Život a dílo.

Jeho španělsky znějící příjmení Lalo, ale i název jeho nejvýznamnějšího díla "Symphonie espagnole" pro housle a orchestr, nám navodí spíše dojem, že Lalo pocházel z jihu. Přesto se narodil v Lille, na druhém konci Francie, neboť jeho rodina opustila španělské Nizozemí o generaci dříve.  Lalo hudbu miloval už od raného mládí a rád poslouchal například Bacha nebo Beethovena. Čekání na jednoznačné rozhodnutí, zda se dát na hudební dráhu nemělo u Lala dlouhého trvání a zanedlouho se rozhodl jít studovat na pařížskou konzervatoř. Zde nepatřil mezi nejlepší žáky, ale vynikal bystrými nápady co se týče hudby. Nepříliš velký úspěch na škole ho však od hudby neodradil a po studiích se stal nejprve komorním hudebníkem a učitelem hudby, ale napsal jen několik podceňovaných komorních skladeb.  Jeho první pokus získat úspěch byl s operou "Fiesque", která se hned na počátku setkala s neúspěchem a obecenstvo ji naprosto zavrhlo. Další pokusy dopadly podobně, ale Lala to neodradilo a začal tvořit dvě další díla, houslový koncert a "Symphonie espagnole" pro španělského houslistu Sarasateho, napsanou v letech 1873 až 1874 sklidila úspěch a Lala vynesla výš. Poté následovala další díla jako violoncellový koncert, orientální "balet" "Namouna" (1881–2), symfonie, druhá populární opera "Le Roi d'Ys" (1888). Lalo si snažil slávu znovu upevnit, vytvořil několik oper a orchestrálních děl, ale nepříliš úspěšně.  Édouard Lalo se však za svého života nikdy nedočkal sotva ani průměrné slávy svých děl. Mohla za to jak jejich nepříliš vysoká kvalita, tak i to, že byla považována spíše za „německou“ či „poněmčenou“, stejně jako hudba Césara Francka. Dalším důvodem byla ale stále vzrůstající síla konkurenta Gounoda, který sklízel velký úspěch. Lalo však nebyl jediný, koho by Gounod zastínil, ale v tzv. „Gounodské éře“ se podařilo prorazit jen malé části skladatelů.  Lalo však neunikl ani pozornosti kritiků, od kterých musel snášet kritiky od svých prvních uvedeních děl, až dodnes. Jeho dílo se rozšířilo za hranice Francie až delší dobu po jeho smrti, ale i přesto Lalo poměrně podstatně ovlivnil francouzskou hudbu období romantismu.  Édouard Lalo zemřel 22. dubna 1892 v Paříži v poměrně nízkém věku 69 let.  Lalův syn, Pierre Lalo (6. září 1866 – 9. června 1943), následoval dráhu otce, příležitostně skládal, ale byl hlavně hudebním kritikem.

Édouard Victor Antoine Lalo (27. ledna 1823, Lille, Francie – 22. dubna 1892, Paříž, Francie) byl francouzský hudební skladatel období romantismu.

Édouard-Victoire-Antoine Lalo (27 January 182322 April 1892) was a French composer. His most celebrated piece is easily "Symphonie espagnole", which consists of five movements and remains a popular work in the standard repertoire for violin and orchestra.


Život a dílo.

Narodil se 14. května 1727 v Sudbury (hrabství Suffolk) jako nejmladší z devíti dětí obchodníka s látkami a výrobce vlněného zboží. Již v dětství projevoval zájem o kreslení a otec jej v roce 1740 poslal do Londýna, aby zde studoval malířství. Byl žákem Huberta-Françoise Gravelota a Francise Haymana, kteří tvořili ve stylu francouzského rokokového malířství. Působili na něj také holandští krajináři 17. století. Již v 21 letech byl pozván, aby vystavoval ve Foundling Hospital.  V roce 1746 se oženil s nemanželskou dcerou vévody z Beaufortu, která měla rentu 200 šterlinků. Měl s ní 2 dcery: Mary (1748) a Margaret (1752). Jejich podobizny patří k nejintimnějším malířovým pracím.  V roce 1750 se po otcově smrti vrátil do rodného města a v  letech 1755–1759 působil v Ipswichi jako samostatný umělec. Roku 1759 se přestěhoval do Bathu, stal se portrétistou vznešené anglické společnosti, maloval aristokraty, ale i intimní portréty svých přátel, herců a hudebníků. Přešel k obrazům větších rozměrů, na nichž zachytil módní eleganci tehdejší společnosti. V Bathu vznikl v r. 1770 jeden z jeho nejznámějších obrazů "Modrý chlape"c. Stal se vyhledávaným malířem, ceny jeho obrazů mu umožnily finančně zabezpečit rodinu.  V šedesátých letech 18. století stoupl jeho zájem o světelné efekty, hra světla na látkách je ukázkou jeho mistrovství. Rád používal umělé světlo, maloval při svíčkách. V sedmdesátých letech často maloval krajiny, venkovské výjevy a různé přírodní úkazy. Venkovské scény, ve kterých do popředí stavěl velké figury, byly námětem jeho obrazů i v dalších letech. Spojení portrétu s krajinomalbou je pro jeho tvorbu charakteristické. Zkoušel i nové techniky. Používal zrcátka, kameny, korek, uhlí, lišejníky, sušené rostliny, houbu a křídy. Maloval velmi dlouhým štětcem. Pro dosažení různých účinků, například jemnosti pleti, používal různé způsoby tahů štětcem.  V roce 1768 se Gainsborough stal jedním ze zakládajících členů Královské akademie. Od roku 1774 žil v Londýně. Nejdříve dostával málo zakázek, jeho postavení se však upevnilo, když si získal přízeň krále Jiřího III. svým portrétním uměním. Byl nadšeným amatérským hudebníkem, jeho oblíbeným nástrojem byla viola da gamba. Ve svém domě pořádal koncerty se svými přáteli a stýkal se mnohými hudebníky z různých zemí. Svědčí o tom portréty skladatelů Johanna Christiana Bacha, Carla Fridricha Abela či Johanna Carla Christiana Fischera, který se stal manželem jeho dcery Mary.  V roce 1784 měl neshody s akademií při rozvěšování jeho obrazů na pravidelných výstavách, proto ke konci života vystavoval jen ve vlastním domě.  Vedle Reynoldse patří mezi nejpřednější anglické malíře 18. století a nejvyhledávanější portrétisty anglické šlechty, spojuje vandyckovskou tradici s vlivem rokoka. Bezprostřední poměr k přírodě projevil ve svých krajinách, zvláště ve svých akvarelech, jimiž předjímal krajinářství 19. století. Během života Gainsborough namaloval více než pět set obrazů, z toho asi dvě stě portrétů. Je autorem nejméně osmnácti rytin a tří akvatint. V r. 1787 namaloval svoji poslední vlastní podobiznu.  Zemřel na rakovinu 2. srpna 1788 v Londýně. V jeho rodném domě v Sudbury je dnes muzeum věnované Gainsboroughovi - jeho životu a tvorbě.  Inspiraci z jeho díla čerpal anglický fotograf James Booker Blakemore Wellington.

Thomas Gainsborough (14. května 1727 (křest) Sudbury – 2. srpna 1788, Londýn) byl jedním z nejvýznamnějších britských portrétistů a krajinářů 18. století. Portrétoval mnoho známých osobností své doby (např. Jiřího III.) a ve své době patřil mezi přední, oblíbené a žádané portrétisty.

Thomas Gainsborough (14 May 1727 (baptised) – 2 August 1788) was an English portrait and landscape painter, draughtsman, and printmaker. Along with his rival Sir Joshua Reynolds, he is considered one of the most important British artists of the second half of the 18th century. He painted quickly, and the works of his maturity are characterised by a light palette and easy strokes. Despite being a prolific portrait painter, Gainsborough gained greater satisfaction from his landscapes. He is credited (with Richard Wilson) as the originator of the 18th-century British landscape school. Gainsborough was a founding member of the Royal Academy.


Kariéra.

Debutovala 18. dubna 1987 v Plzni, kde zůstala až do roku 1990. Nastudovala zde role Julie ("Jakobín"), Amélie, Milada. V Národním divadle poprvé vystoupila 16. března 1990, od září téhož roku se stala jeho členkou. Od roku 2010 je stálým hostem Národního divadla moravskoslezského v Ostravě.

Role.

Leonora ("Síla osudu"), Alžběta, Eboli (obojí Don Carlos), Kostelnička ("Její pastorkyňa"), Rusalka a Cizí kněžna ("Rusalka"), Turandot ("Turandot)", Tosca ("Tosca"), Libuše, Mařenka ("Prodaná nevěsta"), Minnie ("Děvče ze Západu"), Milada ("Dalibor"), Gioconda (La Gioconda), Elisabeth (Tannhäuser), Julie ("Jakobín"), Sestra Angelica, Ortrud ("Lohengrin"), Mílina matka ("Osud"), Santuzza ("Sedlák kavalír"), "Šárka" ("Šárka", autor Zdeněk Fibich), Šárka ("Šárka," autor Leoš Janáček), Kněžna (Čert a Káča), Adriana Lecouvreur, Amneris (Aida), Emilia Marty (Věc Makropulos).  V roce 2009 nastudovala pod taktovkou šéfdirigenta Národního divadla Tomáše Netopila titulní part Straussovy opery "Salome". V prosinci 2006 vystoupila jako bohyně Moira na světové koncertní premiéře představení Antigona Rock Opera s písní "Slzy nedojmou", která pak vyšla na dvojCD tohoto projektu.  Mezi její stěžejní roli patří postava Kostelničky z opery "Její pastorkyňa" od Leoše Janáčka, za níž získala v letech 1997 a 2005 cenu Thálie. V roli Kostelničky, kterou zpívala například v Los Angeles v roce 2007, vystupuje dodnes na prknech Národního divadla v Praze či Národního divadla moravskoslezského v Ostravě.

Metropolitní opera.

V Metropolitní opeře debutovala 28. června 1997 v roli Santuzzy v koncertním provedení opery Pietra Mascagniho "Cavalleria Rusticana" ("Sedlák kavalír"). Představení řídil Christian Badea. Na operním jevišti MET poprvé vystoupila 17. března 1998 jako Ortrud ve druhém a třetím jednání Wagnerovy opery "Lohengrin" pod taktovkou Jamese Levina, kdy zaskakovala za Deborah Polaski, kterou postihla během prvního dějství nevolnost. V roce 1998 zde vystoupila dále jako Tosca a znovu jako Santuzza.  Na scénu MET se vrátila v sezóně 2003/2004 v rolích Turandot, Cizí kněžny ve Dvořákově "Rusalce" a opět v roli Santuzzy.

Koncerty.

Mimo operních představení se pravidelně věnuje také koncertní činnosti. Mezi její stálý koncertní repertoár patří Janáčkova "Glagolská mše" ( Londýn, Toronto, Athény), Dvořákovy skladby "Stabat Mater", oratorium "Svatá Ludmila" (Edinburgh"), Requiem" nebo "Te Deum". Vystupuje také ve Verdiho "Requiem", v "Mozartově Requiem či" v Brittenově "Válečném requiem," s nímž účinkovala v londýnské Royal Albert Hall.

Eva Urbanová (* 20. dubna 1961, Slaný) je česká operní pěvkyně, sopranistka. Vystupuje na světových operních scénách včetně milánské La Scaly, londýnské Covent Garden a Metropolitní opery v New Yorku, kde debutovala v roce 1998. Nahrává pro české hudební vydavatelství Supraphon. Od roku 1990 je sólistkou Opery Národního divadla v Praze.

Eva Urbanová (born 20 April 1961) is a Czech operatic soprano who has had an active international career since 1987. She has been a principal artist at the National Theatre in Prague since 1990 and has appeared as a guest artist at many of the world's best opera houses, including La Scala in Milan and the Metropolitan Opera in New York City. She has made several recording on the Supraphon music label and was honored with a Thalia Award in 1993. In 2003 she was presented with the Ordre des Arts et des Lettres by the Government of France.


Historie.

Rohanové se píší po malé vesnice z bretaňského Morbihanu (dnešní department). Alan I. jako syn Alana z Porhoëtu začal používat jméno Rohan po místě, kde se narodil. Svůj původ odvozují od mnoha vládnoucích rodů v Evropě, především pak v Bretani. Stávají se poměrně záhy po začlenění Bretaně do Francie významným rodem, který si upevňuje moc vytvářením přátel s nejmocnějšími rody Francie. Čtyři členové rodu se stali kardinály a Jindřich II. Rohan byl bratranec Jindřicha Navarského, vůdce hugenotů a pozdějšího francouzského krále. Rod se během času rozdělil na tyto větve.

Rohan.

První, kdo používal titul ve spojení s místním jménem Rohan (vikomt z Rohanu) je Alan I. v první polovině 12. století. Po vymření této hlavní větve v 16. století nakonec titul přešel na hlavu linie Rohan-Gié.

Rohan-Gué-de-l'Isle.

Větev, která vznikla ji roku 1270, vymřela roku 1530. Příslušníci se psali po Saint-Étienne-du-Gué-de-l'Isle v Côtes-d'Armor. Z této větve se oddělila větev Rohan-Polduc.

Rohan-Poulduc.

Nejvýznamnějším členem této větve byl Emmanuel de Rohan-Polduc, velmistr řádu maltézských rytířů (jím zároveň větev vymřela).

Rohan-Guémené.

Větev založil Karel I., syn Jana I. a Johany, dcery navarrské královny Jany II. Karel začal na konci 14. století užívat titul pána z Guémené (Guémené-sur-Scorff, knížectví od roku 1570). Později byl pro Rohany-Guémené vytvořen vévodský titul de Montbazon (1588, poté zanikl a byl obnoven roku 1594) spojený se stavem francouzských pairů.  Z této větve pochází řada významných osobností, včetně kontroverzních, intrikánky Marie de Rohan, provdané vévodkyně de Luynes, nebo kardinála Rohana zapleteným do náhrdelníkové aféry.  V době Velké francouzské revoluce Rohanové emigrovali a tato větev hrála důležitou roli v řadách royalistické kontrarevoluce (ve službách Velké Británie a Rakouska). V mezidobí našla větev azyl v Rakousku (v roce 1808 jim zde byl uznán titul knížete z Rohanu). Za Napoleonova císařství se někteří Rohanové smířili a navrátili se do Francie (ještě v roce 1808 bylo této větvi potvrzeno postavení hrabat císařství), nicméně hlava rodu Charles Alain se odmítl do Francie vrátit, načež byl roku 1809 ve Francii odsouzen k smrti.  Po restauraci Bourbonů došlo k normalizaci vztahů (bylo jim například obnoveno postavení pairů), nicméně ani poté se do Francie nevrátili, naopak si vybudovali venkovské sídlo v Čechách na Sychrově v roce 1820.  Na vídeňském kongresu bylo řešeno také bouillonské dědictví, které bylo roku 1824 vyřešeno přiznání titulu vévody de Bouillon pro hlavu rodu.

Rohan-Gié.

Větev, která se oddělila od větve Rohan-Guémenée v roce 1541 a píše se po obci Gyé-sur-Seine.  Po oddělení získali Léon (zprvu vikomství, od roku 1548 knížectví). Členové konvertovali ke kalvinismu a tato větev po dobu své existence hrála důležitou roli v podpoře hugenotů v Bretani. Největší význam dosáhla větev za Henriho II., kterému se podařilo povýšit na vévodu z Rohanu (1603), s titulem spojen stav pairů Francie. Pro Henriho bratra Benjamina byl vytvořen roku 1626 titul vévody de Frontenay. Bratry Henrim a Benjaminem vymřela větev po meči, Henriho dcera Marguerite si vzala Henriho Chabota a jejich dětem byly potvrzena většina výsad patřící jejich dědovi, vznikla tak rodina Rohan-Chabot (Rohanové vesměs neuznali její příslušnost mezi rohanské větve).

Rohan-Soubise.

Větev, která se od větve Rohan-Guémenée oddělila v roce 1630, svoje jméno odlišila podle vlastnictví Soubise v Charente-Maritime (zprvu panství, od roku 1667 spojeno s knížecím titulem).  Ve větvi byl obnoven titul vévody de Frontenay, později roku 1714 přeměněn na vévoda Rohan-Rohan (pro odlišení od hlav rodu Rohan-Chabot, kterým byl potvrzen titul vévoda de Rohan, s vévodstvím Rohan-Rohan byl spojen s důstojenstvím paira Francie). Mezi nejvýznamnější členy patřil Charles de Rohan-Soubise, známý jako maršál de Soubise, který byl maršálem Francie.  Větev vymřela roku 1807.

Rohan-Rochefort.

Větev odlišující se od ostatních Rohanů podle Rochefort-en-Yvelines v Yvelines, která se oddělila od větve Guémenée v roce 1693.  Jejich hlavními majetky byly Rochefort a Montauban. Z této linie pocházela mimo jiné Charlotte, partnerka vévody d'Enghiena. Roku 1833 adoptoval Jules Armand Louis z větve Rohan-Guémenée (v té době již usazené v Čechách) své dva dospělé synovce Camilla a Benjamina z větve Rohan-Rochefort. Bratři a jejich potomci získali dědictví po obou liniích (linie se nazývá též Rohan-Guémenée-Rochefort) a až do roku 1945 sídlili v Rakousku (zde Camille zřídil fideikomis a zajistil pro hlavu rodu dědičné členství v panské sněmovně Říšské rady).

Rohan-Choustník.

Po jihočeském Choustníku se označuje větev, která se vydělila od Rohanů v Čechách a jejich postavení bylo upraveno pouze normami platnými pro hlavní (sychrovskou) větev.  Linii založil Louis, mladší syn Benjamina (adoptovaného Rohan-Rochefort-Guémenée). Teprve syn Louise Raoul Benjamin vlastnil Choustník. Na rozdíl od sychrovské větve nebyl této větvi majetek zabaven Benešovými dekrety (ale komunisty po roce 1948), takže jim byl majetek v Česku včetně Choustníku restituován po roce 1990.

Erb.

Rohanský erb byl červený štít se zlatými prázdnými routami (ve starší podobě sedm prázdných rout v postavení 3, 3, 1, novější podoba má devět rout v postavení 3, 3, 3). Tento štít používala hlavní linie, po ní dědická linie Rohanů-Gié, od linie Rohan-Guémenée užívají Rohanové (tedy všechny podnes žijící linie) polcený štít, kde byla pravá polovina červená s devíti routami a levá polovina potažená hermelínovou kůží (jak odkaz na blízký vztah k bretaňským vévodům). V Rakousku byl Rohanům právě tento štít potvrzen (spolu s dvěma lvi jako štítonoši, knížecí korunou a pláštěm). Původně ve Francii se odlišovali jednotlivé linie štítem, na kterém byl polcený rohanský štít položen jako srdeční štítek.  Nejstarší rodové heslo doložené ve výzdobě Josselinu je „A plus“. Později, zřejmě jako důsledek nesplněných nároků na bretaňský knížecí stolec, používali heslo „Roi ne puis, duc ne daigne, Rohan suis“ (Králem nemůžu, vévodou nechci být, jsem Rohan). Důležitou roli hrají hesla zdůrazňující čest a hrdost na svůj původ, používali „Potius mori quam foedari“ (to je vlastně obdoba hesla Bretaně „Plutôt la mort que la souillure“, tedy Raději zemřít nežli být nečestný) a druhé heslo obdobného významu „Macla sine macula“. Hesla „Potius mori quam foedari“ a „Macla sine macula“ byla potvrzena i v rohanském erbu v Rakousku.

Rohanové jsou bretonský, respektive francouzský šlechtický rod, jméno je odvozeno od Rohanu v Morbihanu. Za zakladatele tohoto rodu se považuje Alan I. z Rohanu, který začal používat titul vikomt z Rohanu (poprvé 1118 a později další členové získávají tituly hrabě a kníže z Rohanu). Postupem času se rod Rohanů rozštěpil na několik linií, některé odešly z Francie (po Velké francouzské revoluci) a dnes žijí i v Rakousku, Spojeném království atd.

The House of Rohan () is a Breton family of viscounts, later dukes and princes in the French nobility, coming from the locality of Rohan in Brittany. Their line descends from the viscounts of Porhoët and is said to trace back to the legendary Conan Meriadoc. Through the Porhoët, the Rohan are related to the Dukes of Brittany, with whom the family intermingled again after its inception. During the Middle-Ages, it was one of the most powerful families in the Duchy of Brittany. They developed ties with the French and English royal houses as well, and played an important role in French and European history.  The only surviving branch of the family is the branch of the Rohan-Rocheforts, Dukes of Montbazon, Dukes of Bouillon and Austrian Princes of Rohan, who migrated in the early 19th century to Austria.  Following his marriage (1645) with Marguerite de Rohan, only daughter of Henri II de Rohan, first Duke de Rohan (who died in 1638 with no male heir), Henri Chabot, a descendant of the eldest branch of the House of Chabot, from Poitou, was made Duke of Rohan in 1648 and allowed to use the name Rohan-Chabot instead of his own, thus giving birth to the House of Rohan-Chabot.


Kariéra.

Než se dostala k atletice, začínala s baletem, později se věnovala gymnastice a její starší sestra ji přivedla k volejbalu.  V roce 1977 ze zdravotních důvodů ukončila kariéru. Poté pracovala přes 30 let na různých pozicích ve středisku vrcholového sportu pod tehdejší Rudou hvězdou (dnes Olymp).

Olympijské hry.

Dvakrát reprezentovala na letních olympijských hrách, poprvé jako osmnáctiletá na olympiádě v Ciudad de México v říjnu roku 1968. Ve finále jako jediná překonala napotřetí 182 cm a stala se olympijskou vítězkou. Těsně pod stupni vítězů skončila Jaroslava Králová, která skočila 178 cm. O čtyři roky později na olympijských hrách v Mnichově znovu třetím pokusem zdolala 182 cm, avšak tento výkon stačil na konečné 15. místo. Zlato vybojovala Ulrike Meyfarthová z NSR, když výkonem 192 cm vyrovnala tehdejší světový rekord Rakušanky Ilony Gusenbauerové.

Mistrovství Evropy.

V roce 1969 se stala v Athénách mistryní Evropy. K titulu ji dopomohl nejlepší technický zápis, když výšku 183 cm překonala hned čtveřice výškařek. Stříbro získala Antonina Lazarevová a bronz Mária Mračnová. Bez medaile zůstala Rita Schmidtová z NDR. Později se zúčastnila také evropského šampionátu v Helsinkách v roce 1971 a ME 1974 v Římě. V obou případech postoupila do finále, kde shodně skončila pátá.  Dvakrát se zúčastnila také halového ME (Rotterdam 1973 – 5. místo, Katovice 1975 – 11. místo).

Osobní život.

V roce 1969 se v Athénách provdala za svého trenéra Rudolfa Hübnera. Později se ale rozvedli. V manželství se jí narodila dcera Linda. Se svým přítelem, trojskokanem Jiřím Vyčichlem, pak měla syna Jiřího. Zemřela na rakovinu v nemocnici Milosrdných sester sv. Karla Boromejského v Praze.

Miloslava Rezková, provdaná Hübnerová (22. července 1950, Praha − 20. října 2014 Praha) byla československá atletka, olympijská vítězka a mistryně Evropy ve skoku do výšky.  V roce 1969 vyhrála československou anketu Sportovec roku. Roku 2014 pak byla v téže anketě vyhlášena sportovní legendou, obdržela "in memoriam" Cenu Emila Zátopka.

Miloslava Rezková (; 22 July 1950 – 19 October 2014) was a Czech high jumper who won gold medals at the 1968 Olympics and 1969 European Championships.  Rezková was born and raised in Prague, where she married Rudolf Hübner, a fellow Olympic high jumper. She first trained in ballet and rhythmic gymnastics before changing to the high jump. In 1968 she improved her personal best from 1.66 to 1.87 m, and became national and Olympic champion. In the high jump world ranking she was first in 1968 and 1969, sixth in 1970–71, and ninth in 1972–73. She retired after 1977 and later became a goldsmith and athletics coach.


Život a dílo.

Byl velmi talentovaný, zabýval se malířstvím, které studoval v Praze, ve Florencii (1900–1901) a v Antverpách (1901–1902). Přátelil se s malířem Antonínem Slavíčkem, pobýval rovněž s jeho rodinou v Kameničkách a po jeho smrti se v srpnu 1910 oženil s vdovou Bohumilou Slavíčkovou. Ve své tvorbě byl ovlivněn impresionismem, expresionismem, secesí i tvorbou Hanuše Schwaigra. Snažil se ale o svůj vlastní styl. V jeho tvorbě převažují díla portrétní a krajinářská.  Velmi známý je jeho velký autoportrét, „Chalupa u cesty“, „Mare Venezia“ a „Studie modrého odlesku“, tvořená v jihočeské Jindřiši.  Herbert Masaryk byl i dobrým hokejistou a hrál i za reprezentační mužstvo Čech (Josef Laufer: Padesát let v našem sportu). Masarykův syn Herbert patřil k hokejovým průkopníkům, podle pamětníků se coby hráč pražské Slavie zúčastnil v roce 1901 prvního doloženého utkání v ledním hokeji v Praze.  Roku 1905 nastoupil na vojnu, byl však propuštěn ze zdravotních důvodů, jako následek sportovních úrazů. Již na gymnáziu byl ve sportovním kroužku, pak hrál hokej za SK Slavia, také byl v kroužku šachovém, a vesloval za Blesk se svým dobrým přítelem, malířem Angelo Zeyerem. S ním se vydal za Antonínem Slavíčkem do Kameniček, aby čerpal zkušenosti v krajinářské tvorbě. Věnoval se též výchově Slavíčkových dětí, jimž se později stal nevlastním otcem.  Následný rok 1906 byl obdobím intenzívní práce na Slovensku. Obrazy jsou většinou ztraceny, známe je jen z fotografií, jako pastózně krátkými tahy širokého štětce malovanou "Zahradu z Bystričky". Kameničky uchvátily Herberta i v roce 1907, aby poté, téměř tři léta pobýval na belgickém mořském pobřeží. Otamtud pochází "Plachetnice na vlnách (u majáku)" z roku 1907. Tento obraz označil v roce 1935 Otakar Španiel při otevření výstavy za jedno z nejlepších moří, vytvořených českým malířem. Ztracený je pastózní nizozemský "Kanál se šesti plachetnicemi" (1907) i pohled na písečné duny kolem zálivu ("U moře" 1908). Husté vrstvy barvy až emailově působící najdeme na "Plachetnici na zeleném moři" z roku 1909, avšak obrazy moře z roku 1910 mají promyšlenou kompozici a velmi jemnou lahodnou barevnost, což Herbert dokonce zdůvodňuje v dopise svému otci v pojmu malířská odpovědnost (Plachetnice u mola 1910): "Člověk má už teď náladu na něco opravdového. Co jsem dosud dělal, dohromady nic neznamená, také to nemá ten opravdový obsahový grund, aby to byly "kousky zeměkoule" a předměty na ní, aby bylo vidět, o co vlastně běží a nebylo to mělké". Maluje autoportrét v čepici "Masaryčce".  V roce 1911 již maluje doma, portréty Jana Slavíčka, Jiřího Slavíčka, o rok později Evy Slavíčkové a sochaře Pero Pallaviciniho. Tvoří též zátiší "se šálkem a květy", "Krajinu s lesíkem", "Zahradu v Dobrovského ulici", "Zátiší se samovary", celou řadu portrétů včetně Otty Gutfreunda, Otakara Španiela, matky, jeho ženy paní MMS (1914), "Kostelníka z Borové", "Pohled z pahorku" a "Pohled k Orlickým horám z Rybné".  Počátkem března 1915 se od haličských uprchlíků v Borové u Poličky nakazil skvrnitým tyfem. Aby před nemocí ochránil své děti, vrátil se do Prahy ke své matce Charlottě. Jeho poslední "Autoportrét" (1912-3) je projevem vysoce kultivovaného realismu. Z počátku roku 1915 se mnoho obrazů nedochovalo. K barevně výjímečným patří "Černý kocour (Matouš)", "Zimní krajina se stromem", "Zasněžená krajina", "Borová v zimě" a nenápadné "Zátiší s lékovkou a šálkem". Poslední obraz, nedokončený, "Krajina na Vysočině s drobným motivem venkovského pohřbu" je bohužel ztracený. Zemřel v Praze 15. března 1915. Pohřben byl v Praze, na Olšanském hřbitově.  Poslední soubornou výstavu jeho díla v Praze na Národní třídě (výstavní síň ÚLUV) uspořádalo Masarykovo demokratické hnutí v říjnu až prosinci 1993 a zahájil ji prezident Václav Havel za přítomnosti obou dcer Herberta Masaryka, paní Herberty i doktorky Anny Masarykových, které též některé obrazy zapůjčily („David a Goliáš“ aj.). Navštívilo ji přes padesát tisíc zájemců o jeho dílo.  První jeho známé kresby pocházejí z roku 1894. Z přibližně 300 obrazů, které vytvořil v letech 1905–1915 jich je přes 100 nezvěstných, což souvisí zejména s dvojím exilem jeho starší sestry Alice Masarykové.  Výstavy k 100. výročí Masarykova úmrtí v březnu 2015 v rychnovské Orlické galerii se zúčastnila rovněž jeho vnučka Charlotta Kotíková, žijící v New Yorku.

Rodina.

Herbertu Masarykovi se z manželství s Bohumilou (paní „MMS“ – Mílou Masarykovou Slavíčkovou) narodily čtyři děti, jen dvě dcery se však dožily dospělosti. Za jeho života se narodila nejprve dvojčata, Anna (jíž otec často maloval mezi venkovskými dětmi v Rybné) a Herbert, chlapec však zemřel jako roční dítě. V lednu 1914 se páru narodil ještě syn Tomáš, který se nedožil ani tří měsíců – zemřel na těžký zápal plic. Druhorozenou dceru Herbertu už otec nepoznal, narodila se 6. července 1915.  Jeho pravnuky jsou Tomas Kotík a Jan Jakub Kotík.

Herbert Masaryk (1. května 1880 Vídeň – 15. března 1915 Praha) byl český malíř, starší syn prvního československého prezidenta Tomáše Garrigue Masaryka a Charlotty Garrigue Masarykové. Přestože zemřel předčasně ještě za života obou rodičů, jeho potomci nakonec zůstali jedinými pokračovateli Masarykova rodu.

Herbert Masaryk (1 May 1880, Vienna – 15 March 1915, Prague) was a Czech Post-Impressionist painter; son of the future founder and President of Czechoslovakia, Tomáš Masaryk, and his American-born wife, Charlotte Garrigue.


Konstrukce.

Kulomet funguje na principu odběru prachových plynů, které jsou odebírany ve středu hlavně regulovatelným otvorem a přiváděny do plynového válce pod hlavní. Zde plyny tlačí na píst, který je součástí nosiče závorníku a tím uvádějí do pohybu mechanismus závěru. Uzamčení závěru je shodné konstrukce jako u kulometu vz. 26 pomocí vertikálně sklopného závorníku, jehož zadní část se při uzamčení opírá o výstupek v horní části pouzdra závěru. Hlaveň při střelbě koná krátký pohyb vzad a tím tlumí vibrace kulometu na podstavec či lafetu. Zbraň střílí z otevřeného závěru. Kovový nábojový pás se do zbraně vkládá z pravé strany. v zadní části pouzdra závěru se nachází zrychlovač kadence ovladaný páčkou na levé straně rámu. Při spodní poloze páčky se sklopí zrychlovač kadence, který zkrátí chod závěru a tím zrychlí nabíjecí cyklus. Ve spodní části vzadu pouzdra závěru se nachází spoušťový mechanismus s rukojetí na obou stranách. Pro natažení závěru se musí stisknou pojistka nad spouští, poté se celý spoušťový mechanismus posune dopředu, kde dojde k zachycení závěru poté se závěr natáhne vzad.

Polní trojnožka.

Kulomet byl původně navržen jen pro použití v tancích a opevnění a protože se neuvažovalo o jeho zavedení u pěchoty nebyla polní trojnožka potřeba. Teprve s poptávkou po této zbrani ze zahraničí začala Zbrojovka Brno vyvíjet polní trojnožku pro export především do Jugoslávie a Rumunska. První sériovou verzí trojnožek po řadě různých prototypových řad byla ZB 308, která se dočkala také nasazení Wehrmachtem ve válce. Tato verze (viz obrázek nahoře) má vpředu 2 nohy a vzadu jednu podobně jako kulomet Schwarzlose. Po válce vznikla novější verze ZB 309, ta má vpředu jednu nohu a vzadu 2 nohy. K oběma typů lafet se dodával ještě nástavec, pro použití kulometu proti letadlům. Často se lze ještě setkat s polní trojnožkou rumunské výroby. Vyznačuje se nízkou výškou, malýma výškově nestavitelnýma nohama a masivním obdélníkovým rámem ze svařených profilů.

Ve službě.

Seznam států používajících kulomety ZB vz. 35 a ZB vz. 37:

Těžký kulomet vz. 37 také zvaný ZB-53 je palná zbraň, kterou vyvinuli konstruktéři z brněnské firmy Čsl. zbrojovka, akc.spol. ve třicátých letech 20. století. Hlavním konstruktérem byl Václav Holek. Kulomet vznikl vylepšením předchozí verze vz. 35. Touto verzí byly vybaveny tanky a objekty těžkého opevnění na úseku Moravská Ostrava. Vyrobeno bylo zhruba 1000 ks. Se zaváděním kulometů vz. 37 byly tyto zbraně postupně stahovány a odprodány do zahraničí.  Sériová výroba této zbraně byla započata v roce 1937. Ráže kulometu byla 7,92 mm. Konstrukce zbraně byla vyřešena tak, aby vydržela nepřetržitou pětiminutovou palbu, to odpovídá 2500 vystřelených ran. Poté se musela vyměnit hlaveň. Jde o vzduchem chlazený systém.  Zbraň byla úspěšně vyvážena, mimo jiné do Velké Británie, Jugoslávie, Rumunska, Íránu, Afghánistánu, Číny nebo států jižní a střední Ameriky. Ve Velké Británii byl kulomet vz. 37 vyráběn v licenci (asi 60 000 ks) a montován do obrněných vozidel pod značením BESA. Důležité uplatnění zbraň našla také v budovaném československém opevnění.  Byly jimi osazovány i československé lehké tanky LT-35 a LT-38. Kulomety nebyly použity v poli u pěchoty, protože až do obsazení Československa armáda nedisponovala polními trojnožkami. Po rozbití a obsazení Československa nacistickým Německem byly velké počty kulometů převzaty Wehrmachtem a během války používány i rumunskou armádou a jednotkami Waffen SS.  Zbraň byla vybavena buď těžkou hlavní (masivní s hladkým povrchem), která byla určena pro použití v těžkém opevnění a v tancích. Anebo pěchotní s lehkou hlavní a žebrovaným chladičem. Kulomet určený na export do Rumunska má v zadní části rámu nad spouští vložený nástavec pro silnější pružinu závěru, která byla nutná z důvodu méně kvalitních rumunských nábojů.

The ZB-53 was a Czechoslovak machine gun. A versatile weapon, it was used both as a squad support weapon, as a mounted machine gun for tanks and other armoured vehicles, and on fixed positions inside Czechoslovak border fortifications. Adopted before the World War II by the armies of Czechoslovakia (as TK vz. 37) and Romania, it was also license-built in the United Kingdom as the Besa machine gun. Following the German invasion of Czechoslovakia, large quantities of the weapon were captured by the Wehrmacht and used during the war under the designation of MG 37(t).


Historie.

Na sklonku 19. století, podobně jako v dalších jiných městech tehdejšího Ruského impéria, byla v Tbilisi zřízena koňka. Na rozdíl od jiných měst, kde se uplatnil rozchod kolejí buď 1000 mm nebo 1524 mm, zde byl použit ještě užší – jen 914 mm. Koňka se rozvíjela tehdy úspěšně, stavěly se nové tratě.  Rychlý rozvoj elektrických tramvají na počátku století dvacátého však znamenal pro koňskou tramvaj zánik (zrušena byla definitivně v roce 1910). Zastupitelstvo města rozhodlo o vybudování další sítě, tentokrát elektrické. Na stavbě první trasy pracovala belgická firma, jezdilo se od 25. prosince 1904. Tbilisi se tak stalo třináctým městem v Rusku, kde byl zřízen tento druh dopravy. Elektrické tramvaje jezdily na kolejích o rozchodu 1000 mm.  A právě tento rozchod se stal časem nevhodným, tudíž bylo rozhodnuto o jeho změně. Roku 1933, v období všeobecného meziválečného rozvoje, začaly práce na přestavbu na standardních 1524 mm. Některé úseky s původními kolejemi zůstaly v provozu až do roku 1942.  V době poválečné se i nadále tramvajová síť rozšiřovala. V 60. a 70. letech její délka dosáhla 105 km, v provozu bylo až 300 tramavajových vozů. Jezdily jednak tramvaje typu RVZ-6 z Rižské vagónky, jednak i ruské velmi rozšířené KTM-5. V roce 1960 přispěl čtyřmi vlastními originálními tramvajemi i dopravce.  Po tomto období nastal úpadek tramvajové dopravy; rozvoj metra a horšící se ekonomická úroveň celého SSSR způsobila, že již nemohly být na dopravu vynaloženy potřebné finanční prostředky. Tato situace pokračovala i po roce 1991, kdy došlo k dalšímu zhoršení. 30. listopadu 2006 pak zástupce starosty města Georgij Meladze oznámil budoucí rušení sítě jak tramvajové, tak i trolejbusové. 4. prosince 2006 tak byl provoz ukončen.

Tramvajová doprava tvořila v Tbilisi významnou část zdejší MHD. Doplňovala metro a další druhy dopravy. Její dějiny začaly v roce 1883, tramvajový provoz pak zanikl roku 2006.

The Tbilisi tramway network () operated in the Georgian capital city of Tbilisi between 1883 and 2006. In 1986 it extended to 105 km (65 miles) of (single) track covering 12 different routes.


Historie.

Boston byl založen 17. září 1630 puritánskými kolonisty z Anglie. Odehrálo se zde několik významných událostí, jako třeba Bostonské pití čaje v roce 1773 a první bitvy americké revoluce. Boston byl přístavní a obchodní město, ale v průběhu 19. století se stal jedním z největších středisek průmyslu, zejména textilního, sklářského a kožedělného. Původně malá plocha poloostrova, kde stálo historické město, se do roku 1900 ztrojnásobila zavážením močálů a mělčin a město se rozšířilo na jih i na západ a téměř splynulo se sousedním Cambridge, sídlem Harvardovy univerzity a Massachusettského technologického institutu (MIT), a dalšími obcemi. Původně anglické obyvatelstvo města doplnili nejprve Irové a Italové, později imigranti z celého světa. Město se stalo velkým uzlem husté železniční sítě, vznikly zde první mrakodrapy a roku 1897 zde zahájilo provoz první metro v USA.  Během 20. století se ale průmysl začal stěhovat za levnější pracovní silou a město se orientovalo na obchod, bankovnictví, školství, zdravotnictví a technologie. Spolu se službami a státní správou tvoří dnes přes 70% ekonomiky města. Významnou složku tvoří také turisté, které přitahují slavná divadla, muzea a galerie.  Boston se stal dějištěm teroristického útoku během tradičního Bostonského maratonu 15. dubna 2013 během něhož tři lidé zemřeli a desítky dalších byly zraněny.

Poloha a podnebí.

Boston leží v ploché krajině při členitém ústí řeky Charles, která tvoří jeho severní hranici a odděluje Boston od Cambridge. Východní hranicí je Atlantský oceán, v němž je při ústí řeky řada ostrovů. Téměř polovinu rozlohy města tvoří vodní plochy (106 km). Na jednom z ostrovů je letiště "Logan airport". Původní pahorky byly z velké části odbagrovány na zaplnění močálů a mělčin, na nichž vyrostla podstatná část dnešního města. Jen "Beacon Hill", kde stojí i budova parlamentu ("State house"), zůstal jako částečná historická rezervace.  Ač leží poměrně jižně (asi jako Řím) a na břehu Atlantiku, má Boston dosti drsné podnebí s množstvím sněhu v zimě a s horkými letními měsíci. Mořské pobřeží je většinou zastavěno přístavními a jinými budovami, pěkné pláže jsou na severu ve Wonderland a jižně směrem ke Cape Cod.

Architektura.

Nejvyšší budovy města jsou: John Hancock Tower, Prudential Tower, Federal Reserve Bank Building, One Boston Place a One International Place.

Demografie.

Podle sčítání lidu z roku 2010 zde žilo 617 594 obyvatel.

Rasové složení.

Obyvatelé hispánského nebo latinskoamerického původu, bez ohledu na rasu, tvořili 17,5% populace.

Etnické složení.

Pokud jde o etnické složení, tvořili největší skupinu lidé irského původu (15,8 %), hispánci čili latinos 15,4 %, Italové 8,3 % a 6,4 % obyvatelstva pochází z karibské oblasti, zejména z Haiti.

Příjem.

Počet obyvatel Bostonu činil roku 1800 asi 25 tisíc, po celé 19. století prudce rostl až na 670 tisíc v roce 1910 a roku 1950 dosáhl maxima 800 tisíc. Od té doby klesal až na 560 tisíc v roce 1980 a od té doby opět mírně roste, zejména díky přistěhovalectví. Průměrný roční příjem na osobu činil v roce 2000 přes 23 tisíc USD, na domácnost skoro 40 tisíc, ale přes 25 % lidí pod 18 let a 18 % lidí nad 65 let žilo pod hranicí chudoby.

Doprava.

Boston má velké mezinárodní letiště Logan International Airport (27 mil. cestujících ročně) se čtyřmi terminály, ležící na ostrově a s dobrým spojením městskou dopravou.  Páteří městské dopravy je metro a podpovrchová tramvaj, která mimo centrum jede po povrchu. Červená, modrá, oranžová a zelená linka se setkávají v centru, zelená směrem na západ a červená směrem na jih se dělí do několika větví. Spolu s desítkami autobusových linek tvoří systém MBTA s jednotnými jízdenkami a možností přestupu, týdenní jízdenka s neomezeným počtem jízd stojí 21,25 USD. V oblasti přístavu funguje několik lodních linek MBTA.  Na tuto městskou dopravu navazuje asi tucet příměstských železničních tratí s poměrně slabým provozem a o něco hustší autobusová síť. V Bostonu jezdí také trolejbusy, které zajišťují i příměstskou dopravu např. do Belmontu. Tyto linky jsou soustředěny do dvou hlavních nádraží, South Station a North Station, mezi nimiž leží vlastní centrum města a odkud jedou také dálkové železniční i autobusové spoje. Obě nádraží jsou na linkách metra a South station má přímé autobusové spojení na letiště.

Vzdělávání.

Boston je tradičním střediskem vysokých škol, vědy a výzkumu a na téměř 100 vysokých školách zde studuje přes 250 tisíc studentů. V Bostonu samém jsou to především Bostonská univerzita, Northeastern University, University of Massachusetts, Boston College a řada hudebních a uměleckých škol. Do města zasahuji prestižní univerzity ze sousedního Cambridge (Harvard University a Massachusettský technologický institut) a v okolí Bostonu je ještě řada dalších (Tufts University, Brandeis University aj.).

Kultura.

Boston má řadu slavných divadel, působí zde "Boston Symphony Orchestra" a mnoho dalších těles. Turistickým lákadlem jsou galerie a muzea, zejména největší z nich, Museum of Fine Arts.

Sport.

Boston je především baseballové město. Tým Boston Red Sox patří každý rok k favoritům soutěže. Svá domácí utkání hrají ve Fenway Parku, který je vedle Kenmore Square. Stadion Fenway Park byl postaven v roce 1912 a patří vůbec k nejstarším sportovním stadionům ve Spojených státech.  Dalším sportem tohoto města je lední hokej. Místní klub Boston Bruins patří mezi nejlepší a nejstarší týmy v NHL. Šestkrát vyhráli Stanley Cup, naposledy v roce 2011. Domácí utkání hrají na stadionu TD Banknorth Garden, který byl postaven v roce 1993. Bruins patří mezi Original Six.  Hraje se zde také basketbal. Boston Celtics hrají NBA od roku 1946 a soutěž vyhrály celkem 19krát, naposledy v roce 2008.  Ve městě Foxborough sídlí týmy amerického i "klasického" fotbalu (socceru). Tým amerického fotbalu New England Patriots vyhrál celkem 6krát NFL, naposledy v roce 2019. "Soccerový" tým New England Revolution je jedním ze zakládajících týmů MLS.  Významnou událostí je také Bostonský maraton a mezinárodní podzimní regata na řece Charles.

Boston je hlavní město amerického státu Massachusetts, největší město Nové Anglie a významný přístav, ležící na východním pobřeží USA. S téměř 7,5 miliony obyvatel jde o pátou největší metropolitní oblast v USA. Jde o jedno z nejstarších a kulturně nejvýznamnějších měst Spojených států, středisko vysokoškolského vzdělávání, zdravotnictví a kulturního života. Koná se zde řada atraktivních sportovních utkání.

Boston (, ) is the capital and most populous city of the Commonwealth of Massachusetts in the United States, and the 21st most populous city in the United States. The city proper covers with an estimated population of 710,195 in 2020, also making it the most populous city in New England, and is the seat of Suffolk County (although the county government was disbanded on July 1, 1999). The city is the economic and cultural anchor of a substantially larger metropolitan area known as Greater Boston, a metropolitan statistical area (MSA) home to a census-estimated 4.8 million people in 2016 and ranking as the tenth-largest such area in the country. As a combined statistical area (CSA), this wider commuting region is home to some 8.2 million people, making it the sixth most populous in the United States.  Boston is one of the oldest municipalities in the United States, founded on the Shawmut Peninsula in 1630 by Puritan settlers from the English town of the same name. It was the scene of several key events of the American Revolution, such as the Boston Massacre, the Boston Tea Party, the Battle of Bunker Hill, and the Siege of Boston. Upon gaining U.S. independence from Great Britain, it continued to be an important port and manufacturing hub as well as a center for education and culture. The city has expanded beyond the original peninsula through land reclamation and municipal annexation. Its rich history attracts many tourists, with Faneuil Hall alone drawing more than 20 million visitors per year. Boston's many firsts include the United States' first public park (Boston Common, 1634), first public or state school (Boston Latin School, 1635) and first subway system (Tremont Street subway, 1897).


Fyzikálně-chemické vlastnosti.

Fruktóza byla objevena jako štěpný produkt sacharózy a protože stáčí rovinu polarizovaného světla doleva, byla dříve nazývána "levulóza". Volná fruktóza tvoří přednostně pyranoidní šestičlenný kruh. Furanoidní se vyskytuje pouze v oligosacharidech (sacharóze), v polysacharidech (inulinu) a v některých fosforečných esterech cukrů.

Metabolismus.

Syntéza.

U rostlin.

Rostliny jsou schopné vytvářet jednoduché cukry včetně fruktózy v procesu fotosyntézy. V tzv. temné fázi fotosyntézy probíhá Calvinův cyklus, jehož produkt glyceraldehyd-3-fosfát může být metabolizován např. na fruktóza-6-fosfát. Fruktóza je pro rostliny důležitým cukrem; koneckonců rostlinný disacharid sacharóza, kterou konzumujeme jako kuchyňský cukr, je složen z glukózy a právě fruktózy.

U živočichů.

I člověk je schopen vytvářet fruktózu či její deriváty. Některé deriváty fruktózy vznikají např. v procesu glukoneogeneze (fruktóza-6-fosfát). Tzv. sorbitolová (polyolová) dráha je dokonce schopna přetvářet glukózu na fruktózu. Uplatňuje se v čočkách diabetiků, kteří mají vysokou hladinu glukózy a ta je tak přeměňována v oku na fruktózu. U zdravých jedinců je aktivní např. v semenných váčcích varlat, kde následně fruktóza slouží jako důležitý zdroj energie pro spermie.

Odbourávání v lidském těle.

Živočichové často fruktózu přijímají v potravě a následně ji využívají jako zdroj energie. Fruktóza je v lidském těle metabolizována v játrech a ve svalech – ale v každém  těchto orgánů jinak. Ve svalech fruktózu fosforyluje hexokináza (tedy stejný enzym, který fosforyluje glukózu, ovšem na fruktóza-1-fosfát. Ten poté snadno vstupuje do glykolytické dráhy. Játra místo hexokinázy obsahují jen glukokinázu (která není schopná fruktózu přeměňovat) a metabolismus fruktózy se tam tedy musí ubírat jinými cestami.  Jaterní metabolismus fruktózy je poměrně složitý a zahrnuje sedm enzymů: fruktokinázu, fruktóza-1-fosfát aldolázu (za vzniku glyceraldehydu) a následně buď glyceraldehydkinázu (vzniká glyceraldehyd-3-fosfát), nebo dochází k přeměně glyceraldehydu enzymy alkoholdehydrogenázou, glycerolkinázou, glycerolfosfátdehydrogenázou a triózafosfátizmerázou.

Využití.

Fruktóza je asi o 1/5 sladší než glukóza. Právě s glukózou se mísí v tzv. glukózo-fruktózový sirup, který se dále využívá. Med, sirupy z různého ovoce (agávový, datlový) obsahují hodně fruktózy. Malý obsah fruktózy mají obilné sirupy (rýžový, z ječného sladu). Glukózo-fruktózový sirup se vyrábí například z kukuřice či pšenice.  V posledních desetiletích se používá v potravinářském průmyslu jako doplněk nebo substituent cukru (sacharózy), popřípadě jako alternativa k umělým sladidlům, jako je např. aspartam nebo acesulfam. Ve velké míře se v posledních cca 30 letech používá v nealkoholických nápojích (limonádách, sodách, ochucených minerálních vodách, mléčných nápojích, sportovních nápojích, aj.), dále v různých omáčkách, dressincích, příchutích k jiným potravinám, atd.

Zdravotní účinky.

Fruktóza dokáže sice dodat tělu glykogen rychleji než řada jiných sacharidů nebo škrobů (prostřednictvím jednoho z fosfátů xylulózy) a je např. oproti glukóze zhruba o polovinu levnější, ale má zřejmě i některé negativní dopady na zdraví.  Prof. Robert Lustig se svými kolegy na Kalifornské Univerzitě v San Franciscu (UCSF) v roce 2007 v jedné ze svých přednášek shrnul negativní účinky nadměrné konzumace fruktózy, glukózo-fruktózového sirupu nebo potravin s jejím vysokým obsahem. Podle výsledků jejich práce je nadměrná konzumace těchto potravin (které v USA v současnosti převládají mezi zpracovanými/kupovanými potravinami a jídly tzv. rychlého občerstvení) v dlouhodobém důsledku zodpovědná za několik závažných zdravotních komplikací, mezi něž patří:  Způsobuje také srdeční choroby.

Fruktóza ("ovocný cukr", "levulóza") je monosacharid, který se řadí k šestiuhlíkatým monosacharidům (hexózám), patří mezi ketózy. Nachází se v mnoha potravinách, např. v medu (38 %), dále zejména v ovoci bohatém na vlákniny – jahodách, ostružinách, borůvkách a i v některé zelenině jako např. melounech, sladkých bramborách, cibulích, kukuřici a dalších. K její izolaci se užívá nejčastěji polysacharidu inulinu.  Průmyslově se fruktóza získává z cukrové třtiny, cukrové řepy nebo kukuřice. Používají se tři hlavní formy produktů. 1) Krystalická prášková fruktóza vysoké čistoty. 2) Fruktózový sirup (high-fructose corn syrup (HFCS) neboli izoglukóza) je směsí monosacharidů glukózy a fruktózy. 3) Sacharóza – disacharid skládající se z fruktózy a glukózy (spojených kovalentní vazbou).

Fructose, or fruit sugar, is a simple ketonic monosaccharide found in many plants, where it is often bonded to glucose to form the disaccharide sucrose. It is one of the three dietary monosaccharides, along with glucose and galactose, that are absorbed directly into blood during digestion. Fructose was discovered by French chemist Augustin-Pierre Dubrunfaut in 1847. The name "fructose" was coined in 1857 by the English chemist William Allen Miller. Pure, dry fructose is a sweet, white, odorless, crystalline solid, and is the most water-soluble of all the sugars. Fructose is found in honey, tree and vine fruits, flowers, berries, and most root vegetables.  Commercially, fructose is derived from sugar cane, sugar beets, and maize. Crystalline fructose is the monosaccharide, dried, ground, and of high purity. High-fructose corn syrup is a mixture of glucose and fructose as monosaccharides. Sucrose is a compound with one molecule of glucose covalently linked to one molecule of fructose. All forms of fructose, including fruits and juices, are commonly added to foods and drinks for palatability and taste enhancement, and for browning of some foods, such as baked goods. About 240,000 tonnes of crystalline fructose are produced annually.  Excessive consumption of fructose (especially from sugar-sweetened beverages) may contribute to insulin resistance, obesity, elevated LDL cholesterol and triglycerides, leading to metabolic syndrome. The European Food Safety Authority stated that fructose may be preferable over sucrose and glucose in sugar-sweetened foods and beverages because of its lower effect on postprandial blood sugar levels, and noted that "high intakes of fructose may lead to metabolic complications such as dyslipidaemia, insulin resistance, and increased visceral adiposity". The UK's Scientific Advisory Committee on Nutrition in 2015 disputed the claims of fructose causing metabolic disorders, stating that "there is insufficient evidence to demonstrate that fructose intake, at levels consumed in the normal UK diet, leads to adverse health outcomes independent of any effects related to its presence as a component of total and free sugars."


Život a dílo.

Pocházel ze skromných poměrů, narodil se jako třinácté dítě v rodině dělníka z královopolské cihelny u Brna. Spolu se svými četnými sourozenci hrál loutkové divadlo, v osmi letech se stal členem brněnského ochotnického spolku. V roce 1928 absolvoval studium na učitelském ústavu a odešel učit do Lomnice u Tišnova. Nicméně začal zde studia na dramatickém oddělení brněnské konzervatoře, kde studoval i jeho starší bratr Rudolf. Konzervatoř ukončil v roce 1932 a další rok studoval ještě estetiku na filozofické fakultě brněnské univerzity. Po absolvování prezenční vojenské služby nemohl získat vhodné učitelské místo, namísto učitelování přijal v roce 1932 nabídku od brněnského Zemského divadla na stálé angažmá. Zde hrál až do roku 1940 a vytvořil asi 120 různých rolí. Současně v divadle vykonával funkci dramaturga a vedoucího představení pro děti.  V roce 1940 se odstěhoval do Prahy, neboť přijal nabídku na angažmá v pražském Národním divadle, kde pak působil až do roku 1977.  Po několika menších filmových rolích se poprvé objevil ve větší roli společně s Lídou Baarovou ve filmu "Za tichých nocí".  Za druhé světové války byl zapojen do protinacistického odboje. Finančně pomáhal několika rodinám, které měly někoho v koncentračním táboře, spolupracoval s podzemním hnutím na Moravě, podporoval nejmenovaného parašutistu, který se ukrýval na Moravě a po nějakou dobu byl kurýrem šifrovaných zpráv. Po dobu války také uchovával majetek jisté židovské rodiny. Po válce mu bylo vyčítáno, že 24. 6. 1942 spolu s dalšími herci a umělci přísahal v Národním divadle věrnost Říši a navíc byl při této události zachycen na fotografii, jak zdraví nacistickým pozdravem se vztyčenou pravicí. Očištění se dočkal díky důkazům o své odbojové činnosti za války a po válce obdržel potvrzení o státní spolehlivosti a národní bezúhonnosti.  Za svůj život si zahrál mnoho vážných, tragických postav, ztvárnil několik významných mužů z české národní historie: Mikoláše Alše ve stejnojmenném filmu, Bedřicha Smetanu ve filmu "Z mého života" nebo postavu českého krále Václava IV. Lucemburského ze známé husitské trilogie), dále též fiktivní postavu Ing. Prokopa z filmu natočeného podle Čapkova románu "Krakatit". V 50. letech se také etabloval jako úspěšný představitel soudobé filmové kriminalistiky coby kapitán – detektiv Sboru národní bezpečnosti po boku Josefa Beka. Jedna z jeho posledních filmových rolí byla role ve známém komediálním muzikálu Zdeňka Podskalského "Noc na Karlštejně", kde si zahrál další historickou postavu, arcibiskupa Arnošta z Pardubic.  V letech 1945 až 1949 vyučoval na pražské konzervatoři, v období 1950–52 a 1959–63 byl externím pedagogem na pražské DAMU, od roku 1951 i na FAMU. Zde získal v roce 1963 stálý úvazek a v roce 1966 byl jmenován profesorem. Na FAMU působil až do roku 1971, kurs herectví vedl i na brněnské JAMU. V roce 1977 podepsal Antichartu  Disponoval jemným, měkkým a konejšivě melodickým hlasem s lehkým moravským témbrem, který byl jako stvořený pro rozhlasovou četbu či pro práci v pořadech pro děti. Účinkoval v rozhlasových hrách "Pohádka máje" (1938), "První parta" (1938), "Stříbrný vítr" (1939), "Měla jsem tři syny" (1947), "Válka s mloky" (1958), "Srpnová neděle" (1960), "Hodina v rodném městě" (1962), "Případ Oppenheimer" (1962), "Tři směrem k tichu" (1963, smazáno), "Bylo to na váš účet" (1964), "Jistý den daleké minulosti" (1965), "Sedm svědků" (1967), "Ženich pro Marcelu" (1969, smazáno, soukromá nahrávka nalezena u autora textu), "Skvělé vyhlídky" (1971), "Pankrác Budecius, kantor" (1973), "Jitřenka naší slávy" (1973), "Šarlatové písmeno" (1975), "Tygr" (1975), "O kočičce a mistru instalatérském, který se nezalekl" (1975), "Humelšnábl a boj se smrtí" (1976, smazáno), "Až delfín promluví" (1976), "Slabé odpolední slunce" (1977, smazáno, zachováno v archivu herce Bohumila Švarce); načetl mnoho knih, mj.: "Klapzubova jedenáctka" (1953), "Veselí občané sichemští" (1957), "Borovice" (1960), "Příhody lišky Bystroušky" (1963 a 1969), "Mistr Kampanus" (1967), "Osudy dobrého vojáka Švejka" (1973), "Za smíchem starého Brna" (1976), "Apokryfy" (1955), či Čapkovo "Povídání o pejskovi a kočičce". Nezapomenutelným se stal, mimo jiné, například jeho televizní hlas, který propůjčil jičínskému ševci a hodnému loupežníkovi Rumcajsovi, jeho synovi Cipískovi a loupežnické mamce Mance.  Několik roli vytvořil i v Československé televizi a rozhlasu, např. v televizním seriálu "Byl jednou jeden dům", kde hrál postavu malíře, nebo ve vynikající inscenaci "Romeo a Julie na konci listopadu", kde hrál společně s Danou Medřickou. Z dalších TV rolí: "Malér" (podle Dürrenmatta, 1965), "Sám proti městu" (1974), "Půlpenny" (1974). Měl hrát hlavní roli primáře Sovy v seriálu "Nemocnice na kraji města", ale uprostřed natáčení zemřel, takže bylo nutné roli dodatečně přeobsadit slovenským hercem Ladislavem Chudíkem a již natočené části musely být znovu přetočeny. Dva dny před smrtí odešel z angažmá v Národním divadle, neboť byl nespokojen s tím, jak se divadlo (konkrétně tehdejší ředitel  Přemysl Kočí, který Högra osočoval z hereckého neumětelství) zachovalo při nuceném odchodu jeho herecké kolegyně Vlasty Fabiánové; nakolik tato událost ovlivnila jeho zdraví a uspíšila jeho odchod z tohoto světa, se však lze jen dohadovat. Dne 14. prosince 1995 byla jeho jménem nazvána jedna z ulic městské části Brno-Královo Pole.

Osobnosti divadla vzpomínají na Karla Högera.

Vlasta Fabianová

Karel Höger (17. června 1909 Královo Pole – 4. května 1977 Praha) byl český herec. Byl to velice jemný člověk s mimořádně citlivým hereckým projevem a kultivovanou výslovností. Jeho první manželkou byla herečka Zdenka Procházková, v roce 1962 se oženil s Evou Vachkovou.

Karel Höger (17 June 1909 – 4 May 1977) was a Czechoslovakian film actor. He appeared in nearly 100 films between 1939 and 1977.


Atletická kariéra.

Olympijské hry.

Lord Burghley byl trojnásobným účastníkem olympijských her. Poprvé startoval, jako devatenáctiletý, na letních olympijských hrách 1924 v Paříži, kde v běhu na 110 metrů překážek vypadl v rozběhu.  O čtyři roky později, na olympijských hrách v Amstrodamu v roce 1928, postoupil v běhu na 110 metrů překážek do semifinále, ale především vybojoval zlatou medaili v běhu na 400 metrů překážek v čase 53,4 sekundy a porazil obhájce olympijského titulu Američana Morgana Taylora. Stal se tak historicky prvním neamerickým atletem, který v této disciplíně (zařazované do olympijského programu od roku 1900) získal zlatou olympijskou medaili. Nebyl však posledním Britem, který v běhu na 400 metrů překážek získal olympijský titul – v roce 1968 dosáhl stejného úspěchu jeho krajan David Hemery. Zlatou medaili Hemerymu na mexických hrách předával – samozřejmě – Markýz z Exeteru, tehdy již v roli prezidenta IAAF. Burghleyův vítězný čas 53,4 sekundy představoval v roce 1928 vyrovnání olympijského rekordu Morgana Taylora z olympijského semifinále. A to navzdory faktu, že Taylor na předchozích olympijských hrách zvítězil v čase 52,6 sekundy: platilo totiž – později zrušené – pravidlo, že výkon nesmí být uznán za rekord, pokud běžec shodí některou z překážek, což se Američanovi při jeho vítězném běhu v Paříži v roce 1924 na poslední překážce přihodilo.  Na své třetí olympiádě, pořádané v roce 1932 v Los Angeles, se Lord Burghley na třetí pokus dostal do finále běhu na 110 metrů překážek, ve kterém obsadil páté místo (14,8 sekundy, elektronicky 14,84). V běhu na 400 metrů překážek zlatou medaili neobhájil. Ani čas 52,2 sekundy (52,01 podle tehdy ještě neoficiální elektronické časomíry) mu nestačil na lepší nežli čtvrté místo, za bronzovým Morganem Taylorem (elektronicky 51,96 sekundy) ovšem zaostal jen o pouhých pět setin sekundy. Ve štafetě na 4x400 metrů však Burghley s týmem Velké Británie získal v čase 3:11,2 stříbrnou medaili. V nejkvalitnější čtvrtkařské štafetě tehdejší historie (zásluhou štafety USA první průlom pod hranici 3:10) předvedl 180 centimetrů vysoký a 70 kilogramů vážící Lord Burghley na třetím úseku skvělý letmý čas 46,7 sekundy, což byl druhý nejrychlejší úsek finále – jen fenomenální americký finišman a vítěz individuální čtvrtky, Bill Carr, dokázal běžet svůj úsek rychleji (46,2 sekundy). Výkon Velké Británie byl novým evropským rekordem.

Hry Commonwealthu.

Lord Burghley byl účastníkem premiérových her Commonwealthu (nazývaných tedy ještě Hrami Britského impéria), pořádaných v roce 1930 v kanadském Hamiltonu. Získal na nich tři zlaté medaile: v běhu na 120 yardů překážek (14,6 sekundy), v běhu na 440 yardů překážek (54,4 sekundy) a byl členem vítězné štafety Anglie, která v běhu na 4x400 yardů časem 3:19,4 porazila týmy Kanady a Jihoafrické unie.

Světový rekord na 440 yardů překážek.

2.7.1927 dosáhl Lord Burghley na národním šampionátu (AAA) pořádaném v londýnském Stamford Bridge času 54,2 sekundy. Tento čas IAAF oficiálně uznala jako světový rekord na 440 "yardů" překážek. Šlo však o rekord spíše formální, protože jeho hodnota byla při konvenčním přepočtu (čas na 440 yardů překážek minus 0,3 sekundy) horší nežli hodnota tehdy platného oficiálního světového rekordu na metrické trati (53,8 sekundy, Švéd Sten Pettersson v roce 1925). A navíc – shodou okolností ve stejný den, tedy 2.7.1927, zaběhl Američan John Gibson v Lincolnu čas 52,6 sekundy (oficiálně 52 3/5 sekundy), který byl IAAF uznán za světový rekord. Nemluvě už o dřívějších výkonech Morgana Taylora - jednak o jeho neuznaném rekordu z finále olympijských her 1924 či o výkonu stejné hodnoty (52,6 sekundy), který Taylor zaběhl už před pařížskou olympiádou v červnu 1924 v USA a který nebyl předložen k ratifikaci. Či o rychlé čtvrtce s překážkami, kterou už 31.5.1924 zaběhli v Iowa City Ivan Riley (52,1 sekundy) a pozdější trenér Jesseho Owense Larry Snyder (52,4 sekudy), jejichž výkon však nikdy nebyl oficiálně uznán za americký či světový rekord.

Prezident IAAF.

Prezidentem Mezinárodní atletické amatérské federace (IAAF, dnešní Mezinárodní asociace atletických federací) byl Lord Burghley třicet let, od roku 1946 do roku 1976, kdy jej na kongresu IAAF v Montrealu ve funkci vystřídal nově zvolený Nizozemec Adriaan Paulen. Lord Burghley-Markýz z Exeteru byl na stejném kongresu zvolen do funkce čestného předsedy IAAF. Lord Burghley byl rovněž členem Mezinárodního olympijského výboru a určitou dobu i jeho místopředsedou. Lord Burghey byl prvním (a do zvolení Sebastiana Coa v roce 2015 i jediným) olympijským vítězem zastávajícím funkci prezidenta IAAF.

Výkony Lorda Burghleye v jednotlivých sezónách.

400 metrů překážek.

"Symbol = označuje výkon, kterého v sezóně dosáhli dva či více atletů."  "Symbol x v běhu na 400 metrů překážek označuje výkon na 440 yardů překážek minus 0,3 sekundy."

David George Brownlow Cecil, 6th Marquess of Exeter, KCMG (9. února 1905 – 22. října 1981), známý jako Lord Burghley byl britský konzervativní politik, atlet, olympijský vítěz a sportovní hodnostář, druhý prezident IAAF. Za svou aktivní sportovní kariéru získal dvě medaile z olympijských her.  Závodil pod jménem Lord Burghley (někdy David Burghley, případně i David Cecil), českoslovenští novináři jej v době, kdy stál v čele IAAF, ve sportovním tisku běžně označovali zkrácenou a počeštěnou variantou jeho jména – Markýz z Exeteru.

David George Brownlow Cecil, 6th Marquess of Exeter, KCMG (9 February 1905 – 22 October 1981), styled Lord Burghley before 1956 and also known as David Burghley, was an English athlete, sports official, peer, and Conservative Party politician. He won the gold medal in the 400 m hurdles at the 1928 Summer Olympics.


Výklad.

V moderních společnostech roste potřeba obecně prospěšných staveb nebo zařízení, která ovšem svým provozem obtěžují své bezprostřední okolí. Dálniční obchvat může zlepšit životní prostředí i bezpečnost tisíců obyvatel města, zrychlit dopravu, ušetřit pohonné hmoty a tím i celkové znečištění ovzduší, na druhé straně ovšem zhorší prostředí těch, kdo bydlí v okolí. Zastánci takové stavby (zastupitelstva, podnikatelé, stát) argumentují tím, že např. stavba továrny přinese pracovní místa a že její výhody vcelku převažují nad nevýhodami. Jednotlivci se však rozdělí na tři skupiny: na ty, jimž stavba přinese přímý užitek, na ty, komu přinese nevýhody a konečně na ty, kterých se spíše nedotkne. Zatímco těch prvních bývá větší počet, odpůrci bývají silněji motivováni, často dokážou účinně lobbovat a dovolávají se solidarity nezúčastněných.  Zastánci stavby často argumentují tím, že odpor čili postoj NIMBY je sobecký a dožadují se zásahu státu, například vyvlastnění pozemků za úřední náhradu. Naopak odpůrci se dovolávají svých individuálních práv. Zastupitelstva postižených obcí v okolí se často snaží postojem NIMBY získat aspoň vydatné (často finanční) kompenzace od státu, zlepšení své infrastruktury, místních silnic apod.

Podobné pojmy.

Od postoje NIMBY je třeba odlišit radikální odpor proti určitým stavbám, například jaderným elektrárnám vůbec; pro ten se užívá akronym NIABY, "Not In Anyone´s Back Yard" čili „na ničí zahrádce“ nebo NOTE, "Not Over There Either" čili „tam taky ne“. Ve Velké Británii se užívá ještě akronym BANANA, "Build Absolutely Nothing Anywhere Near Anything" čili “nestavte naprosto nic blízko čehokoli”; i ten je míněn spíše ironicky nebo pejorativně.

Spojení písmen NIMBY je akronym, tvořený počátečními písmeny anglických slov Not In My Back Yard, tj. česky „ne na mém dvorku“. Charakterizuje postoje lidí, kteří odmítají, aby nějaká obecně spíše prospěšná nebo dokonce nezbytná stavba byla nablízku jejich domova. Předmětem takových protestů bývá typicky dálnice, letiště, skládka, ale také věznice nebo útulek pro uprchlíky. Pojem se poprvé vyskytl v USA, počátkem 80. let 20. století.

NIMBY (an acronym for the phrase "not in my back yard"), or Nimby, is a characterization of opposition by residents to proposed developments in their local area, as well as support for strict land use regulations. It carries the connotation that such residents are only opposing the development because it is close to them and that they would tolerate or support it if it were built farther away. The residents are often called Nimbys, and their viewpoint is called Nimbyism. The NIMBY tendency has been described as a bipartisan phenomenon.  Examples of projects likely to be opposed include any sort of housing development, bicycle and pedestrian infrastructure, skyscrapers, homeless shelters, oil wells, chemical plants, industrial parks, military bases, wastewater treatment services, fracking, wind turbines, desalination plants, landfill sites, incinerators, power plants, quarries, prisons, pubs, adult entertainment clubs, concert venues, firearms dealers, mobile phone masts, electricity pylons, abortion clinics, children's homes, nursing homes, youth hostels, sports stadiums, shopping malls, retail parks, railways, roads, airports, seaports, nuclear waste repositories, storage for weapons of mass destruction, cannabis dispensaries, recreational cannabis shops and the accommodation of persons applying for asylum, refugees, and displaced persons.  The NIMBY concept may also be applied to people who advocate some proposal (e.g., budget cuts, tax increases, layoffs, immigration or energy conservation) but oppose implementing it in a way that might affect their lives or require any sacrifice on their part.


Prameny práva.

Základní prameny islámského práva jsou dva. Korán je základní svatá kniha islámu, která pojednává o tom, co Mohamedovi zjevil Alláh. Protože však pravidla v Koránu obsažená zdaleka nepokrývají všechny oblasti, začalo se nedlouho po Mohamedově smrti v roce 632 zjišťovat, co vlastně dělal a učil. Souboru těchto pravidel se říká sunna, to je tedy druhý pramen islámského práva. Vyvstal ovšem problém s důvěryhodností jednotlivých svědectví o činech, neboli jednotlivých hadísů, a spory o jejich věrohodnost bují dodnes.  Pokud se Prorok v dané věci nevyjádřil, přichází případně na řadu analogie ("qijás") či konsenzus učenců ("idžmá"). Klasickým příkladem analogie je, zda se Prorokův zákaz pití vína vztahuje i na jiné alkoholické nápoje. Podle raného islámského učence Bukharího existuje idžmá (konsenzus učenců), že je možno, aby se vdávaly malé holčičky, i když jsou ještě v kolébce.

Historický vývoj.

Mohamed se před tím, než se ve 40 letech stal prorokem, zabýval např. rozsuzováním kmenových sporů, takže se skutečně vyjadřuje k některým otázkám práva, jak tomu slovu rozumíme dnes my. Nejstarší zásady se týkají rodinného práva: manželství (Mohamed nezpochybnil starší kmenové právo umožňující polygamii), věna, rozvodu (ar. talaq; pokud se chce rozvést muž, stačí když třikrát pronese „rozvádím se s tebou“), dědictví (muži mají nárok na dvakrát tak velké podíly než ženy) a podobně.  K největšímu rozvoji šaríi došlo od 7. do 13. století v souvislosti s rozvojem teokratického chalífátu. Vyvstala potřeba rozpracovat právní zásady pro potřeby fungování rozsáhlého státu, který potřeboval vybírat daně a trestat zločiny.  Při systematizaci práva a tvorbě zákoníků v Osmanské říši v 19. století se však inspirovali evropským právem a od té doby význam šaríy jako práva upadá, s výjimkou rodinného práva a záležitostí ohledně osobního statusu.  V dnešní době existují 4 hlavní proudy šáríi v sunnistkém islámu (hanbali, hanífía, šáfí, máliki) a jeden v šítském (džafari). Všechny proudy se shodují na věcech jasně stanovených v Koránu, ale liší se v tom, které hadísy považují za věrohodné a v odvozování pravidel, která nebyla jasně stanovena v Koránu a sunně.

Šaría v současném světě.

V otázkách uctívání, svědomí, morálky (modlitba, půst, pouť, očista, halal jídlo apod., morální zásady) je šaría praktikována více než miliardou muslimů na celém světě.  Největší islámské země jako Indonésie, Bangladéš nebo Pákistán, mají nenáboženskou ústavu a právní systém pouze s některými pozůstatky šaríi v rodinném právu. V Turecku je ústava oficiálně sekularizovaná.  Saúdská Arábie a Írán udržují šaríu jako jediný pramen práva, včetně náboženské policie, kontrolující dodržování zásad daných tímto systémem.  Většina ostatních zemí na Blízkém východě udržuje duální systém sekulárních a náboženských soudů, přičemž náboženské soudy řeší převážně otázky manželství a dědictví.  V muslimské komunitě v Izraeli mají na starosti záležitosti týkající se sňatků, rozvodů a dalších rodinných záležitostí šaríatské soudy. Trestní záležitosti všech obyvatel Izraele mají na starosti izraelské civilní soudy.  V Indii a na Filipínách, které však nepatří mezi státy s převládajícím islámem, mají dva druhy zákonů, islámské a sekulární (zejména v oblasti rodinného práva).  V roce 2009 schválili zavedení šaríi na celém území Somálska poslanci v Mogadišu ve snaze oslabit povstalce, kteří obviňovali vládu, že není dostatečně náboženská.

Šaría v Evropě a Česku.

Ačkoli islámské právo neplatí oficiálně nikde v Evropě, komunity imigrantů se obracejí na své duchovní vůdce jako na autority. Věří totiž, že islámské právo je od boha (ne od Mohameda), zatímco sekulární právo si člověk "jen vymyslel". V některých zemích, například ve Spojeném království nebo v USA, fungují muslimské rady na základě zákonů o arbitráži, jejich rozhodnutí jsou právně závazná na základě dobrovolnosti, ovšem nesmějí být protizákonná. V jiných zemích, jako je Německo nebo Kanada, je toto výslovně zakázáno.  Objevují se muslimské organizace, jako např. Sharia4Belgium, Sharia4Holland či Islam4UK, které usilují o formální uzákonění prvků šaría pro muslimy v zemích západní Evropy. V Česku působila skupina Sharia4Czechia - Šaría pro Česko. Tématem této skupiny bylo postavení islámského práva v oblastech mimo islámský svět, tj. i v Česku. Podle Benjamina Kurase je šaría čistý nacismus.  Někteří muslimové považují sekulární právo země, ve které žijí, za závazné, jelikož muslim má povinnost dodržovat dohody a tím, že má občanství, uzavřel dohodu s daným státem, že bude dodržovat jeho pravidla. Existuje i malá větev islámu, zvaná ahmadíja, která přijímá sekularismus a považuje náboženství za soukromou záležitost člověka. Dále v islámu existuje koncept zvaný "šúra", znamenající společné domlouvání se na veřejných záležitostech. Někteří se domnívají, že by se tento koncept mohl vyvinout v demokracii, nicméně v demokracii je možno rozhodnout o věcech jinak, než rozhodl Korán, což by šúra dělat neměla.

Témata v šaríi.

Odpadnutí od islámu.

Ve většině interpretací šaríi je konverze muslimů k jinému náboženství nebo k ateismu považována za odpadlictví , zasluhující trest smrti. V některých zemích je tento trest dodnes platný. Obvinění z odpadlictví (takfír) lze užít i proti nekonvenčním interpretacím Koránu. Příkladem takového postupu je perzekuce známého odborníka na arabskou literaturu, Nasra Abu Zayda. Dalším známým příkladem takových obvinění a perzekuce je známý případ Salmana Rushdieho, který psal o polyteistických verších, škrtnutých z Koránu muslimy, známých též jako Satanské verše. Z odpadnutí od islámu se obviňují i různé odnože islámu mezi sebou. Např. sunnitští muslimové z ISIS obviňují z odpadlictví každého, kdo má jinou interpretaci islámu, než oni (tedy např. šíitské muslimy).  Ahmadíjové (kteří sami odmítají trest smrti za odpadlictví) jsou často považováni za odpadlíky od islámu, protože po Mohamedovi přijali dalšího proroka Mirzu Ghulam Ahmeda (většina muslimů věří, že Mohamed byl poslední prorok), a proto jsou perzekvováni v islámských zemích a mají zakázáno vykonat pouť do Mekky.

Práva žen.

Šaría je základem pro zákony ve většině islámských států, tyto zákony určují práva žen například v otázkách manželství, rozvodu a svěření dítěte do péče. Právo šaría vybízí k domácímu násilí na ženách, pokud má manžel podezření na neposlušnost, neloajálnost, rebelii či špatné chování své manželky (na základě verše 4:34). V některých zemích nesmí ženy vyjít z domu bez doprovodu manžela, bratra nebo otce a na ulici mohou jen zahalené. Žena přistižená při manželské nevěře může být před očima své rodiny ukamenována.  V některých zemích ženy nesmějí řídit automobily. Saúdská Arábie sice v roce 2017 povolila ženám řídit, ovšem stále platí další omezení pro ženy, například, že bez svolení muže se nesmějí vdávat, rozvádět, cestovat, otevírat bankovní účet, získat práci, identifikační průkaz, pas, jít na plánovanou operaci, až na výjimky jsou zakázané smíšené kolektivy v práci, vycházet ven může jen v černé róbě, podnikat mohou jen se souhlasem nejméně dvou mužů, nesmí vychovávat po rozvodu chlapce starší sedmi let, do restaurace musí chodit jiným vchodem než muži a musí jíst v samostatné části, ženské svědectví má před soudem hodnotu poloviny mužského svědectví a dcery při dědickém řízení dostávají polovinu toho, co jejich bratři. Ve všech zemích, kde se uplatňuje šaría, jsou omezení velmi podobná.  Některé islámské země (např. Niger, Čad, Mali, Bangladéš, Guinea) umožňují manželství mladistvých dívek. Znásilnění je považováno za trestný čin ve všech zemích, ale v některých případech soudy dle práva šaría (v Bahrajnu, Iráku, Jordánsku, Libyi, Maroku, Sýrii a Tunisku) umožňují násilníku uniknout trestu tím, že se svou obětí uzavře manželský sňatek. V ostatních případech je oběť, která si stěžuje, stíhána pro trestný čin cizoložství. Podle některých učenců by se měla žena na veřejnosti zahalovat celá, včetně obličeje.

Ostatní témata.

Muži by měli nosit plnovous a být tradičně oblečeni. Televize i západní hudba je zakázaná, jelikož se považuje za nástroj satana. Zlodějům je možné useknout ruce. Homosexuální styk je nelegální a v některých zemích je za tento přečin běžný trest smrti. Za požití alkoholu může být viník bičován na veřejnosti.  V soukromém životě šáría diktuje různá zvláštní pravidla, jako např. zákaz ležení na břichu či správný způsob použití toalety. Existují kontroverzní hadísy, ve kterých Mohamed doporučil pití velbloudí moči jako lék, což vede některé muslimy k závěru, že pití velbloudí moči je zdravé. Dále je např. zakázáno mít doma psy nebo obrazy a je doporučeno provádět obřízku na dětech.

Šaría (sharīʿah, , IPA: [ʃaˈriːʕa]) je systém islámského náboženského práva odvozený z náboženských zásad islámu, zejména z Koránu a hadísů. Arabské slovo "šaría" doslovně znamená "cesta". Šaría není jako sekulární právní systém, protože zároveň dává věřícímu návod, jak žít v soukromém životě podle islámu. Zabývá se vztahem člověka k Alláhovi a vztahem člověka k člověku, a až sekundárně začaly na základě potřeby chalífátu vznikat právní odvětví regulující vztah člověka a společnosti, jako je například trestní právo.  Šaría se tedy tradičně zabývá běžnými záležitostmi života včetně politiky, ekonomie, bankovnictví, obchodu, smluv, rodiny, sexuality, hygieny a sociálních věcí.  Šaría je založená na výkladu islámských náboženských textů, které představují soubor pravidel Boha (arab. Alláha), ze své podstaty neměnný. Konkrétní aplikace práva na jejich základě ale může být různá; zabývá se jí islámská právní věda ("fiqh").  Probíhají diskuse o tom, zda je šaría kompatibilní se sekulární formou vlády, lidskými právy, svobodou myšlení a právy žen. Snahy o zavedení Šaríi způsobily mezi komunitami v Nigérii násilí a mohly přispět k rozpadu Súdánu.

Sharia (, ), Islamic law, or redundantly Sharia law is a religious law forming part of the Islamic tradition. It is derived from the religious precepts of Islam, particularly the Quran and the hadith. In Arabic, the term "sharīʿah" refers to God's immutable divine law and is contrasted with "fiqh", which refers to its human scholarly interpretations. The manner of its application in modern times has been a subject of dispute between Muslim fundamentalists and modernists.  Traditional theory of Islamic jurisprudence recognizes four sources of Sharia: the Quran, "sunnah" (authentic hadith), "qiyas" (analogical reasoning), and "ijma" (juridical consensus). Different legal schools—of which the most prominent are Hanafi, Maliki, Shafi'i, Hanbali and Jafari—developed methodologies for deriving Sharia rulings from scriptural sources using a process known as "ijtihad". Traditional jurisprudence ("fiqh") distinguishes two principal branches of law, "ʿibādāt" (rituals) and "muʿāmalāt" (social relations), which together comprise a wide range of topics. Its rulings are concerned with ethical standards as much as with legal norms, assigning actions to one of five categories: mandatory, recommended, neutral, abhorred, and prohibited. Thus, some areas of Sharia overlap with the Western notion of law while others correspond more broadly to living life in accordance with God's will.  Classical jurisprudence was elaborated by private religious scholars, largely through legal opinions (fatwas) issued by qualified jurists (muftis). It was historically applied in Sharia courts by ruler-appointed judges, who dealt mainly with civil disputes and community affairs. Sultanic courts, the police and market inspectors administered criminal justice, which was influenced by Sharia but not bound by its rules. Non-Muslim (dhimmi) communities had legal autonomy to adjudicate their internal affairs. Over the centuries, Sunni muftis were gradually incorporated into state bureaucracies, and fiqh was complemented by various economic, criminal and administrative laws issued by Muslim rulers. The Ottoman civil code of 1869–1876 was the first partial attempt to codify Sharia.


Popis.

Láčky jsou na prvý pohled dvojí: Jejich odlišnost spočívá hlavně v umístění a tvaru, na funkci nemá podstatný vliv. Rostlina může mít současně oba typy.  V horní části láčky se nachází výrazně zbarvený lem, obústí (peristom) s radiálními drážkami, které současně s voskovitými šupinami přispívají k hladkosti povrchu a sklouznutí hmyzu dovnitř. Obústí je směrem dolů do láčky převislé a nahoru protažené ve víčko, které při dešti láčku zakrývá; někdy je víčko malé nebo stočené do strany a otvor nekryje. Lákadlem pro hmyz je jak barva láčky, tak i nektar vylučovaný ve spodní části víčka nebo na vnější stěně láčky. K nalákaní kořisti přispívá i okolnost, že obústí i vnitřní strana láčky odráží ultrafialové modré a zelené světlo (vlnové délky 350-370, 430-470 a 490-540 mm), která jsou pro mnoho hmyzích druhů dobře viditelná.

Funkce.

Uvnitř je láčka rozdělena na dvě části. Horní část, včetně obústí, je vlhká, klouzavá a je pokryta hladkými, voskovými šupinami. Ty způsobí sklouznutí kořisti do spodní části obsahující viskoelastickou, dobře smáčivou tekutinu, jež obalí kořist a zajistí její utopení. Nejčastěji bývají kořisti členovci, hlavně hmyz a pavoukovci, nejčetnější jsou mravenci. Ve velkých láčkách, které mohou mít objem až okolo 2 litrů, se nacházejí i zbytky uhynulých drobných obratlovců.  Spodní část láčky má žlázy s rozličnými funkcemi, vytvářejí trávicí tekutinu, udržují požadované pH a zajišťují vstřebávají živin z natrávené kořisti. Signálem ke snížení pH trávicí tekutiny a tvorbě trávicích enzymů je přítomnost chitinu z kutikuly lapeného hmyzu v tekutině, která je koktejlem různých proteinů a mění se s přítomnosti kořisti. Obsahuje mj. hlavně proteázu nepenthesin, která rozkládá lapené bílkoviny, chitinázu degradující chitin a peroxidázu ničící nežádoucí hnilobné bakterie v láčce.

Symbióza.

Láčkovky žijí v symbióze se specifickými bakteriemi a drobným hmyzem, který část svého života tráví v tekutině láčky (např. hmyzí larvy) a specializují se na určitý druh rostliny. Přiživují se na lapené potravě, kterou pomáhají porcovat a tím urychlovat trávení, jiní likvidují nestrávené zbytky a tím brání vzniku hniloby. Někteří živočichové žijí v láčce nad tekutinou, např. drobní pavouci a parazitují na lapené kořisti.

Láčka je specializovaný listový orgán vzniklý u masožravých rostlin a sloužící k pasivnímu lákání, chytání a následnému trávení kořisti. Vyskytuje se u rostlin čeledí láčkovkovitých, špirlicovitých, láčkovicovitých a u některých druhů broméliovitých (např. brocchinie a katopsis). Slouží rostlinám rostoucím na půdách chudých na živiny jako náhradní zdroj dusíku, fosforu i dalších stopových prvků.

Pitcher plants are several different carnivorous plants which have modified leaves known as pitfall traps—a prey-trapping mechanism featuring a deep cavity filled with digestive liquid. The traps of what are considered to be "true" pitcher plants are formed by specialized leaves. The plants attract and drown their prey with nectar.


Kariéra.

První závod Formule 1 jel na McLarenu v roce 1971 na domácí půdě, kde skončil třetí. Tato Velká cena se však nezapočítávala do Mistrovství světa. V roce 1972 debutoval ve stáji Brabham na domácí půdě v závodě započteném do mistrovství světa. Jeho debut vyvolal senzaci, protože dosáhl pole position. Krátce nato vyhrál Velkou cenu Brazílie, která se však nepočítala do světového šampionátu. V následujícím roce celkově skončil v mistrovství světa sedmý, když jeho nejlepšími výsledky byla dvě třetí místa. V roce 1974 ve Velké ceně Argentiny vedl téměř celý závod, ale v předposledním kole mu došlo palivo, a tak skončil sedmý. Dlouho vedl také v následující Velké ceně Brazílie, kde však pro technické potíže rovněž skončil sedmý. Ve Velké ceně Emiliano Medici v Brazílii získal postavení na čele závodního pole, v závodě poté dlouho vedl, ale pro poruchu vozu musel odstoupit. Smůle učinila zadost až následující Velká cena Jižní Afriky, kterou vyhrál. Od startu do cíle pak vyhrál ještě dvě velké ceny v roce 1974. Velkou cenu Rakouska a Velkou cenu USA, kde navíc dosáhl pole position. Celkově skončil šestý. V sezóně 1975 patřil k hlavním kandidátům na titul společně s Niki Laudou a Emersonem Fittipaldim. Pravidelně bodoval, na Nürburgringu vyhrál, dvakrát dojel na druhém místě a v celkové klasifikaci byl nakonec třetí. Následující rok tým Brabhamu začal používat motory Alfa Romeo, které byly nespolehlivé, a tak Reutemann dosáhl nejlépe čtvrtého místa ve Španělsku a v celkové klasifikaci byl šestnáctý, proto se rozhodl ještě koncem roku přestoupit k týmu Ferrari.  V roce 1977 na Ferrari obsadil třetí místo ve Velké ceně Argentiny, vyhrál Velkou cenu Brazílie a poprvé v kariéře vedl mistrovství světa vozů formule 1. Skončil pak ještě druhý ve Španělsku, třetí ve Švédsku a sezónu uzavřel druhým místem v Japonsku. V celkové klasifikaci obsadil čtvrté místo. V roce 1978 vyhrál Velké ceny Brazílie, Long Beach, Velké Británie, kde o vítězství svedl souboj s Niki Laudou, a ve Velké ceně USA ve Watkins Glen. Třetí skončil v Belgii, Itálii a Kanadě. Třetí skončil také v celkové klasifikaci mistrovství světa za piloty stáje Lotus. Do Lotusu přestoupil v následující sezóně. Lotusy nebyly tak dobré, jako rok předtím. V polovině sezóny byl na třetím místě celkově společně s Patrickem Depaillerem a Gillesem Villeneuvem, patřil mezi kandidáty na titul mistra světa, avšak během celé druhé poloviny se zhoršila výkonnost Lotusů a jemu se nepodařilo získat ani bod. V této sezóně skončil šestý. Jeho stájový kolega Mario Andretti, mistr světa z roku předešlého, skončil desátý. Proto opět změnil tým. Přestoupil k Williamsu, který měl v roce 1978 jeden z nejlepších vozů v závodním poli, ale v té době také velmi jednoznačně určenou hierarchii mezi jezdci v týmu. Jedničkou byl Alan Jones, kterého s majitelem týmu Frankem Williamsem pojilo osobní přátelství. Jones se také v roce 1980 skutečně stal mistrem světa, Reutemann však podával mimořádně stabilní a kvalitní výkony, pravidelně bodoval, vyhrál Velkou cenu Monaka a v celkové klasifikaci obsadil třetí místo. V následujícím roce byl asi nejblíže splnění svého snu, kterým byl titul mistra světa Formule 1. Vyhrál úvodní Velkou cenu Jižní Afriky, která se však nezapočítávala do mistrovství světa. Kdyby započítána byla, stal by se mistrem světa, takto skončil až druhý o jediný bod za Nelsonem Piquetem. Kromě toho vyhrál Velké ceny Brazílie a Belgie. V Brazílii vedl od startu do cíle a tady začalo nepřátelství mezi Reutemannem a týmem Williams. Podle týmové strategie totiž měl Reutemann pustit Jonese, který byl za ním, před sebe. To však neudělal a jeho pozici v týmu to zhoršilo. V Belgii dosáhl postavení v čele startu, nejrychlejšího kola závodu a vítězství. Druhý byl v Long Beach, Argentině a Británii. Prakticky celý šampionát vedl, o titul přišel až v posledním závodě sezóny. Po skončení závodní kariéry se stal senátorem za provincii Santa Fe.

Carlos Alberto Reutemann známý jako Lole (* 12. dubna 1942, Santa Fe) je bývalý argentinský automobilový závodník, pilot formule 1.

Carlos Alberto Reutemann (born 12 April 1942), nicknamed "Lole", is an Argentine former racing driver who raced in Formula One from through , and later became a politician in his native province of Santa Fe, for the Justicialist Party, and governor of Santa Fe in Argentina.  As a racing driver, Reutemann was among Formula One's leading protagonists between 1972 and 1982. He scored 12 Grand Prix wins and six pole positions. In 1981 while driving for Williams he finished second in the World Drivers' Championship by one point, having been overtaken in the last race of the season. Reutemann also finished in third overall three times for three separate teams, for Brabham, for Ferrari and for Williams. To date he is the latest Argentine driver to win a Grand Prix.  In terms of race wins, his final Ferrari season in 1978 was his most successful with four wins, but he fell short to the consistency of the Lotus team with Mario Andretti and the late Ronnie Peterson and was not in championship contention to the final race. He finished third, just behind Peterson, who had died in an accident at Monza earlier that autumn. In 1981, Reutemann instead relied on consistency, but narrowly lost out to Nelson Piquet for the title.  He became the second Formula One driver after Leo Kinnunen to be at the podium of a World Rally Championship event, when he finished third in the 1980 and 1985 editions of Rally Argentina. He was also for three decades the only Formula One driver to score drivers' championship points in both F1 and WRC, until Kimi Räikkönen's eighth place at the 2010 Jordan Rally.  As a popular governor and a senator, he has been considered by some, on several occasions, to be a worthy candidate for President, but while he considered running for president in the 2011 Argentine general election he declined to do so.


Vlastnosti.

Ochuzený uran má hustotu 19,07 g.cm (1,7krát větší hustota než olovo). Reaguje stejně se všemi nekovovými prvky jako kovový uran, s nimiž vytváří kovové směsi. V práškové formě se ochuzený uran spontánně odpařuje při teplotě 600–700 °C.  Na rozdíl od wolframu či jiných jeho alternativ je získávání ochuzeného uranu poměrně levné a tento materiál je dostupný ve velkých množstvích.

Získávání.

Ochuzený uran je odpadní produkt v procesu obohacování přírodního uranu na použití v jaderných reaktorech a v jaderných zbraních.

Využití.

Ochuzený uran je pro svou vysokou hustotu využíván všude tam, kde je žádoucí vysoká hmotnost (vyvážení, nutnost dosáhnout vysoké kinetické energie při malém objemu).

Vojenské využití.

V případě zbraní je DU činí extrémně tvrdými a schopnými proniknout do větší hloubky. Vedle wolframu se ochuzený uran využívá pro výrobu protipancéřových projektilů (tzv. šípové, přesněji podkaliberní střely – průměr střely je menší než průměr hlavně, ze které je vystřelena). Působí zde sice především vysoká kinetická energie střely, účinek však zesiluje i to, že po průniku projektilu za pancíř se tlakem a třením rozžhavené úlomky uranu vznítí, což zvyšuje ničivý účinek uvnitř obrněného prostoru. Střely z ochuzeného uranu též mají výhodnější mezní úhel, pod kterým po zásahu do svého opancéřovaného cíle pronikne a neodrazí se od něj.  Další využití: například na výplně tanků, kanónů v letadlech A-10 nebo do hrotů balistických zbraní.

Nasazení zbraní a munice z ochuzeného uranu v konkrétních konfliktech.

Střely z ochuzeného uranu byly použity spojenci v první válce v Iráku v roce 1991, v Kosovu v roce 1999, pravděpodobně rovněž v Afghánistánu v roce 2001 a od března 2003 i v Iráku během operace Irácká svoboda, kdy bylo podle irácké ministryně zdravotnictví Nermin Othman bombardováním kontaminováno přes 350 míst. Jen Američané vypálili milion těchto střel, mnohé z nich v obydlených oblastech a proti neobrněným cílům. Počet rakovinných onemocnění údajně činí 140 tisíc a každý rok je registrováno 7 až 8 tisíc případů rakoviny.  Podle bývalé kongresmanky a nezávislé pozorovatelky Cynthie McKinneyové i jiných zdrojů ochuzený uran používala vojska NATO během občanské války v Libyi.  V listopadu 2015 provedla americká letadla A-10 ve východní Sýrii dva nálety zaměřené na zničení obchodu Islámského státu s ropou. Magazínu Foreign Policy Američané později potvrdili, že při těchto útocích použili munici z ochuzeného uranu. Při dvou náletech na cisterny džihádistů vypálili 6 320 střel, z toho 5 265 z ochuzeného uranu.

Účinky na zdraví.

Škodlivé účinky na zdraví mohou být způsobeny především inhalací uranu a jeho chemickou toxicitou (pronikání do těla), která může způsobit poškození ledvin.  Podle Světové zdravotnické organizace (WHO) by pro vyvolání rakoviny plic bylo nutné vdechnout velké množství uranového prachu. U jiných typů rakoviny je riziko ještě mnohem menší.  Podle listu The Independent byla úroveň dětské úmrtnosti, rakoviny a leukémie ve městě Fallúdža vyšší, než v Hirošimě po shození atomové bomby. Podle neoficiálních zpráv trpí děti ve Fallúdži především srdečními poruchami, jejich počet je údajně až 13 krát vyšší než v Evropě, také počet vrozených defektů ve Fallúdži podle místních lékařů vzrostl. Na potvrzení těchto svědectví však chybí jasné důkazy a výzkumy. Irácká vláda přiznává jen přibližně dva až tři případy ročně. Oficiální expertní zprávy, které by ukazovaly nárůst vrozených defektů v oblasti nebo jejich souvislost s použitím munice s ochuzeným uranem, nejsou k dispozici..  Je třeba důrazně upozornit na to, že toto použití jako takové nemá absolutně žádnou souvislost s jaderným využíváním uranu pro výrobu nukleárních zbraní. Důvodem je zde pouze vysoká hustota uranu, pevnost srovnatelná s jeho konkurenčním materiálem wolframem, snadná vznětlivost a relativně nízká cena. Přes poměrně nízkou radioaktivitu U však přesto dochází k slabému radioaktivnímu zamoření, míra jeho neškodnosti nebo škodlivosti není dosud dořešena. V posledních letech padlo na Valném shromáždění OSN několik návrhů na prozkoumání účinků zbraní a munice z ochuzeného uranu, které byly přes odpor několika zemí (USA, Izrael, Francie, Česká republika, …) schváleny.  Větší roli přitom hraje ani ne tak radioaktivita ochuzeného uranu (která je nízká, ovšem pokud se dostane dovnitř těla, její účinky jsou vyšší), jako jeho celková toxicita, protože uran stejně jako většina těžkých kovů je pro živé organizmy jedovatý. Jeho velké rozptýlení v prostředí poskytuje možnost dostat se přímo do těla živých organizmů (potravou, pitím nebo vdechnutím).  31. října 2007 první výbor OSN schválil většinou hlasů návrh rezoluce požadující přezkoumání zdravotních rizik zbraní používajících ochuzený uran. Pro bylo 122 zemí, proti 6 (včetně Česka, rozhodnutím Karla Schwarzenberga, které proti jednáním o omezení zbraňových systémů s ochuzeným uranem hlasovala i 5. prosince).

Ochuzený uran (angl. "depleted uranium – DU", řidčeji "tulalloy") je uran s obsahem radioaktivního izotopu U v množství 0,23 %. Přídomek „ochuzený“ získal proto, že byl oproti přírodnímu uranu s podílem 0,7 % U zbaven podstatné části tohoto izotopu ve prospěch obohaceného uranu. Ochuzený uran má nejaderné využití v civilním i vojenském sektoru.

Depleted uranium (DU; also referred to in the past as Q-metal, depletalloy or D-38) is uranium with a lower content of the fissile isotope U-235 than natural uranium. Natural uranium contains about 0.72% U-235, while the DU used by the U.S. Department of Defense contains 0.3% U-235 or less. Uses of DU take advantage of its very high density of 19.1 g/cm (68.4% denser than lead). The less radioactive and non-fissile uranium-238 constitutes the main component of depleted uranium.  Civilian uses include counterweights in aircraft, radiation shielding in medical radiation therapy and industrial radiography equipment, and containers for transporting radioactive materials. Military uses include armor plating and armor-piercing projectiles.  Most depleted uranium arises as a by-product of the production of enriched uranium for use as fuel in nuclear reactors and in the manufacture of nuclear weapons. Enrichment processes generate uranium with a higher-than-natural concentration of lower-mass-number uranium isotopes (in particular U-235, which is the uranium isotope supporting the fission chain reaction) with the bulk of the feed ending up as depleted uranium, in some cases with mass fractions of U-235 and U-234 less than a third of those in natural uranium. Since U-238 has a much longer half-life than the lighter isotopes, DU emits less alpha radiation than natural uranium. DU from nuclear reprocessing has different isotopic ratios from enrichment–by-product DU, from which it can be distinguished by the presence of U-236. As per an article in Al Jazeera, DU from American artillery is suspected to be one of the major causes of an increase in the general mortality rate in Iraq since 1991.  DU used in US munitions has 60% of the radioactivity of natural uranium. Most of the alpha radiation comes from U-238 and U-234 whereas beta radiation comes from thorium-234 and protactinium-234 that are formed within a few weeks. Trace transuranics (another indicator of the use of reprocessed material) have been reported to be present in some US tank armor.


Lotyšská hokejová reprezentace před rokem 1940.

Historie lotyšského hokeje se začala psát v roce 1929. V roce 1931 bylo Lotyšsko přijato do Mezinárodní hokejové federace. První utkání odehrála lotyšská reprezentace 27. února 1932, kdy vyhrála 3:0 nad Litvou. Zcela první reprezentační branku vstřelil Indriķis Reinbahs. V tomto roce se lotyšská hokejová reprezentace poprvé zúčastnila Mistrovství Evropy v ledním hokeji v Berlíně, kde se v prvním utkání střetla s československou reprezentací a prohrála 0:7. Ve druhém utkání Lotyšsko prohrálo s Francií (0:1) a vyhrálo nad Rumunskem (3:0). Po prohře 2:5 s reprezentací Velké Británie, vybojovalo Lotyšsko na svém prvním mistrovství 8. místo z devíti týmů, za sebou zanechalo pouze Rumunsko.  V roce 1933 se lotyšská reprezentace vydala poprvé na Mistrovství světa v ledním hokeji do Prahy, ovšem už v prvních dvou utkáních prohrála se Švýcarskem (1:5) a Maďarskem (0:3), proto bojovala jen o 9.—12. místo. Po výhře nad Itálií (2:0) a prohře s Rumunskem (0:1) ukončilo Lotyšsko svůj první světový šampionát na 10. místě. V roce 1934 se Lotyšsko Mistrovství světa v ledním hokeji v Miláně nezúčastnilo. V roce 1935 na Mistrovství světa v ledním hokeji v Davosu byla lotyšská reprezentace v jediné ze čtyř základních skupin, kde byly tři týmy. Lotyšsko prohrálo s Kanadou 0:14, což je doposud největší lotyšská prohra, a s Velkou Británií 1:5. V dalších utkáních Lotyšsko prohrálo s Rumunskem (2:3) a Německem (1:3) a vyhrálo s Nizozemím a skončilo na 13. místě.  V roce 1936 v Garmisch-Partenkirchenu se lotyšská hokejová reprezentace poprvé zúčastnila zimních olympijských her. Prohrála s Kanadou (0:11), Rakouskem (1:7) a Polskem (2:9) a skončila na 13. místě. Jak v roce 1938, tak v roce 1939 skončil lotyšský výběr na mistrovství světa 10. místě. Poté začala druhá světová válka a mistrovství světa se nekonalo až do roku 1947, kdy už bylo Lotyšsko součástí Sovětského svazu. Poslední utkání před okupací baltských zemí odehrála lotyšská reprezentace 10. března 1940, kdy v poslední minutě vybojovala vítězství nad Estonskem.  Do roku 1940 hrála lotyšská hokejová reprezentace 26 utkání (6 výher, 16 proher a 4 remízy), vstřelila 37 branek a dostala jich 93.

Lotyšská hokejová reprezentace reprezentuje Lotyšsko na mezinárodních hokejových soutěžích, jako je Mistrovství světa v ledním hokeji nebo Olympijský hokejový turnaj.  Od roku 1997 patří mezi elitní mezinárodní reprezentace. Největším úspěchem lotyšské hokejové reprezentace je 7. místo na MS 1997, 2004 a 2009.

The Latvian men's national ice hockey team represents Latvia in international ice hockey. The team is ranked 10th in the world by IIHF as of 2019. The team is controlled by the Latvian Ice Hockey Federation. Their best ever finish at the World Championships was 7th place in 1997, 2004 and 2009. At the 2018 World Championship the team finished 8th. Latvia reached the quarterfinals at the 2014 Winter Olympics, losing 2–1 to Canada. Latvia has 7,145 registered players (0.36% of its population).