako kiosky v obchodních centrech, drogeriích apod. Obvykle fungují formou samoobsluhy, na počkání. Stačí zasunout USB disk nebo paměťovou kartu z fotoaparátu, na obrazovce si vybrat, které snímky a v jakém rozměru se mají vytisknout, případně je ještě trochu upravit a po zaplacení už jen počkat, až do výstupního zásobníku začnou padat hotové fotografie. Nejčastěji nabízené rozměry jsou 10x15, 13x18, 15x20 a 20x30cm. Rychlost tisku je omezena tím, že topná tělíska tiskové hlavy musí stále měnit svou teplotu. Zahřátí je snadné, ale ochlazení při změně ze sytější na světlejší barvu je těžší. Doby tisku se u různých modelů minilabů liší; u levných se fotografie 10x15 cm tiskne 45 – 90 sekund, u těch drahých to může být i méně než 6 sekund.  Je dobré vědět, že samoobslužné minilaby fotografie před vytištěním vždy automaticky upravují, aby byly pro zákazníky líbivější. Často jsou tyto úpravy ku prospěchu, ale někdy vyjdou barvy kýčovitě syté. Zkušený fotograf, který si své snímky upravuje sám, se proto raději obrátí na mokrý fotolab, kde může na objednávce vyznačit, že si žádné automatické úpravy nepřeje. Snímky nemá na počkání, ale jejich cena zase bývá o trochu nižší.  Fotograf, který chce mít celý proces pod kontrolou, se také vyhýbá tomu, aby minilab musel jeho fotografii převzorkovat (přepočítat její pixely na jiné rozlišení), a raději to udělá sám podle známé hodnoty DPI dané tiskárny. Kvalita se tím zvýší zejména při práci s formátem raw, v němž je obsaženo podstatně více informací než v JPG, který má k dispozici minilab, a kde už je pro každou barvu vyhrazeno jen 8 bitů. U mokrých minilabů se nejčastěji využívá 300 dpi, ověřit to lze dotazem, stejné číslo uvádí i zásilková služba Fotolab.cz (CeWe). Minilaby s termosublimačním tiskem hodnotu DPI málokdy zveřejňují, aby běžné zákazníky zbytečně nemátly, ale bývá to rovněž 300 dpi. Má-li se tedy fotografie vytisknout na papír 8x12 palců, což je přibližně 20x30 cm, musí mít rozlišení 8 . 300 x 12 . 300 = 2400 x 3600 pixelů. Pozn.: Inkoustová tiskárna kvůli jinému principu tisku pro podobnou kvalitu potřebuje 1200 dpi.  Pokud jde o dlouhodobou stálost barev, u mokrého i suchého procesu by podle odborné literatury měla být stejná. Vždy ovšem záleží na skladování, delší vystavování světlu škodí oběma technologiím. Fotografie nejvíc trpí na slunci a nejlépe se jim daří potmě.

Minilab, digitální minilab případně fotolab je kompaktní automatické zařízení, které umí vyvolat film nebo digitální data a vyrobit papírové fotografie. Je to zmenšená varianta velkých centralizovaných laboratoří, kterou lze umístit i do malého obchodu a služby zákazníkům poskytovat na místě.  Velké rozšíření digitální fotografie po roce 2000 způsobilo, že zájem o vyvolávání filmů prudce poklesl a velké laboratoře, schopné denně zpracovat desetitisíce filmů, posílaných do nich ze sítě sběren, už nejsou zapotřebí. Místo toho stále více obchodníků instaluje do svých prostor "minilaby" nebo "digitální minilaby". Všechna uvedená zařízení pracují s barevnými fotografiemi.

A minilab is a small photographic developing and printing system, as opposed to large centralized photo developing labs. Many retail stores use film or digital minilabs to provide on-site photo finishing services.  With the increase in popularity of digital photography, the demand for film development has decreased. This means that the larger labs capable of processing 30 or 40 thousand films a day are going out of business, and more retailers are installing minilabs.  In Kodak and Agfa minilabs, films are processed using C41b chemistry and the paper is processed using RA-4. Using these chemical processes films can be ready for collection in as little as 20 minutes, depending on the machine capabilities and the operator.  A typical minilab consists of two machines, a film processor and a paper printer/processor. In some installations, these two components are integrated into a single machine. In addition, some digital minilabs are also equipped with photo-ordering kiosks.


Architektura.

Java Virtual Machines jsou zásobníkové počítače, naproti tomu "Dalvik Virtual Machines" používají architekturu založenou na "registrech". Ta vyžaduje méně složitých instrukcí virtuálního stroje. Programy pro Dalvik jsou napsané v Javě s využitím "Android API". Napsané aplikace jsou dále zkompilovány do bajtkódu Javy a podle potřeby převedeny na instrukce Dalviku.  Nástroj zvaný dx se používá k převodu souborů .class Javy do formátu .dex. Větší množství tříd je zahrnuto v jediném souboru .dex. Duplicitní řetězce a konstanty používané ve více třídách jsou ve výstupním souboru .dex obsaženy pouze jednou (pro úsporu místa). Bajtkód Javy je pak převeden do instrukční sady používané Dalvik Virtual Machines. Nekomprimované soubory .dex jsou typicky o pár procent menší než komprimované soubory .jar (Java ARchive) (při použití stejných souborů .class).  Spustitelné soubory Dalvik (Dalvik Executable) mohou být při instalaci do mobilního zařízení znovu upravené a to s cílem dalších optimalizací.

Výkon.

Přínosy zásobníkových počítačů oproti registrovým počítačům jsou předmětem pokračující debaty.  Zásobníkové počítače obecně musejí použít instrukce k načtení dat do zásobníku a s těmi daty dále manipulují. Při implementaci vysokoúrovňového kódu to vyžaduje více instrukcí oproti použití registrových počítačů. Instrukce v registrových strojích bývají ovšem delší, protože musí kódovat zdrojové a cílové registry. Tento rozdíl je nejvíce důležitý kvůli interpretům Virtual Machines, pro které je vystavení operačního kódu velice drahou záležitostí. Podobně tomu je i u jiných faktorů, jako je just-in-time kompilace.  Testy provedené na zařízeních ARM v roce 2010 firmou Oracle (majitelem technologií Java) ukazují, že "Java SE embedded" (při použití standardních bezgrafických benchmarků) je dvakrát až třikrát rychlejší než Android 2.2 (v něm byl poprvé použit kompilátor JIT).  V roce 2012, bylo akademicky prokázáno, že Dalvik je téměř 3× pomalejší než HotSpot, mimo jiné se ukázalo, že kód generovaný Dalvikem byl delší než kód generovaný HotSpotem.  Kromě toho testy provedené na stejných Androidích zařízeních (březen 2014) ukazují, že nativní aplikace v C mohou být až 30× rychlejší než aplikace spuštěné na Dalvik Virtual Machines. Aplikace spuštěné interpretem z roku 2009 vykazují při použití jak Java Native Interface, tak nativního kódu zvýšení rychlosti.

Licence a patenty.

Dalvik je zveřejněn pod licencí Apache Licence 2.0. Podle Googlu je Dalvik implementován jako "clean-room", což by znamenalo, že nedědí licenci (její omezení), pod kterou je Java Runtime (standardní ani opensourceová edice). Tento fakt je zdrojem pří, jež vyvolává hlavně Oracle.

Dalvik je v informatice název virtuálního stroje od firmy Google, který v systému Android vytváří běhové prostředí pro aplikace napsané v programovacím jazyce Java. V systému Android 4.4 „KitKat“ byl v roce 2013 uveden jako ukázka nástupce Dalviku Android Runtime (ART) a ve verzi Android 5.0 „Lollipop“ v roce 2014 již ART úplně nahradil původní virtuální stroj Dalvik.  Programy pro Android jsou převážně psané v programovacím jazyce Java. Jsou kompilovány do bajtkódu pro Java Virtual Machine. Ten je posléze přeložen do bajtkódu Dalviku a uložen v souborech .dex (Dalvik EXecutable) a .odex (Optimized Dalvik EXecutable). Pojmy "odex" a "de-odex" se používají ve spojení s konverzí bajtkódu. Kompaktní formát "Dalvik Executable" je navržen pro systémy, které jsou omezeny paměťovou nebo výkonovou kapacitou.

Dalvik is a discontinued process virtual machine (VM) in Google's Android operating system that executes applications written for Android. (Dalvik bytecode format is still used as a distribution format, but no longer at runtime in newer Android versions.) Dalvik was an integral part of the Android software stack in the (now unsupported) Android versions 4.4 "KitKat" and earlier, which were commonly used on mobile devices such as mobile phones and tablet computers, and more in some devices such as smart TVs and wearables. Dalvik is open-source software, originally written by Dan Bornstein, who named it after the fishing village of Dalvík in Eyjafjörður, Iceland.  Programs for Android are commonly written in Java and compiled to bytecode for the Java virtual machine, which is then translated to Dalvik bytecode and stored in codice_1 ("Dalvik EXecutable") and codice_2 ("Optimized Dalvik EXecutable") files; related terms "odex" and "de-odex" are associated with respective bytecode conversions. The compact Dalvik Executable format is designed for systems that are constrained in terms of memory and processor speed.  The successor of Dalvik is Android Runtime (ART), which uses the same bytecode and .dex files (but not .odex files), with the succession aiming at performance improvements transparent to the end users. The new runtime environment was included for the first time in Android 4.4 "KitKat" as a technology preview, and replaced Dalvik entirely in later versions; Android 5.0 "Lollipop" is the first version in which ART is the only included runtime.


Geografie.

Hraničí s provinciemi Burgos, Palencia a León na severu, s provincií Zamora na západě, s provinciemi Salamanca a Ávila na jihu a s provincií Segovia na východě. Je tak jedinou španělskou provincií, která sousedí jen a pouze s provinciemi stejného autonomního regionu (Kastilie a León). Je také jedinou iberskou provincií, která nemá žádné hory.  Provincie má rozlohu 8 110 km, leží ve středu Mesety Central, a je pro ni typický jednotvárný terén (v průměru 700 m n. m.); od roviny se odděluje oblast vápenců (několik říčních údolí). Kolem nich jsou kopce jako Montes Torozos, vrch San Cristobal (843 m n. m.) a Sardanedo (854 m n. m.); pak krajina mírných kopců; a mezi nimi takzvané „kopce“ – rokle s příkrými stěnami, jako Prado, Santovenia de la Cabezon, Pisuerga, atd. Nejvyšším bodem je Castrillo de Duero a jeho kopec Cuchillejos (933 m n. m.). Nejníže položeným místem je řeka Douro u Villafranca de Duero (626 m n. m.).

Klima.

Kontinentálně-středozemské klima je typické pro Mesetu Central, leží v provincii Valladolid. Je podobné typickému mediteránnímu, ale s prvky kontinentálního klimatu, s extrémnějšími teplotami. V klimatu se neprojevuje vliv moře, proto jsou tu teploty nejextrémnější v celém Španělsku, s teplotními rozdíly až 18.5 Cº. Léto je nejsušším obdobím a velmi často teploty dosahují 30 °C, sporadicky přes 35 °C. Ale v zimě bývá jen kolem 0 °C, led se tvoří jen za jasných nocí a sněží sporadicky, objevují se však mrznoucí mlhy. Tento severní španělský region je s ostatními provinciemi Kastilie a Leonu nejstudenějším regionem jižní Evropy. Srážková činnost je velmi obdobná jako jinde ve Středozemí, mezi 400 - 600 mm, vrcholí na jaře a na podzim. Snižující se vliv moře vede k tomu, že místní klima je sušší.

Vznik provincie.

Valladolidská provincie byla zřízena královským dekretem z 29. října 1833 z podnětu ministra Javiera de Burgos v důsledku Burgosovy správní reformy roku 1833. Sídlem provinčních orgánů je Palacio de Pimentel ve Valladolidu již od roku 1875, kdy byla budova zakoupena provinční vládou.

Politické rozdělení.

Současná provincie není oficiálně správně rozdělená, ale historicky se člení na 8 comarcas:  Tierra de Campos (""Země polí"")  Montes Torozos (""Torozosské hor"y")  Campiña del Pisuerga (""Pisuergská krajina"")  Páramos del Esgueva (""Esguevaská vřesoviště"")  Tierra del Vino (""Země vína"")  Tierra de Pinares (""Země borovic"")  Campo de Peñafiel (""Peñafielské pole"")  Tierra de Medina (""Země Medina"")

Znak provincie.

Je odvozen od znaku města: "V červeném poli 5 zvlněných špic, rostoucích z pravého boku. Na stříbrném lemu osm zlatých kastelů (porušení heraldických pravidel). Klenot: otevřená královská koruna. Štítonoši: dva přirození lvi s červenými jazyky, držící pergamen (J"de vlastně o kartuš kolem znaku v přirozené barvě pergamenu"). Jsou naloženi na "vavřínový" kříž sv. Ferdinanda. Štít je ovinut stuhou ve španělských barvách, přeložená osmi štítky, odpovídající,i starým soudním okresům."  Kříž svatého Fernanda provincie obdržela stejně jako například Navarra za svůj postoj za Občanské války (byla na straně nacionalistů).Městu Valladolid byl Kříž sv. Ferdinanda s vavříny ("Cruz laureada de San Fernando") udělen 17.7. 1939 (Navaře již roku 1939). Provinční deputace přijala kříž do svého znaku roku 1943 bez rozhodnutí plenárního zasedání a bez příslušného udělení - zřejmě v upomínku na vyznamenání města Valladolid. V roce 2009 se objevily požadavky levicových politiků na jeho vypuštění ze znaku provincie. Objevil se dokonce názor, že jeho umístění v provinčním znaku (a potažmo ve znaku města) odporuje zákonu (jde o zákon " "Ley 52/2007, de 26 de diciembre, comúnmente conocida como la de la «Memoria Histórica"», článek 15.1).

Provincie Valladolid (výslovnost: [baʎaðolið]) je provincie na severozápadě Španělska v centrální části autonomního společenství Kastilie a León. Žije zde 529 159 obyvatel v celkem 225 obcích. Rozlohu má 8 110 km a hustota osídlení je 65,24 obyv./km.  Provincie má pro svou polohu a plochý povrch strategický význam jako dopravní uzel. Prochází tudy trať celostátního významu, která spojuje Madrid se severem Španělska, od Viga (Galicie) po San Sebastián (Baskicko). Prochází tudy také nejkratší pozemská (silniční) spojnice Portugalska s Francií, od severu Portugalska (Porto) na jih Francie (Hendaye). Provincie kdysi sloužila kastilskému dvoru. Sídlili zde císař Karel V. (I.), král Filip II. a Filip III., a proto se zde dochovala řada hradů a zámků. Hlavní město je památkovou rezervací a je zde významné museum soch. Provincie Valladolid se proslavila také pašijovými průvody ("Semana Santa") ve Valladolidu a v obcích Medina de Rioseco a Medina del Campo.

Valladolid () is a province of northwest Spain, in the central part of the autonomous community of Castile and León. It has a population of 520,716 people in a total of 225 municipalities, an area of and a population density of 64.19 people per km.  The capital is the city of Valladolid. It is bordered by the provinces of Zamora, León, Palencia, Burgos, Segovia, Ávila, and Salamanca. It is thus the only Spanish province surrounded entirely by other provinces of the same autonomous community. It is the only peninsular province which has no mountains.  Because the extensive plain on which the province lies is strategically important to overland transport, it is a major communications hub. From a national point of view it connects Madrid with the north of Spain, from Vigo in Galicia to San Sebastián in the Basque Country, and from an international point of view, it is on the shortest land route connecting Porto in the north of Portugal with Hendaye in the south of France.  The cuisine of the province is like that of Castile—meats and roasts occupy a central place. One of the most typical dishes is lechazo, a dish made from unweaned lambs, similar to veal. Suckling pig, black pudding, sausages, and sheep's milk cheeses are also traditional. The province has five wines with a denomination of origin.  The province once served as the capital of the Castilian court and the former capital of the Empire during the reigns of Emperor Carlos I, Philip II and Philip III, which explains why to this day it remains pregnant with castles and strongholds. The capital has an important historical - artistic heritage and one of the more important museums of sculpture of Europe. The province of Valladolid is specially famous for its processions of Holy Week, as much in the capital as in the localities of Medina de Rioseco and Medina del Campo. In addition, the province has two UNESCO world heritage sites within its category Memory of the World Programme: the Treaty of Tordesillas and the Archivo General de Simancas.


Popis.

Sucholce jsou nejčastěji polokeře, řidčeji vytrvalé byliny nebo naopak keře či stromy. Listy jsou dvakrát zpeřené, s vytrvalými štětinovitými palisty, složené obvykle ze 2 až 6 párů hlavních jařem nesoucích drobné lístky. Mezi spodními páry jařem je často žlázka. Květy jsou uspořádány v jednotlivých, úžlabních, vejcovitě kulovitých hlávkách a jsou buď oboupohlavné nebo jsou spodní květy v květenství samčí nebo sterilní, bezkorunné a s krátkými staminodii. Kalich je zvonkovitý, zakončený krátkými zuby. Korunní lístky jsou téměř nebo zcela volné. Tyčinek je nejčastěji 10, řidčeji jen 5, a jsou volné a vyčnívající z květu. Semeník je téměř přisedlý a obsahuje mnoho vajíčko|vajíček. Čnělka je šídlovitá nebo na konci ztlustlá, zakončená vrcholovou bliznou. Plodem je podlouhlý, rovný nebo srpovitě zahnutý lusk s okrouhlým nebo zploštělým průřezem, pukající 2 chlopněmi. Semena jsou zploštělá, vejcovitá až eliptická.

Rozšíření.

Rod sucholec zahrnuje asi 24 druhů. Je rozšířen v Americe od jv. oblastí USA po Argentinu. Nejvíce druhů roste v Mexiku (celkem 14, z toho 7 endemických). Některé druhy (např. "D. acuminatus") mají výrazně disjunktní areál mezi oblastí jv. USA a v. Mexika a jižní částí Jižní Ameriky. Zástupci tohoto rodu povětšině chybějí v Amazonii. Ve Spojených státech má největší areál rozšíření "D. illinoensis". Druh "D. virgatus" byl introdukován do tropické Asie, Afriky i Austrálie.  Sucholce povětšině rostou v tropických a subtropických oblastech s obdobím sucha, v lesích, keřové a travinné vegetaci, podél vodních toků a v mokřinách, též na starých pastvinách a skalnatých místech.

Význam.

Některé druhy sucholce jsou pěstovány jako okrasné rostliny, krmivo či k zabránění erozi. Listy a vařená semena severoamerického druhu "D. illinoensis" jsou používána jako potravina, druh má využití i jako léčivo a je potenciálně využitelný jako luštěnina. "Desmanthus virgatus" (syn. "D. pernambucanus") je pěstován jako krycí plodina a rozšířil se jako plevel v tropech téměř celého světa.

Sucholec ("Desmanthus") je rod rostlin z čeledi bobovité. Zahrnuje asi 24 druhů bylin i dřevin s jemně členěnými listy a kulovitými květenstvími. Je rozšířen v Americe od USA po Argentinu, některé druhy byly zavlečeny i do jiných částí světa. "Desmanthus illinoensis" má jedlá semena a je potenciálně využitelný jako luštěnina.

Desmanthus is a genus of flowering plants in the mimosoid clade of the subfamily Caesalpinioideae of the pea family, Fabaceae. The name is derived from the Greek words δεσμός ("desmos"), meaning "bundle", and ἄνθος ("anthos"), meaning "flower". It contains about 24 species of herbs and shrubs that are sometimes described as being suffruiticose and have bipinnate leaves. "Desmanthus" is closely related to "Leucaena" and in appearance is similar to "Neptunia". Like "Mimosa" and "Neptunia", "Desmanthus" species fold their leaves in the evening. They are native to Mexico and North, Central and South America. Members of the genus are commonly known as bundleflowers. Donkey beans is another common name and originated in Central America, where "Desmanthus" species are highly regarded as fodder for these domestic draught animals.


Děj.

Che Rivera je napravený vězeň a alkoholik a pracuje jako řidič městského autobusu v San Franciscu v hispánské čtvrti "Mission District". Jako Latinoameričan je temperamentní až násilnický a macho. Jeho koníčkem je box a garáž, kde opravuje veterány. Největší naděje vkládá do svého dospívajícího Jese, kterého po smrti manželky vychovává sám. Jednoho dne Che zjistí, že Jes je gay a navíc je jeho milencem běloch. Che ve vzteku Jese zbije a vyhodí z domu. Ten se přestěhuje ke svému strýci Renemu. Che sice po čase vezme Jase zpět, ale odmítá se s ním jakkoliv bavit na téma homosexualita. Jeho přátelé i bratr Rene se snaží Chea usměrnit. Che se sblíží se svou sousedkou Lenou, která pracuje v poradně pro týrané ženy a sama si jinak od mužů udržuje odstup. Ani ona neschvaluje, jak se Che chová ke svému synovi. Jednoho večera je Jes postřelen homofobním Hispáncem, když se prochází se svým přítelem Jordanem a skončí v nemocnici. Che za ním pravidelně chodí. Když zjistí, že do nemocnice dochází i Jordan, vyhrožuje mu. Jes se proto po uzdravení přestěhuje k Jordanovi a Che jej zavrhne podruhé. Nepřijde ani na jeho maturitní oslavu. Jes se zapíše na Kalifornskou univerzitu a přestěhuje se do Los Angeles. Che pochopí, že je úplně sám a jediný, kdo mu zůstává, je Jes.

Film a ochrana životního prostředí.

Několik scén ve filmu zachycuje ochranu životního prostředí – jedno z opravovaných starých aut je přestavěno na bionaftu, postava Leny jezdí do práce na kole a nosí oděvy z bioproduktů, ve filmu se hovoří o třídění odpadu apod. Film byl natočen na ekologický materiál jako jeden z prvních v San Franciscu. Filmový štáb během natáčení omezil konzumaci nápojů z plastových nádob a přírodní odpad byl kompostován. Za tyto kroky získal film cenu "Green Seal Award" udělovanou Environmental Media Association.

La Mission je americký hraný film z roku 2009, který režíroval Peter Bratt podle vlastního scénáře. Film popisuje osudy muže v hispánské komunitě, který se vyrovnává s faktem, že jeho jediný syn je gay. Snímek měl světovou premiéru na filmovém festivalu Sundance 19. ledna 2009.

La Mission is a 2009 drama film starring Benjamin Bratt and Jeremy Ray Valdez. It is written and directed by Peter Bratt (Benjamin's brother). The film has been shown at the Sundance Film Festival, San Francisco International Film Festival and the Palm Springs International Film Festival.


Tenisová kariéra.

Na XVI. ročníku Panamerických her v mexické Guadalajaře vybojoval bronzovou medaili v mužské dvouhře. Ze Středoamerických a karibských her si odvezl další medailové kovy. Ze San Salvadoru 2002 stříbro v soutěži týmů, z Cartageny 2006 druhé místo v mužské čtyřhře a třetí z dvouhry a mixu, z Mayagüezy 2010 zlato z dvouhry a ve Veracruzu 2014 vyhrál opět singlovou soutěž a bronzový kov si připsal ve smíšené čtyřhře.  V sezóně 2014 se stal prvním dominikánským tenistou, jenž postoupil do elitní stovky singlového žebříčku ATP. Startem na Australian Open 2015 docílil jako první Dominikánec účasti v hlavní soutěži všech čtyř Grand Slamů.  Na únorovém Ecuador Open Quito 2015, hraném na quitské antuce, se stal prvním dominikánským hráčem, jenž postoupil do finále turnaje okruhu ATP Tour. V boji o titul dvouhry zdolal po dramatickém průběhu 6–2, 6–7 a 7–6 nejvýše nasazeného Španěla Feliciana Lópeze, hráče první světové dvacítky. Ve 34 letech se tak stal nejstarším hráčem v otevřené éře tenisu, jenž vybojoval svůj první turnajový titul a jako první dominikánský tenista postoupil do finále singlového turnaje na této úrovni tenisu. Finálový duel si zahrál také v soutěži čtyřhry. V páru s Brazilcem v něm nestačili na německou dvojici Gero Kretschmer a Alexander Satschko po setech 5–7 a 6–7. Následující ročník Ecuador Open Quito 2016 dokázal opět vyhrát, když ve finále zdolal Brazilce Thomaze Bellucciho.  Ve finále Ecuador Open Quito 2017 odvrátil mečbol a poprvé porazil Itala Paola Lorenziho. Triumfem se stal třetím mužem otevřené éry tenisu, jenž dokázal vyhrát všechny tři úvodní ročníky turnaje ATP Tour. Navázal tak na Američana Michaela Changa z Pekingu a Rakušana Thomase Mustera z Mexico City.

Víctor Estrella Burgos (* 2. srpna 1980 Santiago de los Caballeros) je dominikánský profesionální tenista, držitel několika národních tenisových milníků. Ve své dosavadní kariéře na okruhu ATP World Tour vyhrál tři singlové turnaje. Na challengerech ATP a okruhu Futures získal do února 2017 dvacet sedm titulů ve dvouhře a devět ve čtyřhře.  Na žebříčku ATP byl ve dvouhře nejvýše klasifikován v červenci 2015 na 43. místě a ve čtyřhře pak v témže dni na 135. místě. Trénuje ho Alejandro Fabbri.  Řadí se ke třem hráčům otevřené éry tenisu, kteří dokázali vyhrát všechny tři úvodní ročníky turnaje ATP Tour, když získal hattrick na Ecuador Open Quito . Navázal tak na Američana Michaela Changa z Pekingu a Rakušana Thomase Mustera z Mexico City.  Na nejvyšší grandslamové úrovni se ve dvouhře nejdále probojoval do třetího kola na US Open 2014, kde podlehl Kanaďanu Milosi Raonicovi.  V dominikánském daviscupovém týmu debutoval v roce 1998 základním blokem 3. skupiny americké zóny proti Bermudám, v němž prohrál s Garciou čtyřhru. Dominikánci podlehli 1:2 na zápasy. Do dubna 2016 v soutěži nastoupil ke čtyřiceti tři mezistátním utkáním s bilancí 39–15 ve dvouhře a 20–21 ve čtyřhře.

Víctor Estrella Burgos (; born August 2, 1980) is a Dominican retired professional tennis player. In 2014, Estrella became the first Dominican to reach the top 100 in the ATP rankings. He also became the first Dominican player to reach the semifinals in an ATP 250 tournament in Bogota. In 2015, he also became the first tennis player from his country to participate in all four Grand Slams, playing in the Australian Open. In February 2015, he won his first career ATP title at the Ecuador Open, becoming the oldest first-time ATP tour winner in the Open Era. He successfully defended his title and 100% winning record at the event in 2016 and 2017, but lost in the second round in 2018.  Estrella has been a member of the Davis Cup team from the Dominican Republic since 1998, posting a record of 41–17 in singles and 21–22 in doubles. Since 2014 he belongs to the Dominican olympic program CRESO.  On 5 August 2019, Estrella Burgos announced that he will retire from professional tennis. His last tournament was the Santo Domingo Open, played in October.


Obsah epizody.

Po ukončení poslední písně Vocal Adrenaline ředitelka Sue Sylvester (Jane Lynch) oznámí, že ona je jedinou porotkyní této soutěže a že ji protahuje na tři dny, aby dala Kurtu Hummelovi (Chris Colfer) a Rachel Berry (Lea Michele) více času, aby našli více členů, protože New Directions nemá počet alespoň dvanácti členů, který je požadován na všech oficiálních soutěžích sborů. Rachel je rozzlobená na Willa Schuestera (Matthew Morrison) protože porušil jejich dohodu ohledně toho, že Vocal Adrenaline svým vystoupením nezastraší ostatní. Kurt navrhne, že by se Rachel měla snažit najmout bývalou členku sboru, Kitty Wilde (Becca Tobin), i když už předtím otevřeně řekla, že se do sboru nevrátí. Kurt pokračuje ve schůzkách s Walterem (Harry Hamlin), i když se je Sue převlečená za servírku snaží popudit. Sue prozradí Becky Jackson (Lauren Potter), že plánuje odchytit Kurta a jeho bývalého snoubence Blaina Andersona (Darren Criss) do malého uzavřeného prostoru, aby se mohli usmířit. Rachel naléhá na Kitty, aby se znovu přidala k New Directions, ale Kitty je stále zraněná ohledně svých předchozích vzpomínek. Před vystoupením Warblers zůstanou Kurt a Blaine uvězněni ve falešném výtahu.  Sue znovu zhypnotizuje Sama Evanse (Chord Overstreet), aby přesvědčil Rachel k použití naprosto nevhodných písní pro jejich vystoupení. Následující den jsou Kurt a Blaine stále nezvěstní a Sam (v hypnóze) dává Rachel seznam písní a vyznává jí lásku. Rachel luskne prsty, tím zruší jeho stav, požádá ho, aby hledal Kurta a pokusil se také najít nějaké nové členy. Ve výtahu se Kurt a Blaine setkají s loutkou, která připomíná Sue a loutku Billyho z filmu "Saw" a řekne jim, že aby se zachránili, tak se musí vášnivě políbit. Kitty si své předchozí rozhodnutí rozmyslí, rozhodne se znovu přidat k New Directions a pomůže Rachel dostat se do Suina počítače k tajnému seznamu písní, které v Sue vyvolávají zranitelné emoce. Sam se setkává se Spencerem Porterem (Marshall Williams) a snaží se přesvědčit ho, aby se připojil k New Directions. Rachel se znovu setkává s bývalým vedoucím sboru pro hluché, Daltonem Rumbou (Michael Hitchcock), který je nyní policistou a přesvědčí členy sboru, Jane Hayward (Samantha Marie Ware), Rodericka (Noah Guthrie), Masona McCarthyho (Billy Lewis Jr.) a Madison McCarthy (Laura Dreyfuss), aby ji věřili ohledně jejího seznamu písní dodaného na poslední chvíli a přidává se k nim Spencer, který se nakonec rozhodl ke sboru přidat. Rachel a Will se omluví tomu druhému a zjistí, že za snahou rozhádat je, stála opět Sue.  New Directions začínají se svým vystoupením, když se Kurt a Blaine vášnivě políbí, aby mohli být vysvobozeni. Výběr písní zaútočí na Suiny emoce až do takové hloubky, že vítězi vyhlásí New Directions, na druhém místě skončí Vocal Adrenaline a Warblers jsou až třetí. Hlavní zpěvák Vocal Adrenaline, Clint (Max George) viní Willa za jejich prohru a slíbí mu, že bude jednat. Sue řekne Willovi, že písně také očistily její vztek vůči němu. Kurt a Blaine konfrontují Sue ohledně jejich unesení a řeknou ji, že jim pouze pomohla přenést se přes zášť, kterou pociťovali po rozchodu. Sue se vrátí do skladiště a prozrazuje Becky, že všechny tyto události jsou součástí jejího probíhajícího plánu. Epizoda končí, když New Directions oslavují své vítězství.

The Hurt Locker, Part Two je pátá epizoda šesté série amerického hudebního televizního seriálu "Glee" a v celkovém pořadí stá třináctá epizoda tohoto seriálu. Epizodu napsal jeden z hlavních tvůrců seriálu, Ian Brennan, režírovala ji Barbara Brown a poprvé se vysílala ve Spojených státech dne 30. ledna 2015 na televizním kanálu Fox. Jedná se o druhou část dvojdílné epizody, jejíž první část, s názvem The Hurt Locker, Part One, se vysílala o týden dříve.  Ředitelka Sue Sylvester stále organizuje soutěž mezi New Directions a konkurenčními sbory Vocal Adrenaline a Warblers. Sue se stále snaží dát dohromady Kurta Hummela s Blainem Andersonem a hypnotizuje Sama Evanse, aby pokračoval ve falešném vztahu s Rachel Berry. Mezitím Rachel zoufale hledá nové členy do New Directions, aby sbor mohl vyhrát soutěž.

"The Hurt Locker, Part Two" is the fifth episode of the sixth season of the American musical television series "Glee", and the 113th overall. The episode was written by series co-creator Ian Brennan, directed by Barbara Brown, and first aired on January 30, 2015 on Fox in the United States. It is the second part of a two-part episode which began on January 23, 2015 with the episode "The Hurt Locker, Part One".  The episode takes place as Principal Sue Sylvester continues an event between New Directions and rival show choir groups Vocal Adrenaline and the Warblers. Sue continues to attempt to reconcile Kurt Hummel and Blaine Anderson and hypnotizes Sam Evans to continue his false relationship with Rachel Berry. Meanwhile, Rachel desperately searches for new members for New Directions in an attempt to win the event.


Historie.

Závod byl založen v roce 1876 jako Císařsko-královské železniční dílny pro potřeby nově vybudované železniční trati Tarnów – Leluchów, která prochází přes Nowy Sącz. V roce 1950 se dílny staly součástí státních železnic Polskie Koleje Państwowe (PKP), ale již v roce 1952 byly z PKP vyčleněny jako samostatný podnik s názvem „Zakłady Naprawcze Taboru Kolejowego Nowy Sącz” (ZNTK, tj. Opravny železničních vozidel Nowy Sącz). Od roku 1963 se podnik začal specializovat na opravy motorových lokomotiv, i když poslední parní lokomotiva byla v ZNTK Nowy Sącz opravena až v roce 1972. V roce 1982 se podnik stal opět součástí PKP, z nichž byl znovu vyčleněn v roce 1991 a posléze (1994) se stává akciovou společností ve vlastnictví polského státu. V roce 1995 byly akcie společnosti vloženy do Národních investičních fondů. Na počátku nového tisíciletí byla společnost na pokraji úpadku, situace se změnila po roce 2003, kdy společnost odkoupil polský miliardář Zbigniew Jakubas za 6 milionů PLN. V roce 2005 došlo ke změně názvu z původního „Zakłady Naprawcze Taboru Kolejowego Nowy Sącz” S.A. na současný NEWAG Spółka Akcyjna. 5. prosince 2013 došlo k IPO menšinového balíku akcií společnosti na varšavské burze. Tržní kapitalizace společnosti dosáhla následujícího dne hodnoty 767 mil. PLN.

Newag Gliwice.

Závod v Gliwicích začal svou existenci v roce 1904 jako Lokomotivní dílny Královské železnice (Königliche Eisenbahn — Lokomotivwerkstätte). V roce 1945 po připadnutí města Gliwice Polsku byl podnik přejmenován na Hlavní dílny parních lokomotiv (Główne Zakłady Parowozowe), které začaly od roku 1962 opravovat také elektrické lokomotivy. V roce 1970 podnik přestal opravovat parní lokomotivy a dále se zabýval pouze opravami elektrických lokomotiv, což se odzrcadlilo ve změně názvu na Dílny pro opravy elektrických lokomotiv (Zakłady Naprawcze Lokomotyw Elektrycznych). V roce 1995 byla firma transformována na akciovou společnost ve vlastnictví státu. V roce 1999 se většinovým akcinářem stává společnost TEAM (Technics Engineering Architecture Marketing), v roce 2001 pak NEWAG. Na základě změny vlastníka došlo k 20. únoru 2013 ke změně názvu společnosti na Newag Gliwice S.A. V roce 2014 bylo rozhodnuto, že část společnosti Newag Gliwice, která se zabývá opravami a výrobou lokomotiv, bude v roce 2015 začleněna do mateřské společnosti Newag (v původní firmě Newag Gliwice mají zůstat pouze nemovitosti sloužící k bydlení).

Produkty.

Vedle oprav a modernizací kolejových vozidel se společnost zabývá výrobou nových vozidel. Jedná se o dva základní typy elektrických lokomotiv produkovaných v Gliwicích: šestinápravový Dragon a čtyřnápravový Griffin. V Nowém Sączi se vyrábějí především elektrické jednotky Impuls.

"NEWAG" SPÓŁKA AKCYJNA nebo zkráceně NEWAG S.A. je polská akciová společnost se sídlem v Nowem Sączi, která se zabývá výrobou, modernizacemi a opravami kolejových vozidel. Výrobní závody společnosti se nacházejí ve městech Nowy Sącz a Gliwice.

Newag S.A. [pronounced: nevag] is a Polish company, based in Nowy Sącz, specialising in the production, maintenance, and modernisation of railway rolling stock. The company's products include the 14WE, 19WE, 35WE types electric multiple units; it has also developed the Nevelo tram.


LGBT historie v Itálii.

Sjednocení Itálie, k němuž došlo v r. 1860, znamenalo spojení několika států v jeden, z nichž všechny (vyjma dvou) dekriminalizovaly soukromý, bezúplatný a konsensuální pohlavní styk mezi dospělými osobami stejného pohlaví dle Code civil.  Jednu z výše zmíněných výjimek tvořilo Sardinské království, které trestalo pohlavní styk mezi muži (žen se toto netýkalo) podle § 420 - § 425 trestního zákona, který vydal r. 1859 král Viktor Emanuel II.  Po sjednocení rozšířilo bývalé Sardinské království své trestní zákony na zbytek nově vzniklého Království Itálie. Toto se však netýkalo území bývalého Království obojí Sicílie, kde se přihlíželo ke ""specifickým vlastnostem těch, co žili na jihu"".  Tato bizarní situace, kdy byla homosexualita v jedné části království ilegální, a ve druhé části legální, se definitivně vyřešila v r. 1887, kdy byl zaveden Zákon Zanardelli rušící veškerá ustanovení o různém zacházení s heterosexuálními a homosexuálními vztahy napříč celou Itálií.  Od zavedení prvního celonárodního Trestního zákona v r. 1889, účinného od r. 1890, není známo, že by kdy na tomto území existovaly zákony proti soukromému, konsensuálnímu pohlavnímu styku dospělých osob téhož pohlaví.  Situace se nezměnila ani po nástupu fašismu 19. prosince 1930 a zavedení Zákona Rocco. Homosexualita se toho času spíše tabuizovala z důvodu snahy o vyhnutí se veřejnému skandálu. Represe byly spíše záležitostí katolické církve, než italského státu. V každém případě se potvrdilo, že si většina Italů tehdy spojovala homosexualitu s méně zdravými a mužnými cizinci.  Nicméně ani toto nebránilo tehdejšímu režimu v úřední šikaně homosexuálních mužů, která v některých případech vedla i k uvězňování, zejména v období Italské sociální repbuliky, což byl loutkový stát v čele s Benitem Musolinim existující v letech 1943-45.  Zákon Rocco zůstal platný ještě v několika dalších následujících dekádách. Jeho postoj k homosexualitě byl takový, že se jedná o problém morálky a náboženství, který však nepodléhá sankcím ze strany veřejné moci. I tak tu ale byly v poválečném období minimálně tři pokusy o rekriminalizaci homosexuálního chování, všechny však zablokovala Křesťanskodemokratická strana. A právě tyto postoje vedou k tomu, že se obtížně vedou veřejné diskuse o tématu uznání homosexuálních vztahů v parlamentní sféře.

Problematika LGBT v Itálii.

Legální stejnopohlavní styk.

Stejnopohlavní sexuální aktivita je v Itálii legální od r. 1890 se sjednoceným legálním věkem způsobilosti k pohlavnímu styku ve výši 14 let.

Služba v armádě.

Homosexuálům není odepřeno právo sloužit v armádě. Ozbrojené síly Itálie nesmí znemožňovat homosexuálním mužům a ženám působit v jejich řadách v souladu s Ústavou Itálie.

Právní ochrana.

V r. 2002 se Franco Grillini neúspěšně pokusil o novelu Ćlánku III. Ústavy Itálie zakazující diskriminaci na základě sexuální orientace.  V r. 2004 se Toskánsko stalo prvním italským regionem zakazujícím diskriminaci homosexuálů v zaměstnání, vzdělávání, veřejných a ubytovacích službách. Tento krok napadla u Ústavního soudu Berlusconiho vláda s odůvodněním, že jenom ona může přijímat taková rozhodnutí. Na to Ústavní soud zvrátil ustanovení týkající se ubytovacích služeb z důvodu respektu k soukromým hoteliérům a náboženským institucím, ale zbytek zákona zůstal platný. Podobnou legislativu následně přijal i Piemont.  Víceméně počínaje r. 2003 je diskriminace na základě sexuální orientace v zaměstnání ilegální v celé zemi z důvodu splnění podmínek pro členství v EU.  V r. 2006 Grillini znovu navrhl anti-diskriminační zákony, toho času zakazující jak diskriminaci homosexuálů, tak i transsexuálů. Ty sklidily ještě menší podporu než při prvním pokusu.  V r. 2008 Ital Danilo Giuffrida obdržel odškodnění ve výši 100 tisíc euro za to, že mu bylo přikázáno Ministerstvem dopravy znovu vykonat řidičský test z důvodu jeho sexuální orientace. Soudce v jeho případě došel k závěru, že se jednalo o jasné porušení anti-diskriminačních zákonů.  V r. 2009 Poslanecká sněmovna odložila jednání o přijetí anti-homofobních zákonů, které by zpřísnily tresty za zločiny proti homosexuálům, zpracované stranou Centrální unie s podporou Legy Nord a Lidu svobody , byť 9 poslanců blízkých předsedovi sněmovny Gianfrancovi Finim zaujímalo negativní stanovisko. Poslanec Paola Binetti patřící k Demokratické straně poté hlasoval proti zásadám své strany.  16. května 2013 se jednalo o návrhu zákona o zákazu diskriminace na základě sexuální orientace a genderové identity na nátlak čtyř poslanců ze čtyř různých politických stran. Návrh získal podporu 221 poslanců napříč celým politickým spektrem mimo středo-pravicových stran. V reakci na tyto kroky někteří poslanci navrhli dva zákony. 7. července je Justiční komise sjednotila v jeden.  Zákon proti homofobii, bifobii a transfobii se setkal s odporem ze strany konzervativních poslanců obávajících se pokutování a uvěznění za svůj nesouhlas s uznáním stejnopohlavního soužití. 5. srpna Sněmovna začala o zákonu uvažovat. 19. září 2013 nová legislativa prošla v poměru hlasů 228:58 (108 se zdrželo). Ten samý den prošla kontroverzní novela zákona garantující svobodu projevu pro politiky a duchovní. Momentálně se čeká na stanovisko Senátu.

Stejnopohlavní soužití.

Od r. 2016 mají stejnoohlavní páry přístup ke společnému vlastnictví, sociálnímu zabezpečení a dědickým právům. V r. 2005 v rámci zastupitelských voleb mnoho italských regionů přijalo institut podobný francouzskému občanskému paktu solidarity, mezi něž patřilo Toskánsko, Umbrie, Emilia Romagna, Marche, Apulie, Lazio, Ligurie a Abruzzo. Lombardie s vedením středopravicového Sněmu Svobody oficiálně prohlásila svůj nesouhlas s jakýmkoli právním uznáním stejnopohlavních soužití. Tyto kroky byly tenkrát pouze znakem autonomie jednotlivých regionů.  V posledních 20 letech zde bylo zaznamenáno několik návrhů zákona o neregistrovaném soužití, ale žádný z nich neprošel z důvodu střetu se sociálně konzervativními členy parlamentu tvořících dvě vládní koalice. Poslední návrh zpracovala vláda Romana Prodiho. Zákon se vztahoval na pracovní právo, dědictví, daňové zákony a zdravotní péči neregistrovaných homoseuxálních a heterosexuálních párů. Přijetí zákona nebylo považováno za klíčové a z důvodu pády Prodiho vlády se ani neprojednalo.  V r. 2010 vydal Ústavní soud ozhodnutí o uznání stejnopohlavního soužití jako legitimní sociální formace hodné podobné právní ochrany, jakou má manželství. Po tomto rozhodnutí se soud nakonec rozhodl svůj verdikt odložit kvůli řešení mnohem ožehavější problematiky stejnopohlavního manželství alžírských Italů se Španěly. V tomto kroku se rozhodlo, že italská justice musí respektovat zahraniční stejnopohlavní manželství Italů s odvoláním se na Usnesení č. 138.  21. července 2015 byla Itálie obviněná z porušování lidských práv ze strany Evropského soudu pro lidská práva, jelikož nedává státní uznání stejnopohlavnímu soužití ve formě manželství nebo jiného právního statusu.  2. února 2016 se začal italský senát zabývat návrhem zákona o registrovaném partnerství., který pak následně schválil v poměru hlasů 173:71 25. února téhož roku. Návrh byl následně postoupen Poslanecké sněmovně, která jej přijala 11. května 2016 v poměru hlasů 372:51 s 99 zdrženími se. Kvůli zajištění rychlého přijetí zákona obdržel premiér Matteo Renzi důvěru neobyvkle brzy se slovy, že je neakceptovatelné tento krok po tolika neúspěších oddalovat. Registrované partnerství garantuje stejnopohlavním párům stejná práva a povinnosti jako mají manželé, vyjma možnosti společné adopce a adopce dítěte druhého z partnerů, což bylo vyňato z původní verze.

Homoparentalita.

Osvojení a náhradní rodinná péče má právní úpravu v Zákoně č. 184/1983. Adopce je umožněná pouze manželským heterosexuálním párům. V poručenství a pěstounství žádná taková omezení neexistují.  11. ledna 2013 svěřil kasační soud dítě do výhradní péče lesbické matky. Otec dítěte si stěžoval, že homosexuální vztah matky může zanechat negativní dopad na dítě. Nejvyšší soud žalobu otce neuznal z důvodu, že jeho argumenty proti matce byly absurdní.  15. listopadu 2013 rozhodl soud v Boloni o svěření tříletého dítěte do pěstounské péče gay páru. 1. března 2016 vyhověl Opatrovnický soud v Římě žádosti lesbického páru o vzájemném přisvojení fakticky vychovávaných dcer. Již od r. 2014 vydal tento soud nejméně 15 rozsudků, které umožnily vzájemné upravení rodičovských práv k nevlastním dětem v rámci homoparentální rodiny. 29. dubna 2016 získala Marilena Grassadonia, prezidentka Asociace duhových rodin, rodičovská práva k synům své ženy. Možnost přisvojení nevlastního dítěte potvrdil Nejvyšší správní soud Itálie ve svém rozhodnutí 22. června 2016.

Práva translidí.

Crossdressing je v Itálii legální a operační změna pohlaví rovněž po souhlasu lékařů. Nicméně genderová identita není dosud zahrnutá do anti-diskriminačních zákonů.  V r. 1982 se Itálie stala třetím národem na světě, který přiznal translidem právo na změnu pohlaví. Před ní to bylo možné pouze ve Švédsku (1972) a Německu (1980).  V r. 2006 byl propuštěn z pracovního poměru policejní důstojník pro údajné projevy crossdressingu na veřejnosti ve volnočasových aktivitách.  Prvním otevřeným transpolitikem se stala poslankyně Vladimir Luxuria, která v r. 2006 získala madnát za Stranu komunistické obnovy. Po své neúspěšné druhé kandidatuře získala cenu v populární reality show "L'Isola dei Famosi".  V r. 2005 bylo uzavřeno klasické manželstvím mezi mužem a ženou. O několik let později prošel jeden z manželů procesem změny pohlaví z muže na ženu. V r. 2009 byla tato nová žena oficiálně právně uznána podle Zákona č. 164/1982 Sb. o změně pohlaví ve znění pozdějších předpisů ("Legge 14 aprile 1982, n. 164"). Manželství by se z tohoto důvodu stalo automaticky neplatným navzdory faktu, že nebyl podán návrh na jeho rozvod, neboť už nesplňovalo jeho zákonnou definici (trvalé soužití muže a ženy).  Zákon č. 164/1982 Sb. o změně pohlaví ve znění pozdějších předpisů jasně říká, že probíhající změna pohlaví jednoho z manželů znamená neplatnost trvajícího manželství a s ní související povinnost zažádat o rozvod, k čemuž ale ve výše uvedené kauze (Alessandra) a její manželka nedošlo. Pár se obrátil na soud ve městě Modena, aby prohlášení o neplatnosti manželství zrušil. 27. října 2010 jim soud vyšel vstříc. Nicméně Ministerstvo vnitra se proti tomu odvolalo, a v tu samou dobu odvolací soud v Boloni zvrátil rozhodnutí soudu nižší instance.  Později pár podal kasační stížnost k Nejvyššímu soudu. 6. června 2013 dal Nejvyšší soud podnět k Ústavnímu soudu ohledně prověření kompatibility Zákona o změně pohlaví s ústavním pořádkem země, konkrétně v oblasti automatického prohlášení manželství za neplatné, byť pár nedal žádost o rozvod. V r. 2014 Ústavní soud umožnil páru nadále setrvat v manželství.  21. května 2015 vydal Nejvyšší soud průlomový rozsudek, který neukládá osobám procházejícím úřední změnou pohlaví povinnost sterilizace.

Sociální podmínky.

Veřejné mínění.

Podle výsledků průzkumu společnosti Italy Eurispes zveřejněného 29. ledna počet Italů majících pozitivní vztah k homosexualitě a k uznání gay a lesbických párů stále stoupá.  82 % Italů si stojí zatím, že homosexuálové jsou jim rovni. 41 % občanů si myslí, že homosexuálové by měli mít právo uzavřít občanský sňatek a 20,4 %, že by měli mít právo uzavírat registrované partnerství. Ve výsledku 61,4 % je pro právní uznání gay a lesbických vztahů, což je o 2,5 % více než loni (58,9 %) a téměř 10 % než před 7 lety (51,6 % v r. 2003).

Práva leseb, gayů, bisexuálů a translidí zažila v Itálii v poslední době značný rozmach. Přesto se ale LGBT Italové stále setkávají s některými druhy diskriminace, které jsou pro většinovou populaci neznámé. Veřejné mínění ve vztahu k LGBT+ menšině má tendenci být spíše kulturně liberální, což nakonec vyústilo v přijetí zákona o registrovaném partnerství v r. 2016.  Mužská i ženská stejnopohlavní sexuální aktivita je v Itálii legální od r. 1887 po přijetí nového trestního zákoníku. Zákon o registrovaném partnerství, který garantuje homosexuálním párům většinu práv a povinností plynoucích z manželství, byl přijat v květnu 2016. Část, která měla umožnit adopci dítěte partnera, byla z návrhu vyňata, a momentálně se nachází ve fázi právních debat. Stejný zákon garantuje také určitá práva nesezdaným homosexuálním a heterosexuálním párům.  Translidé mohou od r. 1982 procházet změnou pohlaví. Ačkoli je homofobní diskriminace na pracovišti zakázaná od r. 2003, nebyly přijaty žádné další zákony proti homofobní a transfobní diskriminaci. V únoru 2016 po předešlém přijetí zákona o registrovaném partnerství v Senátu ukázal nejaktuálnější výzkum, že drtivá většina Italů podporuje registrované partnerství (69 %), těsná většina pak stejnopohlavní manželství (56 %), ale přiosvojení a homoparentalitu obecně podporuje pouze menšina (37 %).

Lesbian, gay, bisexual, transgender (LGBT) rights in Italy have changed significantly in recent years, although LGBT persons may still face some legal challenges not experienced by non-LGBT residents and LGBT people still face cases of homophobia. Despite this, Italy is considered a gay-friendly country and public opinion on homosexuality is generally regarded as increasingly culturally liberal. Same-sex civil unions and unregistered cohabitation have been legally recognized since June 2016.  In Italy, both male and female same-sex sexual activity have been legal since 1890, when a new Penal Code was promulgated. A civil unions law passed in May 2016, providing same-sex couples with many of the rights of marriage. Stepchild adoption was, however, excluded from the bill, and it is currently a matter of judicial debate. The same law provides both same-sex and heterosexual couples which live in an unregistered cohabitation with several legal rights. In 2017, the Italian Supreme Court allowed a marriage between two women to be officially recognised.  Transgender people have been allowed to legally change their gender since 1982. Although discrimination regarding sexual orientation in employment has been banned since 2003, no other anti-discrimination laws regarding sexual orientation or gender identity and expression have been enacted nationwide; though some Italian regions have enacted more comprehensive anti-discrimination laws. In February 2016, days after the Senate approved the civil union bill, a new poll showed again a large majority in favour of civil unions (69%), a majority for same-sex marriage (56%), but only a minority approving stepchild adoption and LGBT parenting (37%).


Geografie.

Téměř 1/3 z celkového počtu 195 665 obyvatel (2002) žije v provinčním hlavním městě, Zamora. Provincie má celkem 250 obcí. V roce 2014 měla provincie již jen 185 432 obyvatel.  Od východu k západu protéká provincií Duero. Jinak provincie patří k Severní mesetě, náhorní rovině ve výšce mezi 650 a 800 m n. m. Severozápadní část je hornatá. Zde leží Lago de Sanabria, největší ledovcové jezero Španělska.

Jazyky.

Hlavním jazykem provincie Zamora je španělština. Především v západní a severní část se kromě toho používá leonský jazyk. Ve třech obcích na nejzazším severozápadě se hovoří také galicijštinou.

Symbolika.

Vlajka provincie.

je tvořena osmi červenými pruhy a jedním zeleným ("pruhy jsou odděleny úzkými bílými"). Jde o historickou vlajku a není znám žádný předpis, kterým by byla zavedena. Tvoří také součást znaku města Zamory. ("viz níže").

Znak provincie.

Štít dělený, 1) dvakrát polceno, a) polceno se špicí, v prvním poli ve zlatě přirozený býk ve skoku doleva, ve druhém stříbrném červený lev, zelená špice (Toro); b) ve stříbře zlatý most nad vlnami (modrými a zlatými) na mostě postava Madony s dítětem, provázené dvěma věžemi, též zlatými s červenými okny a branou (Benavente); a c) ve stříbře štít, který se dotýká okrajů pole, pruhovaný modře a zlatě, v něm zlaté slunce (Villalpando); 2) 3x polceno, a) děleno vidlicí, 1. a 2. zlatá věž v červeném, špice stříbrná s červeným lvem (Alcañices); b) v modrém zlatý ondřejský kříž, provázený čtyřmi zlatými liliemi, modrý lem s osmi stříbrnými půlměsíci ("? – obrázek neodpovídá" – Sanabria); c) ve zlatě zlatý (? – přirozený) hrad s černými okny a branou (Bermillo de Sayago); a d) ve stříbře černý orel (dvouhlavý) s černými drápy, nad ním uzavřená královská koruna a dva červeno-bílé praporky na zlatém kopí (Fuentesaúco). Srdeční štítek města Zamora. ("Polcený štít, vpravo ve stříbře obrněná paže, držící prapor s osmi červenými pruhy a jedním zeleným. Vlevo, též ve stříbře, je na zeleném pažitu stříbrný most o třech obloucích, černě zděný a se dvěma věžemi nad modrými a stříbrnými vlnami"). Klenot: uzavřená královská koruna, červeně a stříbrně pruhovaná.

Zamora (výslovnost [θa´moɾa]) je španělská provincie na západě Španělska, v západní části autonomního společenství Kastilie a León. Současná provincie vznikla jako jedna ze tří provincií roku 1833 rozdělením bývalého království León. Hraničí s provinciemi Ourense, León, Valladolid, a Salamanca, a s Portugalskem.

Zamora () is a province of western Spain, in the western part of the autonomous community of Castile and León. It is bordered by the provinces of Ourense, León, Valladolid, and Salamanca, and by Portugal.  The present-day province of Zamora was one of three provinces formed from the former Kingdom of León in 1833, when Spain was reorganized into 49 provinces. Of the 174,549 people (2018) in the province, nearly a third live in the capital, Zamora. This province has 250 municipalities.