Poloha.

Severní a západní hranici pohoří vymezuje tok řeky Mavroneri, která tak odděluje Olymp od masivu Pieria. Na jihu tvoří hranici pohoří údolí řeky Pleria, dělící nižší část pohoří – "Kato Olympos" – od skupiny Ossa. Soluňský záliv ohraničuje Olymp od východu.

Geologie.

Složení horstva je tvořeno několika plášti. V jádru se nacházejí krystalické horniny (žula, břidlice), jež jsou ve vnějších vrstvách obaleny vápencovými usazeninami. Na pohoří je dodnes patrno původní zalednění, ač se nachází na jihu Evropy. Výrazné jsou zejména stopy ve formě silného zvětrávání hornin a svahů, nápadné věže a skalní útvary.

Geografie.

Geograficky je masiv řazen do Thrácko-makedonské soustavy. Pohoří je tvořeno jediným, vějířovitě tvarovaným hřebenem skládajícím se ze sedmi vrcholů. Tento hřeben výrazně převyšuje blízké údolí Kania, kterému tvoří dominantu.

Vrcholy.

Hlavní hřeben je tvořen sedmi nejvyššími vrcholy. Dalších 46 vrcholů v pohoří Olymp převyšuje hranici 2000 metrů a 47 má výšku mezi 1000–2000 metry.

Ochrana přírody.

Okolí hory bylo již v roce 1938 prohlášeno za národní park z důvodu bohaté fauny (vlk, dravci) a flory, v níž jsou zastoupeny i endemické druhy (borovice černá, druhy alpínek aj.). Od roku 1981 je toto území o rozloze 4 000 ha zapsáno na seznam biosférických rezervací UNESCO.

Mytologie.

Pro většinu Řeků má Olymp až posvátný význam. Je také znám z řecké mytologie. Když zuřila válka mezi bohy a Titány, bohové se usadili na hoře Olymp a Titáni na hoře Othrys. Olymp se tak stal sídlem nejvýznamnějších řeckých bohů: Dia, jeho sourozenců Poseidóna, Háda, Héry, Hestie, Démétér, jeho potomků Athény, Apollóna, Artemidy, Héfaista, Herma, Area. Další tam byli přivedeni a přijati později, např. Afrodíté, Dionýsos a jiní.

Historie.

První novodobý zdokumentovaný výstup na nejvyšší bod masivu Olympu Mytikas uskutečnili v roce 1913 Švýcaři Daniel Baud Bovy a Frédéric Boissonas, doprovázení Řekem Christosem Kakalosem. Poslední ze čtyř olympských štítů, Stefani, zdolal v roce 1921 švýcarský topograf M. Kurz, doprovázený opět Ch. Kakalosem.

Olymp () je pohoří nacházející se v Řecku. Nejvyšší horou pohoří je Mytikas (2917 m). Tyčí se nad Soluňským zálivem mezi údolími řek Pinios a Aliákmon. V řecké mytologii bývá označován za sídlo bohů.

Mount Olympus (; "Olympos", for Modern Greek also transliterated "Olimbos", or ) is the highest mountain in Greece. It is located in the Olympus Range on the border between Thessaly and Macedonia, between the regional units of Pieria and Larissa, about southwest from Thessaloniki. Mount Olympus has 52 peaks and deep gorges. The highest peak, Mytikas (Μύτικας "Mýtikas"), meaning "nose", rises to . It is one of the highest peaks in Europe in terms of topographic prominence.  Olympus is notable in Greek mythology as the home of the Greek gods, on Mytikas peak. It is also noted for its exceptional biodiversity and rich flora. It has been a National Park, the first in Greece, since 1938. It is also a World Biosphere Reserve.  Every year, thousands of visitors admire its fauna and flora, tour its slopes, and climb its peaks. Organized mountain refuges and various mountaineering and climbing routes are available. The usual starting point for climbing Olympus is the town of Litochoro, on the eastern foothills of the mountain, from Thessaloniki.


Situace před bitvou.

Vojáci 1. čs. samostatného praporu byli přepraveni z výcvikového tábora Buzuluk do železniční stanice Valujki, odkud vyrazili na 350kilometrový pochod do Charkova, protože dále již byly železnice zcela zničené. Pochodovalo se v noci, jelikož přes den hrozily nálety letadel Luftwaffe. Do právě osvobozeného Charkova se prapor dostal 1. března 1943. Zde si vojáci odpočinuli a 2. března po půlnoci vyrazili k dalšímu pochodu do prostoru Sokolova. Tam dostali svůj první bojový úkol – udržet postavení na linii nově budované obrany na řece Mža. Přístupy k Sokolovu bránil v první linii v osadě Taranovka sovětský 78. gardový střelecký pluk, který bojoval s obrovskou přesilou Němců. A tak se mohli čs. vojáci dobře připravit na blížící se útok a provádět opevňovací práce. Problémem bylo, že řeka Mža byla zamrzlá, a proto nebylo těžké, aby se přes ni dostaly německé tanky. Velitel praporu Ludvík Svoboda tedy rozhodl, že se jedna rota přesune před řeku Mžu, kde zaujme ve vesnici Sokolovo vysunuté obranné postavení. K tomuto úkolu se přihlásil velitel první roty, nadporučík Otakar Jaroš. Vesnice byla dobře opevněna, k posílení obrany byly Jarošovi přiděleny dva sovětské protitankové kanóny. Dalšími podpůrnými prostředky bylo těžké dělostřelectvo a raketomety, umístěné za řekou Mža, a deset sovětských tanků T-34, které sloužily jako záloha k protiútoku. Od 6. března čs. průzkumné oddíly několikrát narazily na Němce a při přestřelkách jich několik zastřelily. Byla to předzvěst rozhodujícího útoku.

Vlastní bitva.

Dne 8. března 1943 v 11.00 hod. německého času, tedy asi ve 13.00 hod času moskevského zahájily jednotky 1. praporu pluku tankových granátníků 4 a motocyklový oddíl 6 postup na Sokolovo. Silná obranná palba 1. čs. praporu ze Sokolova a severního břehu Mži však donutila útočníky zastavit útok a stáhnout se zpět. Intenzita obranné palby totiž předčila německé očekávání. Zde je rozpor v čase útoku, který české prameny uvádějí v 13.30 hod. a tvrzení, že se jednalo o průzkum bojem, při kterém měly tři tanky zůstat na bojišti jako léčka a pomocí dýmovnic předstírat zničení a zaměřit se na čs. protitankové zbraně. Na základě svědectví lze rozhodně vyloučit, že se jednalo pouze o průzkum bojem. O dvě hodiny později začal druhý útok. Němci již měli sokolovskou obranu rozkrytou a po přeskupení vojsk zaútočili z jiného směru, čímž se jim podařilo Čechoslováky zaskočit. 1. čs. samostatný polní prapor ztratil jedno ze dvou protitankových děl a těžký kulomet. Poté se rozhořel krutý boj, při kterém se však čs. vojáci nezalekli postupujících nepřátelských jednotek a snažili se je ničit protitankovými puškami a protitankovými granáty. Jelikož protitankové pušky neměly účinnost probít čelní pancíře německých obrněnců, stříleli do pásů nebo z boku a do prostoru motoru. Čs. vojáci odrazili několik útoků pěchoty, ale německá přesila byla veliká. Kolem páté hodiny odpolední vojáci zaujali kruhovou obranu kolem sokolovského kostela. Ludvík Svoboda se rozhodl, že vyšle do protiútoku sovětské tanky. Pod prvním z nich se při přejezdu přes řeku probořil led, takže v podpoře první roty nebylo možné pokračovat. Tato událost však byla dobrou zprávou pro bránící se československá a sovětská vojska – bylo jasné, že německá tanková vojska již nemohou z chodu překročit řeku, protože led rychle taje. Svoboda tedy kolem sedmé hodiny nařídil, aby se vojáci bojující v Sokolovu stáhli za řeku. V důsledku minometného ostřelování bylo přerušeno telefonní vedení, byla zničena i radiostanice. Rozkaz k ústupu se tak do Sokolova nedostal. Stejně tak se tam nepodařilo proniknout spojkám, které byly německými vojáky zlikvidovány. A tak u sokolovského kostela pokračoval hrdinný boj, ve kterém čs. vojáci dokazovali své kvality i svoji statečnost. Padl nadporučík Otakar Jaroš, který dostal zásah v okamžiku, kdy se chystal hodit na německý obrněnec protitankový granát, nebo zástupce velitele obrany Sokolova nadporučík Jaroslav Lohrer-Lom. Další teorie o Jarošově smrti hovoří o tom, že byl zraněný a přejel ho německý transportér.  Po setmění prudké boje ustaly, ústup čs. vojáků ze Sokolova probíhal celou noc. Čechoslováci tak splnili svůj bojový úkol, který zněl: nepustit Němce přes řeku Mžu. Němci však v bojových rozkazech měli za cíl pouze dobýt Sokolovo, další postup neměli v plánu, dokud nebyla dobyta jižněji položená Taranovka.

Skončení bojů.

Boje ještě pokračovaly 9. března, kdy dvě čs. roty podnikly protiútok na Sokolovo, při němž Němci utrpěli další ztráty. Dne 11. března zachytili čs. radisté německou zprávu, díky které byl odhalen německý protiútok. Sovětské dělostřelectvo zahájilo do místa soustředění Němců palbu a útočící jednotky rozprášilo. Po prolomení obranných pozic jižně pod Charkovem hrozilo 1. čs. samostatnému praporu obklíčení, a tak se vydal na taktický ústup. Tragicky skončil osud čs. zraněných a zajatých vojáků. Čeští vojáci totiž věděli, že jako občané protektorátu mohou být za údajnou „vlastizradu“ popraveni, a tak se do zajetí dostávali v drtivé většině jen z důvodu zranění či bezvědomí. Těžce ranění Čechoslováci, kteří byli hospitalizováni v nemocnici v Charkově, byli po obsazení města Němci 14. března 1943 nemilosrdně postříleni. Z dvaceti zajatých jich pět Němci odvezli do protektorátu k propagandistickým účelům, poté byli patrně totálně nasazeni v Říši, jeden z nich byl po válce internován v sovětském pracovním táboře, gulagu.

Odraz bitvy v politice a kultuře.

V komunistickém Československu byla bitva využívána jako propagandistický nástroj. Probíhaly její velkolepé oslavy, přičemž se jednalo o komunistickou propagandu „věčného“ a nerozborného přátelství Československa se Sovětským svazem; na konkrétní hrdiny však bylo zapomínáno. Pouze jeden z nich, Otakar Jaroš, který byl in memoriam povýšen na kapitána a jako první cizinec posmrtně vyznamenán titulem „Hrdina Sovětského svazu", byl naopak zcela neoprávněně označován „mladý komunista“, i když tento prvorepublikový důstojník neměl s komunisty nic společného.  Názory účastníků bitvy, které by narušily propagandistický obraz o bitvě, mohly být v Česku publikovány až po pádu komunismu. Artur Alter se vyjádřil takto: "„V průběhu tří dnů padlo a bylo zraněno na 500 vojáků, většinou židovských. Plukovník Svoboda nás tehdy použil jako strategických pokusných králíků v boji proti Němcům.“" Ještě tvrději se vyjádřil Karel Hahn: "„Považuji bitvu za velký debakl. Bylo to velmi neodpovědné, poslat lidi s obyčejnými puškami proti německým tankům a motorizovaným vojskům. Ruská podpora pozůstávala jen z několika děl, ale Rusové byli první, kteří z boje utekli. Morálku a celistvost naší jednotky udržoval více kapitán Lomský než Svoboda. To, co se o tom všem potom oficiálně psalo, to už byly vykonstruované legendy, kterých bylo třeba z propagačních důvodů.“  Navzdory zpochybňování některých událostí či bagatelizování této historické bitvy se historikové na základě historických dokumentů ztotožňují s jejím oficiálním výkladem a Armáda České republiky se k odkazu této bitvy hrdě hlásí.  Na památku těchto událostí se " "Po vzoru sokolovských hrdinů za další budovatelské úspěchy, za světový mír "" konaly pravidelné místní, okresní, krajské a celostátní SOKOLOVSKÉ ZÁVODY BRANNÉ ZDATNOSTI – SZBZ. Tyto sportovně výchovné závody vedené v ""Tradici našich hrdinů od Sokolova"" zpočátku organizovaly sokolské obce až do jejich rozpuštění v roce 1956. Od tohoto roku byly organizovány národním sportovním svazem tzv. Svazarmem – (svazem pro spolupráci s armádou) – konkrétně ústředním výborem v Praze. Tyto závody jednotlivců a tříčlenných hlídek od 15 let probíhaly často ve sněhu první víkend v březnu a celostátních přeborů se zúčastňovala i zahraniční družstva.

Pojmenování ulic a dalších míst.

Po válce, a zejména v letech výročí bitvy, byly na řadě míst v Československu pojmenovány ulice na památku bitvy u Sokolova. Některé z nich sice byly po listopadu 1989 z politických důvodů přejmenovány, přesto se ulice "Sokolovská" stále vyskytuje ve zhruba třech desítkách českých a desítce slovenských měst.  Již v roce 1948 bylo u příležitosti 5. výročí bitvy přejmenováno město Falknov na Sokolov. Tento název je používán dodnes.  Nová stanice pražského metra, dokončená v roce 1974 mezi ulicí "Sokolovská" a autobusovým nádražím na Florenci, byla pojmenována "Sokolovská" a vyzdobena mozaikou zobrazující bitvu u Sokolova (stanice byla přejmenována v roce 1990).

Sokolov ve filmu a beletrii.

V roce 1974 režisér Otakar Vávra natočil dvojdílný film "Sokolovo", který je také silně poplatný době svého vzniku.  Pro děti téma bitvy u Sokolova zpracoval z retrospektivy Miroslav Ivanov v příběhu "Kluci od Uralu" (kniha "Všude čeká dobrodružství", Albatros : Praha, 1975).

Rekonstrukce bitvy.

V letech 2008 a 2013 se při příležitosti 65. a 70. výročí uskutečnila rekonstrukce bitvy u Sokolova. Osobně se jí zúčastnili i veteráni, kteří zde osobně bojovali, například plukovnice v.v. Marie Ljalková či generál Alexander Beer.

Koncem února 1943 po mohutných ofenzívách Rudé armády ve Velké vlastenecké válce došlo k zastavení jejího postupu. V prostoru ukrajinského Charkova neměli Sověti souvisle pokrytou frontu, čehož využili Němci a vrhli se do protiútoku. A právě zde se ve vesnici Sokolovo (v češtině vžitý ruský název, – Sokolove) poblíž Zmijeva odehrála bitva 1. čs. samostatného praporu s jednotkami wehrmachtu.

The Battle of Sokolovo took place on 8 and 9 March 1943, near the town of Sokolovo near Kharkiv in Ukraine when the ongoing attack of the Wehrmacht was delayed by joint Soviet and Czechoslovak forces. It was the first time that a foreign military unit, the First Czechoslovak Independent Field Battalion, fought together with the Red Army. Under the command of Ludvík Svoboda, later President of Czechoslovakia, the Czechoslovak soldiers delayed the advance of Germans to the Mzha river. On 13 March the position was abandoned as untenable due to the complete German encirclement of Kharkov.


Životopis.

Narodil se v Lounech v rodině strojvůdce rakousko-uherských státních drah Františka Jaroše a jeho manželky Anny, za svobodna Konopáskové. Celé dětství ale prožil v Mělníku, kam se rodina přestěhovala, když bylo Jarošovi 9 měsíců.  Jaroš v Mělníku navštěvoval reálné gymnázium. Studium ale nedokončil a přestoupil do Prahy na Vyšší elektrotechnickou školu, kterou úspěšně absolvoval v roce 1934. Následně prošel odvodem a k 1. říjnu 1934 nastoupil k telegrafnímu praporu 3 v Trnavě vojenskou prezenční službu. Absolvoval školu pro důstojníky v záloze, později pak nastoupil i studium na Vojenské akademii v Hranicích, ze které byl vyřazen 29. srpna 1937 v hodnosti poručíka telegrafního vojska.  Stal se důstojníkem z povolání. Postupně sloužil na pozicích velitele náhradní telegrafické roty, později se stal velitelem čety 4. roty u telegrafického praporu 4 v Prešově.  Otakar Jaroš byl velkým vlastencem a zastáncem masarykovských ideálů. Aktivně sportoval, chodil do Skautu i Sokola. Jeho strýcem byl František Konopásek, generál čs. armády popravený v březnu 1943 nacisty.

Působení v Sovětském svazu.

Po propuštění z armády kvůli obsazení zbytku Česko-Slovenska Jaroš krátce pracoval coby úředník na poště v Náchodě.  Odtud se až na třetí pokus dostal přes hranice do Polska, kde posléze vstoupil do čs. legionu, se kterým v rámci Východní skupiny československé armády v zahraničí přešel do sovětské internace. Zastával funkce velitele spojovací čety, velitele důstojnické školy i subalterního důstojníka školy. V lednu 1941 byl poslán do Moskvy jako radista, v dubnu téhož roku byl dokonce začleněn do zpravodajské skupiny určené k vysazení na Slovensku.  Po přepadení Sovětského svazu se nicméně vrátil k funkci radisty a pak i k ostatním Čechoslovákům internovaným v Orankách.  Při vzniku československé jednotky v Buzuluku byl jmenován velitelem výcvikové 1. roty. Od dubna do července 1942 pak předával své vojenské zkušenosti svým spolubojovníkům v rámci poddůstojnické školy. Na frontu odjel s 1. československým samostatným polním praporem v SSSR opět jako velitel 1. roty.  V březnu 1943 se stal velitelem obrany Sokolova. V boji dne 8. března v hodnosti nadporučíka hrdinsky padl.

Vyznamenání.

Otakar Jaroš byl in memoriam vyznamenán jako první cizinec ve druhé světové válce i Zlatou hvězdou hrdiny Sovětského svazu. Ta se udělovala společně se sovětským Leninovým řádem, jehož se stal Jaroš také držitelem.

Památka.

"Připomínky kpt. Jaroše (sochy, pamětní desky, ulice, aj.)"

Kapitán in memoriam Otakar Jaroš (1. srpna 1912 Louny – 8. března 1943 Sokolovo) byl československý důstojník, účastník zahraničního odboje, který padl v bitvě u Sokolova. Jako první cizinec ve druhé světové válce byl vyznamenán titulem hrdiny Sovětského svazu.

Otakar Jaroš (; 1 August 1912 – 8 March 1943) was a Czech officer in the Czechoslovak forces in the Soviet Union. He was killed in the Battle of Sokolovo and became the first member of a foreign army decorated with the highest Soviet decoration, Hero of the Soviet Union.


Historie.

Klub byl založen v roce 1932 jako FK Holice 1932 a na pozemku, pronajatém od Solných mlýnů, si vybudoval pěkné oplocené škvárové hřiště. Do války hrál v olomouckých okresních soutěžích. Po Únoru 1948 spadal klub pod Sokol Holice, v roce 1950 přijal název Závodní sokolská jednota Holice. V roce 1953 byla znovu reorganizována tělovýchova, a tak klub dostal jméno TJ Spartak Holice. V roce 1968 se na 4 roky vrátil název Sokol Holice, od roku 1972 až do 1994 nesl klub jméno TJ Olomouc–Holice. Holice se celou tuto dobu pohybovalo na krajské a okresní úrovni.  V roce 1994 došlo ke sloučení s FC Lokomotiva Olomouc a návratu k tradičnímu názvu FK Holice 1932. V sezóně 1995/96 Holice poprvé v historii postoupila do divize, o tři roky později do MSFL, kterou hned jako nováček vyhrála, a dostala se tak do 2. ligy. Působení v profesionální soutěži donutilo vedení založit akciovou společnost, a to pod názvem 1. HFK Olomouc, jak se klub od sezóny 2001/02 jmenuje. Před sezónou 2004/05 byl do HFK Olomouc sloučen FK Hodolany se všemi mládežnický družstvy. Hodolany byly založeny v roce 1912, a patřily tak mezi nejstarší kluby na Moravě. K osamostatnění a obnově hodolanského klubu došlo v roce 2015.

Historické názvy.

Zdroj:

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

1. HFK Olomouc „B“.

1. HFK Olomouc „B“ je rezervní tým Olomouce, hrající od sezóny 2019/20 I. A třídu Olomouckého kraje (6. nejvyšší soutěž). Největšího úspěchu dosáhl klub v sezónách 2008/09, 2009/10 a 2017/18, kdy se v Přeboru Olomouckého kraje (5. nejvyšší soutěž) umístil na 2. místě.

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:  Poznámky:

1. HFK Olomouc (celým názvem: První holický fotbalový klub Olomouc) je český fotbalový klub, který sídlí v moravském městě Olomouc (městská část Holice) v Olomouckém kraji. Od sezóny 2013/14 působil v Moravskoslezské fotbalové lize (3. nejvyšší soutěž), z níž v ročníku 2017/18 sestoupil do Divize E. Klubové barvy jsou černá a bílá.  Své domácí zápasy odehrává na stadionu FK Holice, který má kapacitu 2 900 diváků.

1. HFK Olomouc is a football club in the Czech Republic, based in Olomouc. The club is currently playing in the Moravian–Silesian Football League. The club previously played in the Czech 2. Liga from 2005–06 until relegation in the 2008–09 season. In 2012–13, HFK Olomouc finished third in the Second Division but were relegated due to financial difficulties.  Following a promotion to the 2. Liga for the 2000–01 season, the club changed its name from FK Holice 1932 to 1. HFK Olomouc.  1. HFK Olomouc advanced to the last 16 stage of the Czech Cup during the 2002–03, 2004–05, 2005–06 and 2010–11 seasons, but never made it into the quarter finals, losing on each occasion.


Počátky.

Alexandr Alexandrov pochází z Moskvy, je ruské národnosti. Oba jeho rodiče pracovali v konstrukční kanceláři Koroljova už před II. světovou válkou. Alexandr po základní a střední škole absolvoval povinnou základní vojenskou službu, pak roku 1964 nastoupil do Koroljovovy konstrukční kanceláře jako technik. Při tom absolvoval večerní studium na Baumanově moskevské vysoké technické škole, zdárně jej ukončil v roce 1969. Poté byl přijat ke konstrukci řídících soustav kosmických přístrojů. Stal se postupně inženýrem, starším inženýrem, náčelníkem skupiny konstruktérů.  Roku 1970 vstoupil do komunistické strany. Angažoval se v Komsomolu, v letech 1970–1974 byl členem jeho ústředního výboru a předsedal Radě mladých vědců při ÚV Komsomolu.  Projevil zájem o kariéru kosmonauta, 4. března 1974 obdržel souhlas hlavní lékařské komise, ale do oddílu kosmonautů NPO Eněrgija byl zařazen až 8. prosince 1978. Dvouletý základní výcvik absolvoval v Eněrgiji.

Lety do vesmíru.

V červnu 1981 byl s Vladimirem Džanibekovem, později zaměněném Vladimirem Ljachovem, jmenován do rezervní (třetí) posádky 1. základní expedice na Saljut 7. V této, i ve všech dalších posádkách zastával, jak bylo pro kosmonauty z Eněrgije pravidlem, funkci palubního inženýra. Po úspěšném zahájení expedice v květnu 1982 dvojice Ljachov, Alexandrov postoupila do role náhradníků 2. základní expedice. Ta se však nedokázala spojit se stanicí (let Sojuzu T-8 v dubnu 1983). Ljachov a Alexandrov pak postoupili na první místo v pořadí.  K orbitální stanici Saljut 7 vzlétl 27. června 1983 v lodi Sojuz T-9, společně s ním z kosmodromu Bajkonur odstartoval Vladimír Ljachov. Na stanici pracovali jako druhá základní posádka. U Saljutu 7 byl zároveň připojen Kosmos 1443 jako nákladní loď, po čase jej vystřídal se zásobami Progress 17 a po neplánovaném prodloužení letu i Progress 18. Během letu dvakrát vystoupil do vesmíru, celkem na 5 hodin a 44 minut, let trval 149 dní, 10 hodin a 46 minut. 23. listopadu 1983 pak kosmonauti v pořádku přistáli v kabině s padáky na Zemi.  V září 1984 se s Alexandrem Viktorenkem a Jevgenijem Salejem stal členem záložní posádky 5. základní expedice na Saljut 7, v březnu 1985 však přešel do zálohy (velitelem posádky byl Leonid Popov) pro „opravářskou“ expedici, která odstartovala v Sojuzu T-13 začátkem června 1985. Od listopadu 1985 cvičil opět s Viktorenkem v záloze 1. základní expedice na stanici Mir. V prosinci 1986 byl k Viktorenkovi a Alexandrovovi přiřazen Syřan Muhammed Ahmad Fariz a vzniklá trojice určena 1. návštěvní expedicí na Mir.  Do vesmíru trojice odstartovala z Bajkonuru 22. července 1987 v Sojuzu TM-3. O dva dny později se spojili s Mirem, Alexandrov v 2. základní posádce zaměnil Alexandra Lavejkina, který musel přerušit let v důsledku zdravotních problémů, a po několikadenním společném pobytu na Miru Viktorenko, Lavejkin a Faríz přistáli 30. července 1987 v Sojuzu TM-2. Alexandrov a Romaněnkem zůstali na stanici až do prosince 1987, kdy je vystřídali Vladimir Titov a Musa Manarov z 3. základní expedice. Podruhé strávil ve vesmíru 160 dní, 7 hodin a 17 minut.

Po letech.

Nový rok po přistání strávil na kosmodromu se svou rodinou a do Hvězdného městečka se vrátil 12. ledna 1988. V Kremlu byli všichni kosmonauti vyznamenáni 18. ledna 1988.  V květnu – červenci se připravoval k třetímu kosmickému letu jako člen „kazašské“ návštěvní expedice na Mir, s Valerijem Korzunem a Toktarem Aubakirovem, ale po sloučení „kazašské“ a „rakouské“ návštěvní expedice z posádky vypadl. O dva roky později, 26. října 1993, odešel z oddílu kosmonautů. Už od roku 1987 byl vedoucím Letové služby RKK Eněrgija, ve funkci zůstal do 30. října 2006, kdy přešel na místo poradce prezidenta společnosti.  Pracoval ve Federaci kosmonautiky SSSR, byl též viceprezidentem ruské pobočky Asociace výzkumníků kosmu (). Roku 1995 neúspěšně kandidoval do Státní dumy.  Alexandr Alexandrov je ženatý, manželka pracovala také v Eněrgiji, narodil se jim syn Sergej (1977–2000) a dcera Irina (1982).

Alexandr Pavlovič Alexandrov (, * 20. února 1943 Moskva) je bývalý sovětský kosmonaut (resp. od roku 1991 kosmonaut Ruska) z orbitálních stanic a Sojuzů a dvojnásobný Hrdina Sovětského svazu (23. listopadu 1983 a 29. prosince 1987).

Aleksandr Pavlovich Aleksandrov (; born February 20, 1943) is a former Soviet cosmonaut and twice Hero of the Soviet Union (November 23, 1983, and December 29, 1987).


Morfologie.

Tělo dospělé tasemnice "T. solium" se skládá ze skolexu (hlavičky) a několika set proglotid (článků). Dospělé tasemnice dosahují délky 2–4 metrů. Skolex je kvadratický, o velikosti 1 mm a je opatřen 4 přísavkami. Na skolexu prominuje rostellum opatřené dvěma řadami háčků (celkem 22–32 háčků). Podobně jako u ostatních tasemnic tvoří každý článek samostatnou reprodukční jednotku vybavenou vaječníky, dělohou a testes. Děloha vybíhá do stran do 7–12 tupě zakončených větví. Vajíčka měří 31–43 µm, jsou kulovitého či oválného tvaru a nejsou morfologicky odlišitelná od "T. saginata".

Biologie a vývojový cyklus.

Dospělý jedinec je přichycen ke sliznici duodena nebo jejuna pomocí přísavek a rostela s háčky. Na posteriorním konci dozrávají proglotidy, jež se postupně oddělují a odcházejí s faeces nebo samovolně ven z hostitele. Jeden zralý proglotid obsahuje přibližně 80 000–100 000 převážně oplozených vajíček. Oplozená vajíčka obsahují uvnitř již larvální embryo se šesti háčky (larva se označuje jako onkosféra či hexakant). Mezihostitel (prase) se nakazí pozřením vajíček, ze kterých se v tenkém střevě uvolní larva onkosféra. Ty penetrují střevní stěnou a pronikají do krevního oběhu, kterým jsou rozneseny do všech orgánů, především do kosterní a srdeční svaloviny, dále také do očí, jater nebo mozku. Jakmile se onkosféra uchytí, přemění se v cysticerkus neboli boubel (v literatuře se odborně označuje jako "cysticercus cellulosae"). Cysticerkus je plně vyvinutý za 75 dní. Cysticerkus je bílý či transparentní, oválný, měchýřkovitý útvar o velikosti 5 × 10 mm. Uvnitř měchýřku je invaginovaný protoskolex s 4 přísavkami a 2 řadami háčků. Někteří autoři uvádějí, že cysticerky žijí ve svalovině prasete 3–6 let, poté kalcifikují a nejsou již infekceschopné. Člověk se nakazí konzumací nedostatečně tepelně upraveného vepřového masa či orgánů s cysticerky. Ve střevě člověka se skolex z cysticerku přichytí ke sliznici a za 5–12 týdnů dospívá v dospělou tasemnici. Dospělá tasemnice žije 4–5 let, výjimečně až 25 let.

Historie.

První zmínky o tasemnici dlouhočlenné pocházejí z dob starověkého Řecka. Již v této době byly popsány měchýřkovité útvary ve svalovině prasat a vepřové maso bylo označováno jako nečisté. Aristoteles dal ve svých spisech detailní popis těchto měchýřků ve svalovině prasat a dokonce si povšiml, že jejich výskyt souvisí se způsobem ustájení prasat. Fakt, že staří Řekové považovali prasata jako nečistá, inspiroval pravděpodobně i proroka Mohameda k vydání úplného zákazu konzumace vepřového v Koránu.  Cysticerky u lidí, jakož i nálezy vajíček "Taenia" sp. ve střevech byly zjištěny u mumií v Egyptě datovaných do období 100-200 let před naším letopočtem.  První popis neurocysticerkózy u lidí učinil Rumler v roce 1558, když při pitvě zesnulého pacienta s epilepsií si povšiml měchýřků v mozku. Rovněž Panarolus v roce 1652 pozoroval obdobné měchýřky v mozkové tkáni při pitvě člověka, který trpěl záchvaty. Fakt, že se jedná o parazita, však objevil až Marco Malphigi v roce 1697, jenž si povšiml, že uvnitř měchýřků je obsažen skolex neboli hlavička tasemnice. To, že dlouhá článkovaná tasemnice ve střevech a měchýřkovité boubele ve svalovině prasat či cysty v lidském mozku mají něco společného, nebylo známo až do poloviny 19. století. Nejprve si Johann Goeze v roce 1784 povšiml podobnosti cyst ve svalovině prasat a cyst u zemřelých pacientů. Teprve však německý lékař, Friedrich Küchenmeister, který měl parazitologii jako zálibu, stojí za objevem vývojového cyklu tasemnice. Küchenmeister byl přesvědčen, že skolexy v měchýřku a skolex dlouhé tasemnice jsou si natolik podobné, že se musí jednat o různé formy jednoho a téhož parazita. V řadě experimentů dal zkrmit články tasemnice králíkům, přežvýkavcům či hlodavcům a naopak svalové boubele z těchto hostitelů dal zase kočkám, psům či liškám. Potvrdil tak jako první na světě, že tasemnice rodu "Taenia" sp. mají vždy své specifické mezihostitele a konečné hostitele. Poté pokračoval v experimentech i u lidí. Ve svých kontroverzních pokusech podával vězňům odsouzeným k smrti pokrmy z vepřového masa s boubelemi. Při pitvě pak u popravených vězňů pozoroval malé tasemničky ve střevech. Küchenmeister tak prokázal, že člověk se nakazí pozřením boubelí z infikovaného prasete. Spojitost mezi neurocysticerkózou u lidí a tasemnicí dlouhočlennou však byla prokázána až mezi lety 1930 až 1960.

Taenióza a cysticerkóza.

Jakožto definitivní hostitel se člověk nakazí cysticerky z nedostatečně tepelně upraveného vepřového masa, což vede k uchycení skolexu ve střevě a vývoji dospělé tasemnice. Onemocnění se označuje jako taenióza. Často probíhá bez příznaků nebo se může projevit průjmem, bolestí břicha. Dalšími možnými příznaky je nevolnost, zvracení, střídání průjmu se zácpou či poruchy trávení. Hlavním nebezpečí však spočívá v tom, že člověk s dospělou tasemnicí "T. solium" je zdrojem vajíček, která vylučuje stolicí. Představuje tak riziko vzniku cysticerkózy pro sebe a pro lidi ve svém okolí.  Závažnější formou onemocnění člověka je cysticerkóza (larvální stádia "T. solium" v různých orgánech), při které člověk figuruje jako mezihostitel tasemnice, podobně jako je tomu u prasat. Cysticerkóza je charakterizována přítomností cysticerků "T. solium" v orgánech, především v mozku (neurocysticerkóza), ve svalech, podkoží nebo v očích. Na neurocysticerkózu zemře na světě ročně padesát tisíc lidí. Cysticerky v mozku jsou rovněž hlavní příčinou získané epilepsie v rozvojových zemích.

Epidemiologie.

Ve většině západních vyspělých zemích byl parazit prakticky eradikován. Nicméně stále existují velmi sporadické nálezy cysticerkózy prasat v některých evropských státech. Vhodné podmínky pro výskyt tasemnice představují drobnochovy prasat ve východní Evropě.  V ČR se tasemnice dlouhočlenná nevyskytla již řadu let. Jeden z posledních případů "T. solium" u člověka v ČR byl diagnostikován u Jana Wericha.

Tasemnice dlouhočlenná ("Taenia solium" Linné, 1758) je kosmopolitně rozšířený helmint z čeledi Taeniidae, jehož dospělí jedinci parazitují v tenkém střevě člověka. Mezihostitelem je prase domácí nebo prase divoké. Přítomnost dospělých tasemnic ve střevě člověka se označuje jako taenióza. Člověk může zároveň sloužit jako mezihostitel – larvy v orgánech. V tomto případě se jedná o závažné onemocnění zvané cysticerkóza.

Taenia solium is the pork tapeworm, belongs to the cyclophyllid cestode family Taeniidae. It is found throughout the world and is most common in countries where pork is eaten. It is a tapeworm which has humans as its definitive host and often pigs as intermediate or secondary host. It may be transmitted to pigs through human faeces contaminating their fodder, and back to humans through consumption of uncooked, or under-cooked, pork that contains tapeworm cysts. Pigs ingest tapeworm eggs, which develop into larvae, then into oncospheres, and ultimately into infective tapeworm cysts. An ingested tapeworm cyst grows into an adult worm in human small intestines.  There are two forms of human infection. One is "primary hosting", and is due to eating under-cooked pork that contains the cysts and results in adult worms in the intestines. This form generally is without symptoms; the infected person does not know they have tapeworms. This form is easily treated with medications which eliminate the tapeworm. The other form, "secondary hosting", is due to eating food, or drinking water, contaminated with feces from someone infected by the adult worms, thus ingesting the tapeworm eggs, instead of the cysts. The eggs go on to develop cysts primarily in the muscles, and usually with no symptoms. However some people suffer obvious symptoms, the most harmful and chronic form of which is when the cysts form in the brain. Treatment of this form is more difficult but possible.  The adult worm has a flat, ribbon-like body which is white and measures 2 to 3 metres long, or more. Its tiny attachment, the scolex, contains suckers and a rostellum as organs of attachment that attach to the wall of the small intestine. The main body, consists of a chain of segments known as proglottids. Each proglottid is a little more than a self-sustainable, very lightly ingestive, self-contained reproductive unit since tapeworms are hermaphrodites.  Human primary hosting is best diagnosed by microscopy of eggs in faeces, often triggered by spotting shed segments. In secondary hosting, imaging techniques such as computed tomography and nuclear magnetic resonance are often employed. Blood samples can also be tested using antibody reaction of enzyme-linked immunosorbent assay.


Šachová kariéra.

Podle svých slov se šachy začal učit v šesti letech z učebnic. Již v roce 1993 vyhrál ve své kategorii mistrovství České republiky. O rychlý růst se starali přední šachoví trenéři Josef Přibyl, Luděk Pachman či Vlastimil Jansa. V juniorských kategoriích vybojoval několik medailí ze světových turnajů. Ve 14 letech získal titul mezinárodního mistra, velmistrem se stal šest dní před svými 17. narozeninami. Už rok před tím získal 7 bodů z 9 partií na mistrovství Evropy družstev.  V roce 2003 vyhrál open turnaj Memoriál Akiby Rubinsteina v Polanica-Zdróji. Českou jedničkou se stal 1. července 2003, kdy také překročil v Elo hranici 2600 bodů a poprvé se dostal do první stovky světového žebříčku.  Na mistrovství Evropy jednotlivců v roce 2004 v Antalyi v Turecku obsadil jako čtrnáctý nasazený šesté místo se 7,5 body (+5-2=5) včetně remízy s mistrem Evropy Ivančukem.  V roce 2005 se zúčastnil Světového poháru FIDE, ve kterém ale vypadl v prvním kole s Predragem Nikolićem. V těchto letech dvakrát v řadě zvítězil v šachovém mistrovství republiky.  Zazářil na 37. šachové olympiádě v Turíně v roce 2006, kde na první šachovnici proti nejsilnějším světovým hráčům vybojoval 8,5 bodu z 12 partií.  Na začátku roku 2007 se jako náhradník za Alexandra Morozeviče poprvé dostal do nejsilnější skupiny superturnaje v nizozemském Wijk aan Zee. Od tamních pořadatelů dostal přezdívku "Expres Navara", jíž dostál hlavně v první části turnaje. Nakonec obsadil sedmé místo s 6,5 body z 13 partií (+3-3=7) včetně výhry nad exmistrem světa Ruslanem Ponomarjovem a dvou cenných remíz černými figurami s mistry světa Kramnikem a Topalovem.  Jarní a letní měsíce ale pro Navaru přinesly značné ztráty, hlavně vinou špatných výsledků v ligových soutěžích v Česku, Německu a Velké Británii. Jeho Elo se propadlo na 2656 bodů. V srpnu ale dosáhl velkého úspěchu, když zvítězil v otevřeném turnaji v rapid šachu v Mohuči (v konkurenci např. tehdejší světové čtyřky Ivančuka). Turnaj v předchozích letech sloužil jako kvalifikace do klání o titul mistra světa v rapid šachu, pořádaných rovněž v Mohuči. Navara získal 9,5 bodu z 11 partií.  V květnu 2010 vyhrál potřetí mistrovství ČR v šachu, které se hrálo jako otevřený turnaj v Ostravě, ziskem 8,5 bodu z 9 partií a s dvoubodovým náskokem před Tomášem Polákem.  V září 2011 zaujal na světovém poháru hraném v Chanty-Mansijsku, když v závěru vyhrané partie nabídl svému soupeři Ukrajinci Mojsejenkovi remízu. Mojsejenko jej dříve v průběhu partie obvinil, že zavadil o krále, a tedy by jím měl hrát. Na svém požadavku Mojsejenko netrval, nicméně na konci partie přijal návrh remízy, který Navara učinil, aby nebyly spekulace, že zvítězil nečestně. Oba dostali za sportovní chování zvláštní cenu od guvernérky Chantymansijského autonomního okruhu Natalije Komarové.  Navara také sehrál několik oddělených zápasů, v Praze například remizoval v roce 2005 s Anatolijem Karpovem 1:1 (+0-0=2) a v roce 2006 s Borisem Gelfandem 2:2 (+1-1=2). V roce 2008 prohrál v rapid zápase s Kramnikem v Praze 2,5:5,5 (+1-4=3), v roce 2010 s Judit Polgárovou v Praze 2:6 (+1-5=2).  V září 2011 změnil mateřský klub, když přestoupil z Prahy do prvoligového šachového klubu v Novém Boru.  Úspěchem skončilo Mistrovství ČR v šachu 2013, kdy vyhrál s velkým náskokem 2,5 bodu a performance 2878 Elo.

Život.

Vzdělání.

Od roku 2004 studoval obor logika na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy v Praze, kterou ukončil v roce 2010 (Mgr., diplomová práce: "Protokolární a pozorovací věty").

Víra.

Je věřící křesťan, pokřtěný v Českobratrské církvi evangelické.

David Navara (* 27. března 1985) je současný český šachista patřící do světové špičky. Zatím nejvýše figuroval v žebříčku FIDE v říjnu 2006, kdy byl na 13. místě.

David Navara (born 27 March 1985) is a Czech chess player, the highest-ranked of his country. Awarded the title of Grandmaster by FIDE in 2002, he is a nine-time national champion (in 2004, 2005, 2010, 2012, 2013, 2014, 2015, 2017 and 2019).


Historie.

Stavba trati.

Stavba trati byla zahájena v roce 1884 a první byl v roce 1886 dokončen úsek Luleå – Boden, v roce 1887 byla železnice prodloužena až do Gällivare. První vlak s železnou rudou se vydal na trasu Gällivare – Luleå 12. března 1888. Krátce poté byl provoz zastaven, neboť trať byla poškozena v důsledku tání sněhu a rozmrzání spodku. Oprava poškozené trati se protáhla a provoz byl obnoven až 23. března 1892.  Stavba dalších úseků se rozeběhla až v roce 1898. Úsek Gällivare – Kiruna byl dokončen na podzim roku 1899. První osobní vlak do Narviku dorazil 6. listopadu 1902. Oficiálně byla trať otevřena králem Oskarem II. 14. července 1903.

Elektrizace.

Na celé trati byl nejdříve parní provoz, ale hlavně v pohraničním horském úseku zvládaly parní lokomotivy vozbu těžkých rudných vlaků jen s velkými obtížemi. Proto švédské státní dráhy SJ zahájily elektrizaci nejnáročnějšího úseku Kiruna – Riksgränsen. V tomto úseku elektrizovaném napájecí soustavou 16 kV 15 Hz (v roce 1923 upravena 16 kV a 16 2/3 Hz) byl zahájen elektrický provoz v roce 1915 a během 20. let 20. století byla postupně elektrizována celá trať. Na trati je využíván proces rekuperace, kdy nákladní vlaky pohánějí cestou z kopce vlaky jedoucí v protisměru.

Provozování dráhy.

V minulosti byly provozovatelem dráhy jednotlivé unitární státní železnice: Statens Järnvägar (SJ) ve Švédsku a Norges Statsbaner (NSB) v Norsku. Provozovatelem švédského úseku se v roce 1988 stala společnost Banverket, která vznikla vyčleněním od SJ. 1. dubna 2010 převzala její úlohu agentura Trafikverket. Od roku 1996 je provozovatelem norského úseku organizace Jernbaneverket. Ta byla 1. ledna 2017 nahrazena nově zřízenou organizací Bane NOR.  Tyto společnosti jsou odpovědné také za údržbu a rozvoj této železnice. Na počátku 21. století směřovaly významné investice do zesilování železničního spodku a svršku pro zvýšení hmotnosti na nápravu. Od roku 2007 by tak měla celá trať zvládat provoz vozidel s nápravovým tlakem 30 tun.  Od 1. září 2015 do 1. září 2017 probíhal v úseku Malmberget – Luleå zkušební provoz rudných vlaků ložených na nápravový tlak 32,5 t. Trafikverket pak zahájil úpravy tratě tak, aby mohl být zahájen běžný provoz takto ložených vlaků. LKAB se současně snaží prosadit zvýšení nápravového tlaku i ve směru na Narvik, zkušební provoz by měl být zahájen na podzim 2018.

Provozování drážní dopravy.

Nákladní doprava.

Jak bylo obvyklé v celé Evropě, provozovatelem drážní dopravy na území daného státu byla vždy státní železnice a nejinak tomu bylo i na Malmbanan. S rychlou liberalizací železniční dopravy ve Švédsku se však situace začala měnit a dnes na této trati narazíme na nákladní vlaky několika dopravců.  Nejvíce vlaků zde provozuje společnost MTAB/MTAS, která přepravuje především železnou rudu do přístavů na obou koncích trati. Mezi další významné dopravce patří společnosti Green Cargo AB (vznikla rozdělením SJ v roce 2000), CargoNet AS (společný podnik NSB a Green Cargo), Ofotbanen AS či TGOJ Trafik AB.

Osobní doprava.

Dopravu osobních vlaků převzala v roce 2000 od státních drah společnost Svenska Tågkompaniet AB, ovšem provozovala je jen do roku 2003. Jejím nástupcem je dopravce Connex Sverige AB (od 1. 12. 2006 změnila název na Veolia Transport Sverige AB). Osobní vlaky této firmy jezdí po celé trati s tím, že na norské straně je oficiálně dopravcem společnost Ofotbanen AS. Tato firma pak také provozuje charterové osobní vlaky z Narviku podél fjordu Ofotfjorden do pohraniční stanice Riksgränsen.

Malmbanan (v norském úseku nazývaná Ofotbanen) je železniční trať, která spojuje město Luleå na švédském pobřeží Botnického zálivu s norským přístavem Narvik u pobřeží Norského moře. Název vznikl podle slova „malm“, což ve švédštině znamená „železná ruda“. Norské pojmenování vzniklo podle fjordu Ofotfjorden, podél kterého vede tato železnice do Narviku. Délka železnice činí 474 km.

The Iron Ore Line () is a long railway line between Riksgränsen and Boden in Norrbotten County, Sweden. The line contains two branches, from Kiruna to Svappavaara and from Gällivare to Koskullskulle. The term is often colloquially used to also include the Ofoten Line, from Riksgränsen to Narvik in Norway, and the northernmost part of the Main Line Through Upper Norrland from Boden to Luleå. The railway from Narvik to Luleå is long.  The line is dominated by the ore freight trains operated by LKAB's subsidiary Malmtrafik from their mines to the Port of Narvik and the Port of Luleå. In addition, SJ operates passenger trains and CargoNet operates container freight trains. The Iron Ore Line is single track, electrified at and has a permitted axle load of . The Swedish part of the line is the northernmost railway in Sweden and the Norwegian part outside Narvik is the northernmost railway in the whole of Western Europe at 68.452°N.  The first section of the line, from Gällivare to Luleå, opened in 1888. By 1899, the line was extended to Kiruna, and from 1903, all the way to Narvik. Electrification took place between 1915 and 1923. Operations of the ore trains was taken over by Malmtrafik from SJ in 1996.  Rockfalls from mountains have at times hit the line.


Historie.

Zahájení bylo pojmenováno podle korespondenční partie Edinburgh – Londýn 1824–6. Skotští šachisté hráli černými kameny.. Zahájení se objevovalo zřídka až do doby, kdy ho dvakrát použil tehdejší mistr světa Garri Kasparov v zápase o mistra světa s Anatolijem Karpovem, v roce 1990, kde s ním jednu partii remizoval a druhou vyhrál. Od té doby se zahájení stalo po Španělské hře druhou nejčastější odpovědí bílého v otevřených hrách a objevuje se i na nejvyšší úrovni, hrávají ho například Alexandr Morozevič a Tejmur Radžabov. Dnes se už používá velmi málo a je pro soupeře překvapením.

Strategie.

Nehraje-li bílý po 3… exd4 vzácně vyskytující se gambity, tak obsazuje centrum svým jezdcem 4. Jxd4 a rozvíjí se tak figurový boj. O tom, jaký ráz hra dostane rozhoduje černý, který nejčastěji volí mezi klidnější variantou 4… Sc5 a takticky bohatou 4… Jf6, ve které dochází i k pozicím s opačnými rošádami. Taktéž je často zahájení typické tím, že bílý mění jezdce Jxc6, a černý dobírá pěšcem a má tak horší pěšcovou formaci s dvojpěšcem na sloupci c. Tento nedostatek ale černý kompenzuje figurovou protihrou.

Skotský gambit.

1. e4 e5 2. Jf3 Jc6 3. d4 exd4 4. Sc4

Göringův gambit.

1. e4 e5 2. Jf3 Jc6 3. d4 exd4 4. c3 takticky bohatá pozice vznikne po přijetí gambitu černý ale může gambit i odmítnout a může si vybrat mezi

Steinitzova varianta.

1. e4 e5 2. Jf3 Jc6 3. d4 exd4 4. Jxd4 Dh4 odvážný tah, po kterém černý získá pěšce, ale vystavuje se útokům a zatoulává dámu. Bílý se může rozhodnout mezi

Varianta se Sb4+.

1. e4 e5 2. Jf3 Jc6 3. d4 exd4 4. Jxd4 Sb4+ tímto mezitahem černý brání vývinu bílého jezdce na c3; po 5. c3 může černý ustoupit

Varianta Df6.

1.e4 e5 2. Jf3 Jc6 3. d4 exd4 4. Jxd4 Df6

Varianta Sc5.

Varianta se Se3.

1. e4 e5 2. Jf3 Jc6 3. d4 exd4 4. Jxd4 Sc5 5. Se3 Df6 6. c3

Varianta Jxc6.

1. e4 e5 2. Jf3 Jc6 3. d4 exd4 4. Jxd4 Sc5 5. Jxc6 Df6

Miesesova varianta.

1. e4 e5 2. Jf3 Jc6 3. d4 exd4 4. Jxd4 Jf6 5. Jxc6 (5. Jc3 – Hra čtyř jezdců) 5… bxc6 6. e5! De7! 7. De2 Jd5

Skotská hra (ECO C50) je šachové zahájení otevřených her. Je charakterizováno tahy  1. e4 e5 2. Jf3 Jc6 3. d4

The Scotch Game, or Scotch Opening, is a chess opening that begins with the moves:  Ercole del Rio, in his 1750 treatise "Sopra il giuoco degli Scacchi, Osservazioni pratiche d’anonimo Autore Modenese" ("On the game of Chess, practical Observations by an anonymous Modenese Author"), was the first author to mention what is now called the Scotch Game. The opening received its name from a correspondence match in 1824 between Edinburgh and London. Popular in the 19th century, by 1900 the Scotch had lost favour among top players because it was thought to release the central tension too early and allow Black to without difficulty. More recently, grandmasters Garry Kasparov and Jan Timman helped to re-popularize the Scotch when they used it as a surprise weapon to avoid the well-analysed Ruy Lopez.


Děj seriálu.

Děj seriálu se točí okolo jedné fiktivní ulice na periferii Prahy. V ulici stojí několik činžovních domů, obchod, kadeřnictví, restaurace a další budovy. Ve zmíněném činžovním domě bydlely některé z rodin, které byly v seriálu od jeho počátku, jsou to rodina "Jordánova", rodina "Farská", Hejlovi, pan Pešek a Lenka Drápalová. V současnosti tu od počátku bydlí pouze pan Pešek.

Rodina Farských.

Rodina Farských se v první sezoně představila jako spořádaná rodina se dvěma dcerami, které obě chodí do vyšších ročníků gymnázia poblíž "Ulice". Již v první sezóně seriálu se ovšem v Oldově ("Ondřej Pavelka") fitcentru "Oldfit" vyskytly komplikace. Z Oldřicha Farského se stal záletník, který měl milenku (Sylva Mlynářová, hraje "Eva Aichmajerová"), později ji platil i malý byt. Sylva se na konci první série s Oldřichem rozešla a on se vrátil ke své rodině. Během této krize se ovšem v silné opilosti vyspal s Ingrid Šmídovou ("Jana Sováková").  Jitka Farská ("Ilona Svobodová") byla v této době kosmetičkou, která snášela Oldřichovy zálety, starala se o rodinu, dcery chodily na gymnázium a měly střídavé úspěchy. Lída ("Jana Birgusová"), starší dcera, se stala fotografkou a zamilovala se do Michala Šnajdra ("Petr Falc"), který její city neopětoval. Monika ("Anna Fixová"), která je mladší dcerou, chodila na gymnázium a ve čtvrtém ročníku se zamilovala do Viktora Vernera ("Miroslav Šimůnek"), který byl učitelem. V roce 2008, po jeho návratu zpět z Rumunska na gymnázium s ním dokonce i bydlela a posléze i odcestovala na humanitární misi do Ugandy. Předtím i později chodila s Benem Vojtíškem ("Jakub Prachař").  V roce 2006 se Jitce a Oldřichovi měl narodit syn (jeho jméno mělo být Jan), nicméně syn se narodil těžce nemocný a brzy zemřel. Jitka později měla i další psychické problémy a začala docházet k psychologovi. V tomtéž roce se seznámila s Vladimírem Kukačkou ("Pavel Rímský"), který Jitku svedl a v druhé polovině roku se k němu Jitka i přestěhovala a Olda se odstěhoval do bývalého bytu Ing. Boháče. Oldřich zjistil, že ze vztahu s Tamarou Elliot ("Markéta Hrubešová") má čtrnáctiletého syna Jakuba ("Richard Zevel"). Později si Jakub nechal změnit příjmení na otcovo a přejmenoval se na Farského.  Na začátku roku 2009 se Jitka Farská rozešla s V. Kukačkou, Oldřich Farský se seznámil a mírně se zapletl s Libuší Nekonečnou, Monika Farská byla opět nezadaná a Ludmila také. Během roku 2009 se konal soudní spor rodiny Farských s V. Kukačkou, tyto skončily až na jaře roku 2010, Kukačka byl osvobozen. Oldřich Farský se stal spolumajitelem hudebního klubu "Coolna" (spolu s Benem Vojtíškem), tento podíl v dubnu roku 2010 prodal, majitelem se stala Monika Farská a Kryštof Mareček ("Kryštof Rímský"). V roce 2010 (cca v červnu?) byl Vladimír Kukačka ("Pavel Rímský") odsouzen na 18 let odnětí svobody. V září 2010 se vdala dcera Jitky Ludmila Farská.  V roce 2013 se Lídě narodila dcera Eliška. Koncem roku měl pár další krizi – Oldřich se přátelil s Klárou Peškovou. Ta mu nabídla milostný vztah, Oldřich odmítl a Klára se mu pomstila tím, že Jitce řekla, že spolu opakovaně spali. Jitka nevěděla, čemu má věřit, trpěla na návaly. Po nějaké době sice zjistila, že Olda s Klárou nic neměl, ale i přesto se s ním rozešla. Jejich vztahy zůstaly na bodu mrazu.  Olda se díky přítelkyni spolupracovníka Hynka Urbana ("Roman Vojtek"), Dáše ("Kateřina Janečková") seznámil s Petrou Veverkovou ("Jitka Nerudová"). Během roku začala Monika chodit s Kryštofem Marečkem alias Márou, bydleli spolu, po pár měsících se s ním Monika kvůli Michalovi Millerovi ("Stanislav Majer") rozešla. Michal Miller byl majitelem restaurace U Henryho, ten ji odmítl.

Rodina Jordánových.

Rodina Jordánových byla v první sezoně, stejně jako rodina Farských, spokojená a úplná rodina, která žila na pražské periferii a měla dvě děti – dvojčata Matěje ("Jakub Štáfek") a Terezu ("Patricie Solaříková"), kteří studovali na gymnáziu. Jejich rodiče se jmenují Barbora ("Tereza Brodská") a Tomáš ("Petr Vacek"), Barbora pracovala ve vedení firmy "Království hraček" (dále Království) a Tomáš pracoval ve výzkumném ústavu jako entomolog.  Již v roce 2006 Tomáš Jordán změnil zaměstnání, stal se poradcem pana Stránského ("Milan Kňažko") při stavbě supermarketu poblíž seriálové ulice a měl tak podvodem uzavřít ekologické řízení ohledně tohoto projektu. K tomuto rozhodnutí měl pomoci i vyšší plat nebo automobil, který mu prodala slečna, se kterou později podvedl svoji manželku. Bára zůstala v tu dobu stále ve společnosti Království, kde je ve vedení spolu s Ing. Petrem Boháčem. Bára a Tomáš čelili manželské krizi, která byla spojena s nevěrou Tomáše Jordána, na konci prázdnin 2006 ve filmu (epizoda 215) odjeli manželé Jordánovi na výlet a Bára Jordánová se v nejmenované chalupě vyspala s Ing. Boháčem.  Matěj Jordán v roce 2005 chodil s Adrianou Peškovou, která také studovala na gymnáziu a byla vnučkou pana Peška, majitele domu, kde žily rodiny Jordánova, Farská a Hejlova. Po oslavě Matějových narozenin se s ním rozešla, v roce 2008 Matěj chodil s Lan Thi Trung ("Nguyen Thi Ann Thu"), která v tomtéž roce odjela s rodiči do Německa, na konci roku 2008 se Matěj lehce zapletl s Gabrielou Pumrovou, svojí spolužačkou.  Tereza Jordánová začala v roce 2006 chodit se Štěpánem Stránským, se kterým se později rozešla a v roce 2008 s ním opět začala chodit. Nicméně, ke konci roku 2008 Š. Stránský odjel za svým bratrem do Londýna a tak se s Terezou rozešel. V roce 2009 se rodiče Jordánovi rozešli a Bára se přestěhovala za prací do Brna (reklamní agentura), kde se v roce 2010 seznámila s Ondřejem Krausem ("Jiří Dvořák"). V květnu 2010 bylo rozhodnuto, že Matěj Jordán nebude klasifikován z českého jazyka a tak nebude puštěn k maturitě. Mezitím Matěj začal chodit s Libuší Nekonečnou a v březnu 2010 spolu začali bydlet. Matěj Jordán začal pracovat jako skladník, ale po čase se s Libuškou rozešel a ona se i se synem Borisem se vrací k expartnerovi Eliáši Neumannovi.  Bára Jordánová si našla přítele Ondřeje Krause z Brna, spolu s ním se do Ulice přestěhovaly i jeho dvě dcery: Míša a Jana Krausovy, které začaly chodit na tamější gymnázium. Po dramatických událostech, například vykradení bytu či násilného přepadení Ondřeje se Míša zapletla do vztahu s Mikulášem Seidlem a později se spolužákem vyznávající emo styl a pokusila se o sebevraždu. Bára s Ondřejem uzavřeli sňatek, postavili dům na okraji Prahy a společně se do něj přestěhovali. Herečka Tereza Brodská tak ze seriálu odešla.  Tereza Jordánová začala chodit se svým spolužákem Vojtěchem Kalichem, s kterým se skamarádil i bratr Matěj. Tereza se však zamilovala do sukničkáře Petra Peterky a Vojtěchovi tak byla nevěrná, během léta 2011 se Tereza s Vojtěchem rozešli. Poté se od Petra Peterky dozvěděla, že od něho chytla kapavku. Vojtu v říjnu 2011 potkala strašlivá událost, při pomoci dívce, která byla přepadena a hrozilo ji znásilnění, ho napadli tito neznámí násilníci a po probuzení z umělého spánku bylo zjištěno, že má ochrnutou dolní polovinu těla. Později Tereza Jordánová začala chodit s Romanem Šámalem ("Lukáš Jůza"), který je otcem její bývalé žačky, s tím se však v červnu 2016 rozešla.Po dvou letech začala chodit se svým kolegou a spolubydlícím Davidem Kučerou, kterého si potom vzala. Na začátku roku 2019 se odstěhovali do Vídně. Matěj Jordán začal chodit s Alžbětou Klimešovou, která ho v září 2016 podvedla a opustila.Potom chodil s Lucií Wébrovou, ale rozešli se a Matěj odletěl do Kanady. Po roce se vrátil zpět z Kanady a nešťastnou náhodou srazil muže autem a díky tomu poznal jeho dceru Katarínu. Časem se do sebe zamilovali a v prosinci 2019 se jim narodil syn Vincent. Odstěhovali se do Kanady.

Rodina Hejlových.

Miriam Hejlová ("Hana Maciuchová") byla gymnazijní profesorka, která na začátku seriálu žila v malém bytě s téměř třicetiletým synem Jaroslavem ("Martin Hofmann"). Miriam opustil manžel (Cyril Hejl, "Dušan Jamrich"), když byl Jaroslav malý a Miriam naplňovalo a bavilo učení dětí a Jaroslav byl konstruktérem ve společnosti "Království hraček".  Miriam Hejlová se postupně spřátelila s panem Peškem a panem Bařinkou ("Bořivoj Navrátil"), v roce 2008 se k panu Peškovi přestěhovala, nicméně žili spolu stále pouze jako přátelé, do této doby žila se synem a kabinet gymnázia sdílela s Lenkou "Drápalovou". Později, poté, co se Lenka "Drápalová" stala ředitelkou gymnázia (rok 2008), sdílela kabinet s jinou profesorkou. V roce 2010 byl ohlášen termín svatby Miriam a Vlastimila Peška. Svatba se nekonala a Miriam Hejlová přechodně odešla ze seriálu.  Jaroslav Hejl byl svobodný konstruktér, který si nedodělal maturitu a to mu bylo matkou vyčítáno, dlouho žil jako svobodný mládenec a od začátku seriálu se asi rok ucházel o Lenku "Drápalovou", později svoje snažení vzdal a v roce 2007 a 2008 chodil a posléze i žil s Magdalénou Jandovou ("Magdaléna Bianka Ištoková"), nicméně vzhledem k velké hádce a rozepřím se s ní rozešel a od roku 2008 chodil a žil s Lenkou "Drápalovou". V roce 2007 se stal obchodním ředitelem Království a téhož roku si i udělal managerský kurz, po zániku společnosti pracoval jako manažer v jiné firmě. V roce 2010 získal místo manažera v Mnichově, tak se tam odstěhoval, Lenka "Drápalová" otěhotněla a svěřila se otci Jaroslava Hejla.  Cyril Hejl byl otcem Jaroslava Hejla, který celý život cestoval po světě, v roce 2010 se vrátil a opět vyjevil city k Miriam Hejlové, tím narušil vztah Miriam a Vlastimila. Později odletěl do Amsterdamu, ale vrátil se zpět do Prahy.  Miriam Hejlová se v listopadu 2011 vrátila zpět do seriálu a opět začala učit na gymnáziu.  V roce 2013 žili Lenka, Jarda a jejich dcera Miriam v bytě, kde dřív bydleli Jordánovi. Jaroslav s Bedřichem Liškou založili nábytkářskou firmu, přibrali zaměstnance Martina Matouše ("Vojtěch Záveský"), od něhož dílnu koupili. Po roce byli vykradeni a zloděje napadli v hospodě U Henryho.  Hejl a Drápalová plánovali svatbu, Jarda ale Lenku v opilosti podvedl se sekretářkou společnosti Markétou Havránkovou ("Berenika Kohoutová"). Svatba byla odložena, když Lenka Jardovi odpustila, přichystal pro ni svatbu jako překvapení. Na konci roku se objevila Lenčina matka Ivana ("Vilma Cibulková"), která nejprve působila jen problémy, nakonec se ale uklidnila, rodině pomáhala a začala chodit s Henrym. Hejlovi rekonstruovali rodinný dům u Prahy a čekali druhou dceru Kristýnu, v červnu 2014 se jim však narodil syn Jonáš.  Roku 2015 žili Lenka, Jarda, Miriam ml., Jonáš v domě mimo Ulici a svůj byt přenechali rodině Maléřových z Moravy.

Lenka Drápalová.

Lenka Drápalová ("Michaela Badinková") byla učitelka a od září 2008 i ředitelka gymnázia a základní školy, žila sama v malém bytě v domě pana Peška. Během seriálu prošla vztahy s Karlem Stránským ("Milan Kňažko") (rok 2006), Petrem Boháčem (rok 2006) a od roku 2008 s Jaroslavem Hejlem. V červnu roku 2009 byla Jaroslavu Hejlovi nevěrná s učitelem tělocviku Hynkem Urbanem ("Roman Vojtek"), který v tuto dobu chodil s žákyní školy Gabrielou Pumrovou, ta s ním otěhotněla. Po letních prázdninách odešel po skandalizování případu Hynek Urban ze školství a Radek Mastný (otec Gabriely, "Pavel Novotný") spolu se školní inspekcí zahájil tah proti ředitelce školy Lence Drápalové. Později byl Radek Mastný napaden Jaroslavem Hejlem a byly zveřejněny polopravdivé informace v bulvárních novinách. Lenka Drápalová v roce 2010 otěhotněla a v září se jí narodila dcera Miriam ("Adéla Krauseová"). V roce 2013 se Lenka vdala za Jaroslava Hejla. V září 2013 se v Ulici objevila Lenčina matka Ivana Drápalová ("Vilma Cibulková"), později bydlela u Lenky a Jardy v bytě. Ivana se přiznala k vraždě Kláry Peškové. Protože to byla nešťastná náhoda, mohla být stíhána na svobodě.

Rodina Peškových.

Vlastimil Pešek ("Rudolf Hrušínský") je bývalý správce a bývalý majitel činžovního domu v "Ulici", je vdovec a má dceru Kláru ("Sabina Králová, později Hana Ševčíková") a vnučku Adrianu ("Dominika Kadlčková", později "Šárka Vaculíková"), která s Vlastimilem Peškem žila ve společném bytě a chodila na gymnázium, v roce 2006 chodila s Matějem Jordánem. V roce 2006 se v seriálu krátce objevila i dcera pana peška Klára, která se chtěla sblížit s Adrianou, která se jí narodila během jejího pobytu v Itálii, kde se živila jako tanečnice. Později Adriana odešla z gymnázia i z bytu pana Peška a přestěhovala se k matce, která ji platila taneční kurzy a taneční školu.  Vlastimil Pešek se sblížil s Miriam Hejlovou a v roce 2008 se sestěhovali. V roce 2009 se Vlastimil dozvěděl, že byl agentem StB a proti tomuto nařčení se bránil. Později se toto potvrdilo (19. února 2009), avšak o měsíc později vyšlo najevo, že vše byly jen výmysly agenta StB Josefa Nováka.  V lednu roku 2014 zemřela Klára Pešková. Policie však trvala na tom, že spadla ze schodů a zlomila si vaz. Ovšem nebylo jasné, jestli to bylo omylem, nebo ji někdo shodil. Mezi podezřelými byli nevinný Jaroslav Hejl a později odsouzená Ivana Drápalová. Pan Pešek z úmrtí dcery byl psychicky unavený, Adriana byla hlavní podezřelou, především kvůli drogám a krádeži 80 000 Kč, fotoaparátu a notebooku. Adriana Pešková začala chodit s Eduardem Rambouskem ("Jiří Panzner"), kdy později se spolu sestěhovali do podkrovního bytu v domě pana Peška. Později začali plánovat svatbu, ale vyšlo najevo, že Eduard Adrianu podváděl s kolegyní Zorou Kruntorádovou ("Zuzana Stavná"). Později se Adriana s Eduardem rozešla, v té době však na ní již byl převeden dům pana Peška, jehož je od druhé poloviny roku 2016 majitelkou. Adriana se později seznámila a žila s Robertem Bláhou, do kterého byla bláznivě zamilovaná, a to i přes manipulace a podvody, kterých se Robert dopouštěl. Na konci roku 2017 Robert požádal Adrianu o ruku a o 2 týdny později proběhla svatba. Robert později Adrianě odcizil 10 milionů korun, odjel do zahraničí a mimo kamery zemřel během automobilové nehody v Německu.  Koncem června roku 2018 se objevila nová postava Marie Vránová ("Jitka Smutná"), sestra Vlastimila Peška, se kterou se dlouhá léta nestýkal. Spolu s ní přišla do Ulice také její dcera Blanka Voláková ("Linda Rybová") spolu se svými dětmi Kristýnou ("Sára Korbelová") a Adamem ("Vojtěch Machuta").

Rodina Boháčových.

Rodina Boháčových, což je Ing. Petr Boháč ("Pavel Kříž"), MUDr. Eva Boháčová ("Markéta Tanner") a dcera Anežka ("Nikola Hronová") žila v domě pana Peška v malém bytě, v manželství manželů Boháčových nicméně již byla krize, která vyvrcholila odstěhováním se Evy Boháčové k matce a následnému sporu o dceru, která žila s otcem, matkou a posléze i babičkou ("Daniela Kolářová"). Na podzim roku 2006 se manželé Boháčovi rozvedli a dcera byla umístěna do péče otce.  Petr Boháč v roce 2006 měl menší románek s Bárou Jordánovou, který vrcholil v létě 2006 nevěrou na chalupě, později, v roce 2008 chodil s právničkou JUDr. Elen Mrázovou, se kterou se rozešel a odešel z Ulice. Během seriálu několikrát upadl do kvartálního i trvalého alkoholismu a na konci roku 2008 a v roce 2009 bydlel v ubytovně a pracoval na skládce odpadů. V roce 2007 po dopravní nehodě způsobené jeho ženou dočasně oslepl a jeho žena byla umístěna do psychiatrické léčebny.  Eva Boháčová je lékařka, její matka je polyglotka a majitelka překladatelské agentury, po rozvodu s Ing. Boháčem byla v duševní krizi, přišla tak o výchovu dcery a později srazila bývalého manžela v autě a byla umístěna do psychiatrické léčebny. Anežka Boháčová později žila s matkou a babičkou. Chodila do stejné školy jako další děti z Ulice. Od roku 2009 se tato rodina v Ulici nevyskytuje.

Rodina Nyklových.

Rodina Nyklových v seriálu byla zastoupena manžely Nyklovými, Stanislavem ("Bronislav Poloczek") a Vilmou ("Jaroslava Obermaierová") a jejich synem Lumírem ("Václav Svoboda"). Manželé Nyklovi byli majitelé večerky v Ulici, Lumír byl podnikatel a později i radní. V červnu roku 2006 do rodiny přibyla Světlana Nyklová, rozená "Lisečková" ("Tereza Bebarová"), která byla prodavačkou, účetní a později provozní baru. V roce 2006 zemřel na infarkt Stanislav Nykl a v červnu roku 2008 si Vilma vzala Miloslava Stárka ("Stanislav Zindulka"), na začátku roku 2010 chystali rozvod, který Stárek neunesl, 5. února zemřel na infarkt.  V roce 2006 bojovala rodina Nyklova a rodina Králova o domy a svoji pověst, pan Král osočoval Stanislava Nykla z toho, že jeho otec měl být kolaborantem a okrást ho. Nicméně, na sklonku života se spolu smířili, v roce 2006 tak Stanislav Nykl umírá na infarkt. Vilma se tak stala vdovou a dále vedla svoji večerku, ve které zaměstnala Lumírovu novou přítelkyni Světlanu, tu si Lumír Nykl v červnu 2006 vzal za manželku a přestěhovali se do malého bytu.  Lumír přes známosti vstoupil do lokální politiky a Světlana si udělala rekvalifikaci na účetní, později opravdu pracovala jako účetní a poté na ní byl přepsán bar s hernou, kde se seznámila s barmanem Vratislavem ("Pavel Nečas"), se kterým Lumíra v roce 2008 podvedla. Sama ho ale poté v sebeobraně zastřelila.  Miloslav Stárek před smrtí pana Krále v létě 2008 zakoupil jeho byt i se společností Království Hraček, nicméně společnost zrušil a nabídl zaměstnancům přechod do nové společnosti, do "Pekařství Stárek a syn". Někteří přešli, ale mnozí byli rozhozeni a naštváni. Tak se tedy změnily poměry v "Ulici". Miloslav Stárek v únoru 2010 zemřel a zanechal pekařství jako dědictví manželce, Vilmě Nyklové-Stárkové.  Lumír Nykl se ve dlouhém manželství se Světlanou seznámil s Pavlou Rambouskovou ("Petra Hřebíčková"), učitelkou angličtiny a "zlatokopkou" a Světlana naopak s jeho nejvěrnějším poradcem Pavlem Millerem ("Jan Teplý") se kterým odjela do Ruska. Když se vrátila do Prahy, Světlana byla ve vztahu velmi nešťastná.  Paní Urbanová ("Jana Lavičková") s Nyklovou dali dohromady Miladu Hladíkovou (neteř Urbanové, "Marika Procházková") a Lumíra. Ona byla o hlavu větší, urážlivá a vypočítavá, Lumír si ji však vychvaloval pro její kuchařské umění. Byli zasnoubeni, plánovali narození dítěte. V květnu 2014 po delší krizi krátce před svatbou se Lumír s Miladou rozešel a ta opustila seriál. Světlana Nyklová se později vrátila zpět k Lumírovi Nyklovi, kdy posléze se jim narodil syn. Světlana Nyklová se po volbách stala starostkou. Na podzim roku 2016 se objevila Lumírova dcera Vendula Maříková ("Anežka Rusevová)" o které Lumír nevěděl. Později se Vendula Maříková provdala za řezníka Pavla Pelce.  V roce 2019 zavřeli Nyklovi pekařství. V prostorách po pekařství otevřela Vendula Pelcová své bistro.

Rodina Králových.

Václav Král ("Radoslav Brzobohatý") byl zakladatel a dlouholetý ředitel společnosti "Království Hraček", v roce 2005 odešel do důchodu a řízení společnosti předal Barboře Jordánové a Petru Boháčovi, jeho žena Marie ("Alena Vránová") byla na začátku série vážně nemocná, později se ovšem vyléčila a začala žít aktivním životem. Mimo jiné i pomohla vydat knihu "Můj život s Králem", kterou napsala sekretářka Království Zdena Čistá ("Jana Švandová") a která pojednávala o její lásce ke svému šéfovi – panu Králi.  Pan Král byl dlouhá léta ve sporu o dům s panem Nyklem, později se usmířili, v roce 2007 začal trpět Alzheimerovou chorobou a jeho stav se zhoršil, začali stále častější ztráty paměti a orientace a další příznaky, v červnu roku 2008 přestal brát léky a pod vlivem choroby prodal společnost i dům panu Stárkovi, který původně slíbil, že firmu udrží. Dne 20. června 2008 Václav Král zemřel a od té doby se jeho žena a ani on v seriálu nevyskytují.

Rodina Nekonečných.

Do bytu v domě pana Peška se přestěhovala v roce 2009 rodina cirkusových umělců Nekonečných, hlavou rodiny je Boris ("Andrej Hryc") a jeho manželka Kateřina ("Lenka Vlasáková"). Kateřina onemocněla rakovinou a v roce 2010 se uzdravila. Rodina Nekonečných má dcery Theodoru ("Kristýna Maléřová") a Libuši ("Zuzana Vejvodová"), Libuše má syna Borise ("Vladislav Rousek"). V domácnosti žil ještě dědeček Boris ("Lubomír Lipský"). V roce 2009 rodina o letních prázdninách vydala na cirkusové turné, jehož se zúčastnil i Matěj Jordán, po návratu se spřátelil se svojí spolužačkou Theodorou Nekonečnou a začali spolu chodit. Později se rozešli. Libuše vystřídala několik mužů a v roce 2010 začala bydlet s Matějem Jordánem. Několikrát se objevil i otec Borise – Eliáš ("Martin Myšička").  Libuše se provdala v roce 2012 za Eliáše, který jí poté vydíral a bil. Libuše pak vypadala špatně před Borisem, ten v ní ztratil důvěru. Kateřina zjistila co se děje a snažila se Libuši společně s Theodorou pomoci.  Po krátké době ohlásil Eliáš Libuši, že se přestěhují na 2 měsíce do Rakouska a ať prodá svůj krámek. Libuši se nechtělo odjet, ani prodat krámek. Eliáš jí tedy oznámil, že jede sám s Borisem, že v Ulici zůstane sama. Situaci vyřešil Boris st., který dal Eliášovi pěstí, varoval ho a Eliáš šel na léčení stresu. Boris četl jeho deník z léčebny a viděl, že už stres zvládal, přesto chtěl zůstat u matky. Libuška se musela léčit z alkoholismu, musela přestat tetovat, začala pracovat v pekárně. Už se zdála být v pořádku, jednou situaci ale přece jenom nezvládla, opila se a na ulici ji našel dr. Seidl. S tím se dala dohromady, později roku 2013 se i sestěhovali. Syn MUDr. Seidla, Mikuláš, musel sdílet s Borisem pokoj, což nedělalo dobro.

Rodina Liškových.

Dalibor Liška ("Václav Mareš") byl bývalý vědec a později hlídač a vrátný, byl otcem Bedřicha Lišky, který byl odsouzen a strávil několik let ve vězení. Později se seznámil s Annou Málkovou ("Ljuba Krbová") a v roce 2007 se stali manželi, v roce 2008 adoptovali Františka ("Matyáš Valenta"), syna Zuzany Hrubé ("Šárka Ullrichová") – vyléčené narkomanky a bývalé partnerky Bedřicha Lišky. Později adoptovali ještě Emu Toužimskou ("Anna-Marie Valentová"). V roce 2010 se Bedřich seznámil s bývalou spolužačkou Anny Liškové Lucií a Aničku podvedl. Po provalení nevěry, opustily Bedřicha po vyhrocených scénách, jak Anička, tak i Lucie. Později byly Zuzana a Anna nejlepšími kamarádkami. Anna si našla nového přítele Pavla Tesaříka ("Petr Vršek"), učitele biologie ve škole. Nakonec se k sobě Bedřích a Anička znovu vrátili.  V říjnu 2011 se v seriálu objevilo nové téma: František měl epilepsii.  V roce 2013 se objevila biologická matka Emy Toužimské a chtěla ji získat do vlastní péče. Soud rozhodl ve prospěch Evy (biologické matky, "Vanda Hybnerová") a Ema odešla od rodiny Liškových. Všichni byli smutní, Eva si našla přítele Miloše ("Jiří Štrébl"), který tajně vyhnal Eminu fenku Roxy z bytu, nutil ji uklízet, naváděl Evu, aby byla na Emu přísnější.  Bedřich Liška spolu s kolegy začal hrát v rockové skupině, kdy v lednu 2017 na koncertě pod vlivem drog a alkoholu měl sexuální styk s manažerkou skupiny Jindrou Pražákovou ("Bohdana Pavlíková"), kdy ta posléze uvedla, že s Bedřichem otěhotněla a eventuální dítě si hodlá nechat. Bedřich Liška se v březnu 2017 přiznal k sexuálnímu styku své manželce, která s tímto nebyla spokojena.  Zuzana Hrubá žila s bratrem Libuše Nekonečné, Maxem ("Filip Richtermoc").

Gabriela Pumrová.

Gabriela (jinak též Gábina) ("Aneta Krejčíková") se po dokončení gymnázia nastěhovala ke svému učiteli tělocviku Hynku Urbanovi, který pracoval ve fitness centru u Oldřicha Farského. Mají syna Šimona ("Jakub Krause"). Gabrielin otec se nechtěl se vztahem Gabriely a Hynka smířit. V roce 2013 prošel pár krizí, Gabriela se zamilovala do Václava Hartla ("Patrik Děrgel"), kamaráda Matěje Jordána. Nejprve Hynka podvedla a zůstala s ním kvůli synovi, nakonec ale odešla a žila s Václavem a Šimonem v pokoji nad pekařstvím. Během tohoto období přestala Gabriela studovat vysokou pedagogickou školu a začala dálkově textilní studium v Liberci. V květnu 2014 se s Hartlem rozešla. Když skončilo v Ulici kadeřnictví, otevřela si v jeho prostorách krejčovský ateliér Gabri.Ella, kde jí pomáhá Veronika Maléřová, vyučená švadlena. Později odjela do Berlína a Maléřové nabídla místo vedoucí ateliéru. To přijala.

Rodina Seidlových.

Rodinu Seidlových tvoří Marta ("Petra Jungmanová"), Libor ("Martin Pechlát") a jejich syn Miki (Mikuláš, "Václav Matějovský"). Když ještě Libor pracoval v nemocnici, svou ženu Martu podvedl a se zdravotní sestrou Karolínou ("Renata Visnerová-Prokopová") má syna Adama. V Ulici učila Marta na gymnáziu a Libor si otevřel soukromou ordinaci. Zdravotní sestru mu dělala jeho matka Amálie ("Dana Syslová"), která se dala dohromady s Vlastimilem Peškem. Po čase Marta od Libora odešla a odstěhovala se do "Boru" k rodičům.  Mikuláš měl vztah se spolužačkou Michaelou Krausovou. Ten se však rozpadl, když Miki rozjel počítačovou firmu spolu se spolužákem Jiřím Hložánkem ("Ondřej Havel"), který pro práci ukončil studium.  Libor Seidl si k sobě nastěhoval přítelkyni Libuši Nekonečnou a Mikuláš musel sdílet pokoj s Borisem, kvůli Borisově přátelství s Michaelou se porvali, Mikuláš chtěl odejít z domu. Mikuláš se choval namyšleně a k otci neměl respekt, chtěl se osamostatnit. Firma vydělávala dobře a tak byl schopný se osamostatnit.  V roce 2015 po žádosti o ruku Libuše odešla s hercem Jakubem ("Tomáš Měcháček") a Libor propadl depresi. Skončil v ordinaci a odešel do nemocnice, což ukončilo jeho působení v "Ulici".

Rodina Maléřových.

Veronika ("Hana Holišová") a Martin Maléřovi ("Tomáš Dastlík") mají dvě děti, Filipa ("Marek Salvet") a Rozálii ("Anna Kadeřávková"). Maléřovi dříve bydleli v "Loučce" na Moravě, ale kvůli práci se přestěhovali do Prahy, kde Martin Maléř pracoval v dílně svého spolužáka Jaroslava Hejla a Veronika Maléřová pracovala v pekařství u Vilmy Nyklové. Filip hrál fotbal. V roce 2015 šikanovala Rozálii její spolužačka Lucie Weberová ("Karolína Šafránková"), šlo o zvláštní druh šikany, zvaný kyberšikana. Rozálie později odešla studovat a rozvíjet kariéru modelky do USA, Filip nadále zůstal v Praze a studoval základní školu, kdy začal chodit se spolužačkou Martinou Cenkovou ("Krista Nebeská"). Veronika se v roce 2016 sblížila s místním farářem Markem Rybou, se kterým Martina Maléře podvedla a farář tak z toho důvodu odešel z církve. Martin Maléř vystoupil v druhé polovině roku 2016 proti násilníkovi a únosci, jež pod hrozbou násilí držel hosty restaurace u Henryho a Martina pak zasáhl střelnou zbraní, ten následně měl problémy s hybností ruky a nemohl tak nadále pracovat v truhlářské dílně Liška a Hejl. Stal se sanitářem v nemocnici, kde pracuje Radka Kolářová ("Zuzana Slavíková", druhá manželka otce Veroniky, Josefa Koláře, "Ivan Vyskočil"). Později si Martin Maléř udělal rekvalifikační kurz na počítačové navrhování nábytku a začal znovu pracovat pro firmu Liška a Hejl, ale pouze na počítači.

Ulice je český televizní seriál, vysílaný od roku 2005 na TV Nova. Jedná se o první a dosud jediný český denní nekonečný seriál, spadající do žánru mýdlové opery. Produkován je společností TV Nova, s. r. o (dříve MediaPro Pictures), producentem je Michal Reitler, šéfautorkou Lucie Paulová, hlavním dramaturgem Iva Bruknerová a vedoucím režisérem Stanislav Sládeček. Dalšími členy realizačního týmu seriálu jsou například Dušan Klein, Hana Brajanoski, Tomáš Baldýnský, Matěj Podzimek a další.  Seriál byl původně vysílán ve schématu pondělí–pátek, avšak kvůli bezpečnostním opatřením v souvislosti s pandemií covidu-19 bylo přistoupeno ke změně na schéma pondělí–čtvrtek. Páteční vysílání seriálu bylo poprvé vynecháno 20. března 2020. Od pondělí 20. dubna 2020 bylo vysílání seriálu přerušeno úplně. V úterý 21. dubna 2020 byl odvysílán speciální díl pod názvem "Ulice v karanténě". Po dobu natáčení byli herci vybaveni rouškami. Druhý speciální díl byl odvysílán 1. května 2020.  Hlavní role v seriálu tvoří několik rodin, které bydlí v domě v seriálové ulici, která se nachází na periferii Prahy.  Seriál se točí v pražských ateliérech v objektu bývalé tiskárny v Hostivaři. Seriál se začal natáčet 6. června 2005. Produkce seriálu probíhá od roku 2005, kdy výhledy různých dějových linek jsou tvořeny různými autory při tzv. velkém linkování. Při této poradě jsou prezentovány jednotlivé dějové linky výhledově na celou sezónu, dále jsou pak rozpracovávány na dílčí části. V průběhu natáčení předvýrobní, výrobní i postprodukční práce běží po čtrnáctidenních cyklech, tj. každých 14 dní probíhá porada jednotlivých autorů dějových linek a prezentují se návrhy jednotlivých epizod dalšího cyklu. Jedna epizoda je zpravidla tvořena třídenním příběhem každé z dějových linek. Tyto jsou pak rozepisovány do tzv. scénosledu pro jednotlivé díly. Ve scénosledu jsou sepsány postavy, scény a prostředí děje. Tyto jsou posléze předány scenáristům dialogů. Tyto posléze podléhají schválení produkce a dramaturgie, scény jsou prezentovány a je pod vedením šéfautora určeno, které scény budou patřit do které konkrétní epizody.

Ulice is a Czech soap opera produced by Nova. It is aired five times a week. In the Czech language Ulice means street.  The show describes the lives of the Farský, Jordán, Boháč, Nykl, Liška and Maléř families and many other people that live in Prague. Their daily battle against real problems of living in a modern world like divorce, love, betrayal, drug addiction, gay rights, and illness or disease. "Ulice" often shows crime (for example a group of Ukrainian mafia, assassination of mafia boss Ševčenko, stalking by Mr. Kukačka).


Výskyt.

V několika populacích v blízkosti pobřeží jihovýchodní Austrálie od jižního Queenslandu až po západní Victorii. Jako samostatný poddruh se vyskytuje na Tasmánii. Je sporné, zda se ještě vyskytuje i v jihozápadní Austrálii. Žije v poměrně vlhkých oblastech a potřebuje hustý porost, aby mohl velmi provozovat pohlavní styk.

Základní data.

Délka klokánka krysího je 34 až 38 cm. Jeho hmotnost se pohybuje v rozmezí 650 až 1650 g.  Po 38 dnech březosti rodí jedno mládě.

Zajímavosti.

Když klokánek krysí poskakuje blízko při zemi, jeho zjev příliš nepřipomíná typického klokana. Klokánek krysí žije v hustém porostu a hledá na zemi různou rostlinnou potravu, ale i hmyz, červy a jiné drobné živočichy, které vyhrabává předníma nohama. Jeho oblíbenou pochoutkou jsou plodnice podzemních hub, příbuzných lanýžům, které najde pomocí citlivého čichu a vyhrabe předními končetinami. Vzhledem k omezenému výskytu hub má území, po němž se pohybuje plochu několika desítek hektarů.

Chov v zoo.

Klokánek krysí byl v květnu 2020 chován ve 25 evropských zoo, a tak patří mezi vzácně chované druhy. Dvě třetiny z těchto zoo se navíc nacházejí ve Spojeném království. Největším chovatelem v pevninské Evropě je Česko, kde je tento druh chován hned ve čtyřech zoo:

Chov v Zoo Praha.

Tento druh je v Zoo Praha chován od roku 2020, kdy byl dovezen pár ze Zoo Jihlava.  Je umístěn v expozici australské a zejména tasmánské fauny a flory nazvané Darwinův kráter. Ta byla v roce 2020 dokončena v dolní části zoo pod Rákosovým pavilonem.

Klokánek krysí ("Potorous tridactylus") jeden z nejmenších klokanů v Austrálii, snadno ho poznáme podle protáhlého čumáku. Podobá se velké kryse, jeho zadní nohy totiž nejsou tak dlouhé jako u pravých klokanů.

The long-nosed potoroo ("Potorous tridactylus") is a species of potoroo. These small marsupials are part of the rat-kangaroo family. The long-nosed potoroo contains two subspecies, "P. t. tridactylus" from Mainland Australia, and "P. t. apicalis" from Tasmania, which tends to have lighter fur than "P. t. tridactylus". At first glance, the long-nosed potoroo with its pointed nose and grey-brown fur looks very much like a bandicoot — that is, until it hops away with its front feet tucked into its chest, revealing its close relationship with the kangaroo family. The long-nosed potoroo exhibits many morphological specializations such as an elongated pointed rostral region (nose), erect ears, large eyes, claws for digging, and long robust hind legs. It is only a small marsupial, with a body length between , and a semi-prehensile tail length of .  As it is rarely seen in the wild, better indicators of its presence are the runways it makes through the undergrowth and the hollow diggings it leaves behind when feeding on underground roots and fungi.


Popis.

Velikostí je srovnatelný s malou kočkou domácí. Co se týče velikostí, je zde patrný pohlavní dimorfismus. Samec dosahuje celkové délky od 53 do 66 cm (z toho 20 až 28 cm připadá na ocas). Průměrná hmotnost samce je 1,1 kg. Samice jsou menší, 48 až 58 cm dlouhé (z čehož 17 až 24 cm připadá na ocas) a jejich průměrná hmotnost činí 0,7 kg. Mají protáhlý, mírně zašpičatělý čenich a vztyčené uši. Od ostatních druhů kunovců je snadno rozpoznatelný pomocí svých zadních nohou, na kterých má pouze 4 prsty (na rozdíl od 5 u zbylých 5 druhů). Má hustý světle hnědý nebo černý kožich pokrytý bílými skvrnami. V jednom vrhu mohou být jak plavě, tak černě zbarvení jedinci. Nicméně v přežívající populaci jsou hnědí jedinci až třikrát hojnější. Skvrny mají 5 až 20 mm v průměru a jsou rozmístěny na hřbetní straně zvířete. Na rozdíl od některých jiných druhů kunovců nemá nikdy skvrny umístěny na ocase. Samice mají poměrně mělký vak tvořený záhyby kůže. Během období rozmnožování se vak zvětší a protáhne. Vak se opět zmenší po odstavení mláďat. Ve vaku je 6 až 8 struků. Stejně jako u všech druhů kunovců mají samci na penisu masitý přívěšek. Tlusté střevo je relativně jednoduché a nerozděluje se na tlusté střevo a konečník. Nemají slepé střevo. Zajímavostí pro tento druh je, že novorozená mláďata mají spojené srdeční komory. Toto spojení však po několika málo dnech života zmizí.

Rozšíření a stanoviště.

Areál kunovce tečkovaného zahrnoval i jihovýchodní Austrálii, ale dnes se vyskytuje pouze na Tasmánii a na nedalekém ostrově Bruny Island, kde však s největší pravděpodobností není původní. Hojnější je na sušší, východní části Tasmánie. Obsazuje mnoho různých typů stanovišť včetně lesů, vřesovišť, podmáčených oblastí, pastvin a hor až do nadmořské výšky 1500 metrů nad mořem. Vyskytuje se i na zemědělské půdě nejčastěji v blízkosti lesů.

Rozmnožování a ontogenetický vývoj.

Období rozmnožování začíná na začátku zimy. Estrální cyklus trvá 34 dní a většinou se páří při prvním cyklu v roce. Po březosti dlouhé 19 až 24 dní se rodí až 20 mláďat, což je mnohem víc, než počet struků ve vaku. Proto přežívají jen ta mláďata, která se jako první přisají ke strukům. Mláďata jsou pevně přisátá ke strukům prvních 60 až 65 dní života. Srst jim začíná růst okolo 51. dne a oči poprvé otevírají až okolo 79. dne. Matka mláďata plně odstaví při jejich 150 až 165 dnech života. Pohlavně dospívají v 1 roce. V zajetí se můžou dožít i více než 7 let.

Ekologie.

Jedná se o samotářského, nočního predátora. Jeho potrava se skládá ze hmyzu, malých savců, ptáků a plazů. Je také známo, že kradou kořist ďáblům medvědovitým. Přestože se jedná o karnivora, může se i výjimečně přiživovat ovocem a trávou. Sám se také stává kořistí ďábla medvědovitého a sovy autralské. Den tráví v norách, které jsou většinou jednoduché, s jedním otvorem a slepě končící. Výjimečně mohou být nory i složitější. Každý jedinec má až 5 nor, které střídá podle toho, kde se zrovna nachází. Občas tráví noci i ve skalních štěrbinách nebo dutých kmenech. Jsou to samotáři a mají tendenci se jeden druhému vyhýbat, i když jsou občas k vidění 2 dospělé samice pohromadě. Samci mají teritoria o přibližně 44 ha, samice menší okolo 35 ha. Teritoria samců se dramaticky rozšiřují během období rozmnožování. Teritoria si značkují pachovou stopou. Případní vetřelci jsou zaháněni syčením, kašlavými zvuky nebo specifickými ostrými výkřiky. Pokud vetřelec neodchází je pronásledován a může dojít k souboji na zadních nohou, kde protivníci bojují pomocí zubů. Specifické jemnější zvuky používá matka k udržení kontaktu s mláďaty.

Ohrožení.

Poslední zaznamenaný kunovec tečkovaný na austrálské pevnině byl přejet 31. ledna 1963 v Sydney. Příčiny vyhynutí pevninské populace jsou dodnes neznámé. Nebezpečí pro něj mohou představovat introdukovaní predátoři, ale dnešní populace se zdá být stabilní.

Kunovec tečkovaný v českých zoo.

Kunovec není příliš častým chovancem zoologických zahrad. V současné době tento druh chová v České republice pouze ZOO Jihlava, druhým chovatelem se v roce 2016 stala Zoo Plzeň.

Kunovec tečkovaný "(Dasyurus viverrinus)", známý také jako kunovec východní či zastarale šlakol tečkovaný, je středně velký masožravý vačnatec vyskytující se na Tasmánii a jeden ze 6 existujících druhů rodu "Dasyurus".

The eastern quoll ("Dasyurus viverrinus"), formerly known as the eastern native cat, is a medium-sized carnivorous dasyurid marsupial native to Australia. They are widespread and even locally common in Tasmania. They have been considered extinct on the mainland since the 1960s, however have been reintroduced back into fenced sanctuaries in 2016, and more recently into the wild in March 2018. It is one of six extant species of quolls.


Život.

Narodil se 2. října 1883 v obci Fukov (německy "Fugau") ve Šluknovském výběžku Antonu Kauschkovi a Marii Wünsche. Rodina se často kvůli zaměstnání celního úředníka Antona Kauschky stěhovala. Mladý Rudolf se po přestěhování (přibližně 1895) do Bílého Potoka v Jizerských horách do krajiny plné skal zamiloval: „Zde jsem našel všechno, co mi leželo na srdci, tak jsem našel Jizerské hory“. Během studií se přátelil s Otto Steppesem, Rudolfem Scholzem a Rudolfem Hiebelem. V červenci 1902 odmaturoval. Nedostatek pracovních příležitostí ho přiměl vstoupit do armády k pluku Feldjäger–Bataillon, kde se po roce stal rezervistou. Od února 1904 byl zaměstnán ve vydavatelství Deutsche Volkszeitung, kde mu také zveřejnili jeho první turistické články. Ještě tentýž rok vydavatelství opustil a nastoupil na hlavním celním úřadě v Liberci. V roce 1906 vstoupil jako řadový člen do Liberecké sekce DuÖAV, kde později zastával různé vedoucí funkce. O dva roky později se stal členem Německého horského spolku pro Ještědské a Jizerské hory/Deutscher Gebirgsverein für das Jeschken und Isergebirge (DGJI). Během vojenského cvičení v roce 1907 se dostal do Jižního Tyrolska a vylezl první vysokohorské výstupy.  Dne 28. června 1909 se oženil s dcerou obchodníka, majitele tkalcovské továrny a komerčního rady Stefana Wenzla Mathildou Wenzel z Dolního Hanychova. V roce 1910 se manželům narodil syn Manfred a v roce 1912 dcera Elisabeth. V roce 1916 byl povolán na vojenský lyžařský výcvikový kurz do St. Johannu v Tyrolsku. Tuto dobu popsal jako „nádherné týdny plné radosti z lyžování v Kitzbühlských Alpách“. Po zranění kolena byl poslán na léčení a po jeho absolvování nastoupil vůdcovský kurz v Bolzanu. Za své vynikající výsledky si mohl vybrat frontu a zvolil oblast Ortleru. Frontové zážitky zpracoval do přednášky „Z fronty na Ortleru“. Ve válce si vysloužil vyznamenání za statečné chování.  Rudolf Kauschka neuměl česky a to mu po vzniku Československa a zvláště po jazykovém zákonu činilo ve služebním postupu potíže. Podle jeho vyjádření se cítil jako člověk „druhé kategorie“. Nejprve byl služebně degradován a poté v roce 1937 z německého prostředí Liberce přeložen do zcela českého Kolína. V roce 1938 odešel do výslužby. Kauschka Mnichov přivítal a přiřazení Sudet vnímal jako osvobození. Svůj německý nacionální postoj a neustálé ponižování českým obyvatelstvem v roce 1938 popsal v článku „Befreites Sudetenland“. Několik básní na stejné téma poslal jako poděkování „vůdci“. I když je pravda, že se německému obyvatelstvu žilo v Říši lépe, očekávané politické a pracovní zlepšení se v Liberci nedostavilo. Významné funkce byly přidělovány říšským Němcům. Kauschka po návratu do celního úřadu ve svých názorech vystřízlivěl. Zjistil, že nadřízení z Říše zacházeli se svými podřízenými ze Sudet úplně stejně jako před tím Češi.  Kauschka nadále působil aktivně v alpském spolku a svou řeč k padesátému výročí Liberecké sekce v roce 1943 zakončil pozdravem „Berg Heil!“ (Hore zdar!) místo tehdy předepsaného „Heil Hitler!“. Konec války pro něj znamenal ztrátu všech odsunutých kamarádů s výjimkou rodiny Ginzelových. Syn Manfred Kauschka byl v americkém zajetí. Jeho rodina sice zůstala v rodném Dolním Hanychově, ale do jejich domu se nastěhovali Češi a následovala každodenní šikana. Rodina Kauschkových řešila bezvýchodnost situace vystěhováním. Nakonec se Kauschkovi vyplatily jeho kontakty k celnímu úřadu, takže si oproti jiným německým rodinám odvážel i fotky a cennosti. Zbytek života žil v obci Kempten v Bavorsku. V roce 1950 založil v rámci DAV-Kempten Libereckou sekci a vykonával správce Liberecké chaty. Ještě v roce 1957 vydal sbírku básní „Sang aus Iserwäldern“ (Zpěv z Jizerských lesů) a „Leben als Gedicht“ (Život jako báseň). Zemřel 2. dubna 1960 na infarkt v Kemptenu. Jeho náhrobní kámen zdobí nápis: „Viele Wege führen zu Gott, einer führt über die Berge“ ("Mnoho cest vede k Bohu, jedna vede přes hory.").

Horolezecká činnost.

V prvních letech své horolezecké činnosti (1904–1908) vykonal Kauschka řadu prvovýstupů. Po první světové válce se věnoval více lezení a dlouhému putování. Od třicátých let 20. století našel zálibu v doprovodu mladých horolezců a vystupoval spíše v roli rádce a trenéra. Funkci horského vůdce vykonával jen na již dříve vylezených výstupech.

Lezení na Ještědském hřebenu, pískovcových skálách a v Jizerských horách.

V roce 1904 uskutečnil Kauschka přes 30 prvovýstupů na Ještědském hřebenu (například Krejčík, Špehýrka, Pudl nebo Dánský kámen). Západně od Ještědského hřebene slézal Vajoletky (1906 Severní vrchol Krkavce). V roce 1904 vylezl významnou variantu výstupu na Kavčí skálu v Děvínském polesí. Horní skály ze skupiny východního výběžku Žitavského pohoří byly v roce 1904 téměř neznámé. Kauschka zde provedl pět prvovýstupů. V květnu 1906 zdolal s kamarády Gahlerovu věž (pojmenovaný podle K. Gahlera). Zavítal i na skály v Českém ráji. Na Suchých skálách lezl okolo roku 1904. Na Hrubé Skále vztyčil s kamarády v červnu 1906 na vrcholu Dračího zubu (Kauschkova spára) plechovou německou vlajku. Český tisk tehdy ztropil velký humbuk a spatřoval v tom německou provokaci. Mladí horolezci se museli na magistrátu města omluvit. S kamarády Rudolfem Steinjanem, Rudolfem Thamem a Ferdinandem Gerhardtem podnikal pochody do Dubských skal a Polomených hor.  V Jizerských horách se nejdříve věnoval oblasti na západ od Oldřichovského sedla (výstupy na Uhlířovu čapku, Kovadlinu, první sportovní výstup na Čertův Kámen, výstup na Zvon 21. 6. 1921), kde je mu přičítáno 25 nových cest a 10 prvovýstupů. Od roku 1905 našel zalíbení i v oblasti Labských pískovců.

Horolezecká činnost v Alpách.

V roce 1907 začínal při vojenském cvičení v Dolomitech. S Robertem Heuslerem zdolal severní stěnu Malé Cimy, pokračoval na Libereckou chatu u Cortiny d'Ampezzo a nakonec překročil vrchol Croda da Lago. Sólovým výstupem se pustil na Fünffingerspitze a pak pokračoval sólo traverzem věží Vajolet. Se svou budoucí ženou Hildou Wenzelovou výstup zopakoval.  Při pobytu v Cavalese vylezl na Schwarzhorn a Weißhorn. Během války byl Kauschka pro své schopnosti přidělen k vůdcovskému kurzu do Bolzana a vzdělával jako pomocný instruktor na Regensburger Hütte vojáky pro boj v horách. V tomto období vykonal druhý průstup západní stěnou Sass di Mesdi, vystoupil na všech osm vrcholů skupiny Geislergruppe. Seznámil se s významnými alpinisty: Gustavem Jahnem, Franzem Barthem a Angelo Dibonou. V oblasti Ortleru zdolal například Königspitze a Zufallspitze (Cevedale). Po válce ho zasáhla ztráta Liberecké chaty na území zabraném Italy, a tak v roce 1920 podnikl další cestu do Alp, aby našel místo pro novou chatu.  V okolí Nové Liberecké chaty pak Kauschka provedl prvovýstupy na všechny okolní dvou a třítisícové vrcholy. V roce 1928 se pustil na čtyřtisícové vrcholy ve Švýcarsku (Matterhorn, Breithorn, Pollux, Castor a Lyskamm). Sám vystoupil na Mont Blanc. V létě 1931 se rozjel do Dolomitů se synem Manfredem a s přítelem Manfredem Kerteszem. S těmi vystoupil např. na Guglia di Brenta, Civetta Ostwand, Campanile di Val Montanaia. V pozdním věku (už po vysídlení) lezl se synem na vrcholy Allgäuských a Lechtalských Alp, nakonec se ještě vydal v roce 1956 na výpravu do Ampezanských a Sextenských Dolomit a do oblasti Dachsteinu.

Dlouhé pochody.

Dne 26. srpna 1906 podnikl s přáteli pěšky přes Jizerské hory a po hlavním hřebenu Krkonoš 98 km dlouhý pochod až na Sněžku (už jen sám), po dvou hodinách odpočinku pokračoval zpátky na nádraží Zelené údolí (dnes Kořenov), kam dorazil od rána po 14 hodinách. Stejnou cestu opakoval ještě mnohokrát. Dále opakovaně vystupoval na vrchol Ještědu. Rudolf Kauschka vystoupil do roku 1928 na Ještěd celkem 1470krát.

Sáňkování a lyžování.

Sáňkování se rozšířilo nejdříve v německy mluvících oblastech. Ještěd se stal na počátku 20. století centrem sáňkařského sportu pro celé Sudety. Adolf Hoffmann zde vybudoval u příležitosti mistrovství Jizerských hor v sáňkování (2. ledna 1910) umělou sáňkařskou dráhu, kterou pak provozoval DGJI. V roce 1911 se na dráze konalo mistrovství Rakouska. Kauschka si pořídil závodní saně a sáňkování doslova propadl. Hned v dalším roce byl na mistrovství severních Čech druhý, na Mistrovství Evropy na Ještědu v roce 1914 zvítězil a na dvojsaních s Hansem Gfällerem byl druhý. Po válce na mistrovství Německa v roce 1921 se umístil třetí, v roce 1923 na závodech na Ještědu první, ale mistrovství Centrálního svazu německých spolků zimních sportů/Hauptverband der deutschen Wintersportvereine (HdW) zde nevyhrál. Na mistrovství Evropy 4. 2. 1928 byl druhý a v roce 1929 zajel na mistrovství Evropy se svým žákem Fritzem Preißlerem na dvojsaních druhé místo a mistrovství HDW tentokrát vyhrál. Ještě v 67 letech v roce 1951 se zúčastnil Mistrovství Evropy v Iglis u Innsbrucku.  Rudolf Kauschka byl členem Liberecké lyžařské skupiny Reichenberger Skizunft už před první světovou válkou. U Vosecké boudy společně se Steinjanem skákal na lyžích, mimo skoku ovládal i další techniky lyžování. Na lyžích podnikal nejen sjezdy na Ještědu, ale i dlouhé túry. Podle něj se také jednomu ze svahů na Ještědu říkalo Kauschkahang. Za války absolvoval lyžařský výcvik. Po válce se vrátil s lyžemi do pohoří: Totes Gebirge, Deferegger Berge, Nízké Taury a nezapomněl navštívit ani oblíbenou Neue Reichenberger Hütte. V roce 1926 byl oceněn Německým hlavním výborem pro tělesnou výchovu v Československu/Deutsche Hauptausschuss für Leibesübungen in der Tschechoslowakei jako druhý sportovec v Čechách zlatým Turnerským a sportovním vyznamenáním (Goldene Turn-und Sportabzeichen).

Členství v alpských spolcích.

Österreichischer Alpenklub/Rakouský alpský klub.

Členem elitního Rakouského alpského klubu/Österreichischer Alpenklub se stal Kauschka 23. 3. 1917. Nejprve však musel „uskutečnit těžké cesty v ledu a skále, přičemž byl kladen důraz na samostatné provedení těchto cest.“ Od roku 1909 publikoval v Österreichische Alpenzeitung.

DuÖAV-Sektion Reichenberg/Německý a rakouský alpský spolek-Liberecká sekce.

Členem Liberecké sekce DuÖAV se stal v roce 1906 a od roku 1911 působil ve funkci účetního. V roce 1915 pracoval jako zvolený člen ve vedení spolku. Po první světové válce se zapojil do nově založeného oddílu zimních sportů při DAV-Liberec, pro který také přednášel. Od roku 1927 do roku 1937 vykonával pro spolek funkci účetního. I když se v roce 1937 vzdal všech funkcí, nadále zůstal činný ve funkci vedoucího výletní činnosti a pomáhal se správou Rudolf-Tham-fondu. Po přesídlení do Německa až do své smrti aktivně pracoval jako vedoucí místní skupiny DAV a jako správce Reichenberger Hütte. V roce 1957 mu bylo uděleno zlaté vyznamenání za padesátileté věrné členství v DuÖAV.

Rudolf Kauschka, křtěný Rudolf Friedrich (2. října 1883, Fukov – 2. dubna 1960, Kempten, Německo) je jednou z nejvýznamnějších osobností německých alpských spolků v Čechách. Pro celé severní Čechy a zejména Jizerské hory je významným objevitelem a průkopníkem horolezectví. Byl sportovcem, turistou, horolezcem, publicistu a spisovatelem. V roce 1924 vyšla jeho kniha „Wandern und Klettern“ (Turistika a horolezectví), která je základním topografickým a horolezeckým dílem o Jizerských a Lužických horách.

Rudolf Kauschka (2 October 1883, in Fukov, Bohemia – 2 April 1960, Kempten, West Germany) was a German sportsman, tourist, and mountaineer from Czechoslovakia.


Antické řády.

Základem klasické řádové architektury je systém vertikálních nosných článků – sloupů či pilířů – a horizontálních nesených článků v podobě překladu neboli kladí. Proto se také tento systém často nazývá „systémem sloupových řádů“, neboť sloup je jakousi základní jednotkou celého systému. Určuje výšku a mohutnost stavby. Počet sloupů je v tomto systému základní jednotkou. Aby byla stavba dle antických představ „krásná“, musí jich být na průčelí vždy sudý počet, ideálně šest, osm nebo deset.

Antické Řecko.

V antickém Řecku obsahoval tento systém tři základní řády:  Tyto tři řády byly už v antice podle jejich charakteru přiřazovány charakteru božstev, kterým byla zasvěcena patřičná svatyně. Hřmotný a těžký dórský řád náleží mužům, válečníkům. Proto jsou v tomto stylu stavěny například chrámy boha Dia, ale také Palas Athény (Athénská akropole), bohyně války. Iónského řádu se používalo pro chrámy ženských božstev.

Řádová superpozice.

Už antice vznikla také tzv. řádová superpozice tj. pokud jsou jednotlivé řády použity na jedné budově (např. na vícepodlažní arkádě, řadí se v přesném pořadí na sebe: (odspodu) dórský, iónský a korintský.

Antický Řím.

Už v antice (Řím) také začalo být toto tvarosloví používáno ne jako nosné konstrukce, ale jako architektonická dekorace nosných stěn, což je přístup běžný pak v renesanci, baroku i později. Římská archirektura také do jisté míry pozměnila tvarosloví tří základních řeckých řádů.  Římská architektura obohatila antické řády o dva další, kterými jsou:  Přesně definovaná a poměrně složitá pravila použití těchto prvků byla „kodifikována“ v knize římského architekta 1. stol. Vitruvia nazvané Deset knih o architektuře.

Středověk.

Po pádu římské říše došlo také k rozvratu pravidel o „správném“ způsobu stavění.  Stavitelé následujících epoch se však snažili na antický způsob dle svých možností navázat. Poprvé se tak stalo v době tzv. Karolinské renesance za Karla Velikého, později se o totéž pokusil kolem roku 1000 císař Ota III. v tzv. Otonském období. V jedenáctém a dvanáctém století používal klasické řádové tvarosloví tzv. románský sloh.  Gotický sloh však přinesl zcela nový způsob stavění a také zcela odlišné architektonické tvarosloví. Antické a antikizující prvky se proto dostávají na řadu až v pozdním středověku v souvislosti se stále sílícími snahami o vědomý návrat k antickému dědictví.

Renesance a baroko.

Součástí humanistického návratu k antice v Itálii patnáctého století bylo i intenzivní studium antické architektury. Jako rozbuška proto zapůsobil objev a vydání tiskem Vitruviových Deseti knih o architektuře. Renesanční architekti používali Vitruvioných pravidel velmi důsledně a snažili se také vytvářet pravidla tam, kde Vitruvius pravidla nezanechal. Renesance je tak místem velmi čilé teoretické práce. V rychlém sledu za sebou vychází řada knih o architektuře (Palladio, Alberti, Vignola, Serlio), které se staly takřka povinnou výbavou každého architekta i vzdělaného šlechtice.  Nové prvky v architekruře využívající klasické řády:  Rustikový řád byl chápán jako řád „země“. v řádové superpozici byl kladen nejníže a byl v té době nesmírně oblíbený. Často byl používán nejen pro architektonické ztvárnění přízemí jednotlivých staveb, ale také pro různé grotty a další vybavení zahrad.  Barokní architekti, například Francesco Borromini nebo náš Jan Blažej Santini používali řádovou architekturu velice nedogmaticky, ale přitom nikoli libovolně, nýbrž nesmírně rafinovaně a s přesně vypočteným záměrem. Borromini dokonce studoval pozdní antickou architekturu a nacházel v ní vynikající předlohy a inspirace pro své vlastní stavby. V podání těchto architektů je také jako klasický řád používáno i „ordine gotico“, neboli „gotický řád“ a to s plným vědomím důsledků, včetně zařazení tohoto gotického řádu do systému řádové superpozice.

Od klasicismu po současnost.

Klasicismus přichází s naprostou negací barokní kultury a umění. Jako mnohokrát poté, snaží se i klasicismus o návrat ke kořenům, to jest k podobě, kterou měla architektura v antice, přesněji v klasickém Řecku. Klasicistní architektura proto nakládá s jednotlivými řády tak, jak s nimi bylo či mělo být nakládáno v antice. V podstatě proto odvrhla také mladší řády a užívala pouze tří řádů klasického Řecka. Při stavbě veřejných reprezentativních budov se klasicismus uplatňoval až do poloviny 20. století, například v USA (National Gallery of Art ve Washingtonu) a řádovou architekturu používala také nacistická architektura a socialistický realismus (sorela).  K sloupovým řádům se opět vrací období neoslohů a velmi tvůrčím způsobem i řada moderních architektů. Například Josip Plečnik na Pražském hradě nebo Josef Gočár ve svém domě U Černé Matky Boží v Praze používali řádové tvarosloví, byť velice originálně.  Velký pokles oblíbenosti řádové architektury znamenalo rozšíření funkcionalismu (od 30. let 20. století), který je s určitými odlišnostmi vůdčím slohem dodnes. Dnes už se proto podle klasických řádů téměř nestaví, avšak tento styl nebyl zcela zapomenut. Je zřejmě jediným historickým slohem, který není dnes považovaný za nevkusný (na rozdíl třeba od baroka). Do jisté míry došlo k použití prvků řádové architektury například v postmoderní architektuře žáků Louise Kahna.

Klasická řádová architektura (nebo jen řádová architektura, též systém sloupových řádů) je termín používaný pro architektonický systém vycházející z klasické řecké antické architektury. Je charakterizován sloupy a kladím (překladem).

An order in architecture is a certain assemblage of parts subject to uniform established proportions, regulated by the office that each part has to perform. Coming down to the present from Ancient Greek and Ancient Roman civilization, the architectural orders are the styles of classical architecture, each distinguished by its proportions and characteristic profiles and details, and most readily recognizable by the type of column employed. The three orders of architecture—the Doric, Ionic, and Corinthian—originated in Greece. To these the Romans added, in practice if not in name, the Tuscan, which they made simpler than Doric, and the Composite, which was more ornamental than the Corinthian. The architectural order of a classical building is akin to the mode or key of classical music; the grammar or rhetoric of a written composition. It is established by certain "modules" like the intervals of music, and it raises certain expectations in an audience attuned to its language.  Whereas the orders were essentially structural in Ancient Greek architecture, which made little use of the arch until its late period, in Roman architecture where the arch was often dominant, the orders became increasingly decorative elements except in porticos and similar uses. Columns shrank into half-columns emerging from walls or turned into pilasters. This treatment continued after the conscious and "correct" use of the orders, initially following exclusively Roman models, returned in the Italian Renaissance. Greek Revival architecture, inspired by increasing knowledge of Greek originals, returned to more authentic models, including ones from relatively early periods.