Mladá léta.

Jeho předci pocházeli z Dolních Rakous, náleželi k protestantské straně a usadili se blízko Norimberku. Jeho rodiče patřili do pietistického okruhu, proto se stal Zinzendorfovým kmotrem Philipp Jacob Spener. Zinzendorfův otec zemřel šest týdnů po jeho narození. Jeho matka se znovu vdala, když mu bylo šest let, a tedy byl vychováván pod dohledem zbožné a nadané babičky Henrietty Catheriny von Gersdorf, která výrazně ovlivnila jeho charakter. Své školní dny prožil v Halle obklopen pietisty. V roce 1716 odešel na univerzitu do Wittenbergu studovat práva a připravit se na diplomatickou kariéru. O tři roky později byl vyslán na cesty do Holandska, Francie a různých částí Německa. Při svém návratu navštívil své příbuzné usazené v Oberbürgu a v Castellu. Během prodlouženého pobytu v Castellu se zamiloval do své sestřenice Theodory, ale její matka sňatku zabránila a Theodora se později stala manželkou hraběte Heinricha Reusse.

Obrácení k Bohu.

Zinzendorf považoval toto zklamání za boží znamení, kterým byl povolán k práci pro Boha. Odmítl pozvání Augusta Hermanna Franckeho, aby zaujal místo po baronovi von Canstein v sirotčinci v Halle, a rozhodl se usadit jako statkář a pronajímat pozemky, které mu patřily. Od své babičky baronky von Gersdorf koupil Berthelsdorf a ustavil zde Johanna Andrease Rothea za pastora a Johana George Heize za správce majetku. Oženil se s Dorotheou, sestrou hraběte Heinricha Reuss-Ebersdorfa, a začal žít na svém panství. Jeho záměrem bylo vnést do praxe pietistické myšlenky kmotra Spenera. Nezamýšlel založit novou církev nebo náboženskou organizaci odlišnou od luteránů, ale křesťanské sdružení, které by kázáním a rozšiřováním knih podpořilo procitnutí strnulého náboženství luteránské církve. „Skupina čtyř bratří“ (Johann A. Rothe, pastor z Berthelsdorfu; Melchior Schäffer, pastor ze Zhořelce; Friedrich von Watteville, přítel z dětství; a on sám) začali knihami, poutěmi, korespondencí podporovat oživení náboženství a častými setkáními pro kazatele připravovat ve svých vlastních srdcích vřelou osobní víru v Krista. V tiskárně v Ebersdorfu bylo vytištěno velké množství knih a levných Biblí a přeloženo "Pravé křesťanství" od Johanna Arndta pro distribuci ve Francii.

Založení Ochranova.

Odpor k „suchému“ luteránskému učení té doby vzbudil v Zinzendorfovi sympatie k vzrůstajícímu racionalismu, který útočil na dogmata, nepostrádaje upřímnost a hluboké porozumění v náboženství i křesťanství, a snažil se působit proti takovým chybám, směřujíce člověka k původním hodnotám Krista, zjevení a Otce božího. Začal pochybovat o moudrosti Spenerových plánů neodtrhávat se od luteránské církve a začal propagovat myšlenku, že pravé křesťanství by bylo nejlépe podporovat volnými sdruženími křesťanů, která by časem mohla přerůst v církve bez spojení se státem. Tyto myšlenky našly svoji realizaci ve spojení s českými či moravskými bratry. Zinzendorf nabídl azyl několika pronásledovaným poutníkům z Moravy a dovolil jim vybudovat si vesnici Herrnhut na okraji jeho panství Berthelsdorf. Uprchlíci sem přicházeli mezi lety 1722 až 1732, pocházeli z různých regionů, kde byli perzekvováni. Zinzendorf se jim plně věnoval. On, jeho žena a děti žili v Ochranově a vzal s sebou i pastora Rothea. Tvrdě pracoval, aby do chaosu vnesl řád a pořádek. Úřady byly upokojeny tím, že jeho náboženská komunita fungovala podle podmínek augsburského míru, zklidnilo se tak podezření luteránského kléru, nejtěžší ze všeho však bylo vyvrátit nařčení, že on sám je „bestií Apokalypsy“ a páter Rothe „falešným prorokem“. Trpělivý a pracovitý Zinzendorf zorganizoval z uprchlíků něco jako „křesťanskou milici“, založenou nikoliv na klášterním, ale na rodinném životě. V roce 1727 zavedl obecný řád bohoslužeb. V Berlíně 20. května 1737 byl biskupy Davidem Nitschmannem a Danielem Arnoštem Jablonským vysvěcen na biskupa. Někteří z ochranovských usedlíků později přesídlili do Českého Rixdorfu v dnešním Berlíně.

Misionářská činnost a roky úpadku.

Zinzendorf měl hluboký zájem o misijní činnost a vyslal své misionáře mezi otroky dánské gubernie v Západní Indii a Inuity v Grónsku. Usnadňovaly to jeho osobní vztahy s dánským královským dvorem a ke králi Kristiánovi VI. S potěšením sledoval šířící se protestantismus v Německu, Dánsku, Rusku a v Anglii. Často cestoval, v letech 1741–1742 navštívil Ameriku a v roce 1750 pobýval delší dobu i v Londýně. Misijní kolonie byly založeny v Západní Indii (1732), v Grónsku (1733), mezi severoamerickými indiány (1735). Před Zinzendorfovou smrtí ještě bratří vyslali z Ochranova misie do Livonie na severní pobřeží Baltského moře, k otrokům do Severní Karolíny, do Surinamu, k černým otrokům v různých částech Jižní Ameriky, do dánské kolonie Tranquebar a na souostroví Nikobary v Indii, ke Koptům v Egyptě, k Inuitům na Labradoru a na západní pobřeží jižní Afriky.  Komunita v Ochranově, ze které byly vypraveny skoro všechny misijní cesty, neměla žádné vlastní peníze a Zinzendorf hradil veškeré náklady ze svého rozpočtu. Jeho časté cesty způsobily, že bylo téměř nemožné, aby se dostatečně staral o své soukromé záležitosti, čas od času byl nucen navýšit své jmění půjčkami a v roce 1750 málem zkrachoval. To vedlo k založení finanční komory mezi bratřími, spravované právníkem Johannem Frederickem Köberem, která si vedla velmi dobře.  V roce 1752 ztratil Zinzendorf jediného syna Christiana Renatuse, který měl být jeho nástupcem, a o čtyři roky později, 17. června 1756, svoji ženu Erdmuthu Dorotheu, která byla jeho tajemnicí a důvěrnicí ve všem, co podnikal. Zinzendorf zůstal vdovcem jeden rok a 27. června 1757 se oženil podruhé, s Annou Caritas Nitschmann (24. listopadu 1715 – 21. května 1760), z přesvědčení, že muž v jeho postavení by měl být ženatý. O tři roky později onemocněl a zemřel (9. května 1760). Jako svého nástupce vybral biskupa Johannese von Watteville, který byl ženatý s jeho nejstarší dcerou Benignou.

Mikuláš Ludvík hrabě ze Zinzendorfu a z Pottendorfu (německy , 26. května 1700, Drážďany – 9. května 1760, Ochranov) byl německý náboženský a sociální reformátor, zakladatel a biskup obnovené jednoty bratrské.  Zinzendorf byl od přírody bystré a čilé mysli a s nadšením neustále něco plánoval a tvořil. Nechával se stejně jako Martin Luther často unášet silnými a nutkavými pocity, snadno též upadal do stavu smutku nebo naopak radosti. Byl horlivým hledačem pravdy a nedovedl pochopit lidi, kteří měli neměnné názory. Byl též výjimečným talentem pro diskuze o náboženských otázkách, zvláště s těmi, kteří měli odlišný názor. Málo lidí projevovalo tak velkou starostlivost o štěstí a pohodlí druhých, zvláště v maličkostech. Šlechtickou výchovou v mládí získal autoritu, o které nebylo sporu. Byl rozeným řečníkem, a přestože jeho oděv byl jednoduchý, z jeho osobního vystupování vyzařovala distinguovanost a síla. Jeho projekty byly často nepochopeny, a tak se také stalo, že v roce 1736 byl vypovězen ze Saska, v roce 1749 ale vláda toto rozhodnutí odvolala a požádala jej, aby založil více takových osad, jako byl Ochranov (německy Herrnhut).

Nikolaus Ludwig, "Reichsgraf" von Zinzendorf und Pottendorf (26 May 1700 – 9 May 1760) was a German religious and social reformer, bishop of the Moravian Church, founder of the Herrnhuter Brüdergemeine, Christian mission pioneer and a major figure of 18th century Protestantism.  He played a role in starting the Protestant mission movement by supporting two determined Moravian missionaries Johann Leonhard Dober and David Nitschmann to go to the Danish colony of Saint Thomas via Copenhagen to minister to the enslaved population (see "Moravian slaves"). Zinzendorf was critical of slavery and supported the first Moravian missionaries who in spite of Danish royal support from Charlotte Amalie of Denmark faced discouragement from some Moravians at Herrnhut (including Christian David), the Danish West India Company, Saint Thomas planters, the risk of getting malaria and the slaves themselves.  Born at Dresden, Zinzendorf was often influenced by strong and vehement feelings, and he was easily moved both by sorrow and joy. He was a natural orator, and though his dress was simple his personal appearance gave an impression of distinction and force. His projects were often misunderstood. In 1736, he was banished from Saxony, but in 1749 the government rescinded its decree and begged him to establish within its jurisdiction more settlements like that at Herrnhut.  He was notable for providing shelter for the German-speaking Moravian exiles at Herrnhut. This settlement was influenced by his Pietist ideas from the Lutheran faith he was brought up in. Nowadays, the Moravian Church remains heavily shaped by Zinzendorf, in addition to its Hussite origin. He was called Ludwig or Brother Ludwig by his intimates. He is commemorated as a hymnwriter and a renewer of the church by the Evangelical Lutheran Church in America on their Calendar of Saints and on the liturgical calendar of the Episcopal Church (USA) on 10 May.


Vývoj.

Počátkem léta 1916 německé námořnictvo vyjádřilo zájem vybavit své jednotky moderním stíhacím hydroplánem a během května a června oslovilo výrobce jako Albatros, Friedrichshafen, Hansa-Branderburg, Lübeck-Travemünde, Roland, Rumpler a Sablatnig (LVG) aby přišli s vlastním návrhem jednomístných stíhacích letounů schopných startu a přistání na vodě. 16. května námořnictvo objednalo tři prototypy Albatros W.IV poháněné řadovým šestiválcem Mercedes D.III o výkonu 160 k (119 kW) a vyzbrojené jedním synchronizovaným kulometem LMG 08/15 ráže 7,92 mm. První prototyp s evidenčním číslem 747 byl dodán k testovací jednotce německého námořnictva "Seeflugzeug Versuchs Kommando" již během srpna téhož roku. Na první pohled se dalo usuzovat, že nový hydroplán vychází z předchozí verze pozemní stíhačky Albatros D.I, nicméně křídla a VOP byly zcela nové, trup mírně větší a samozřejmě byl letoun vybaven novým podvozkem s plováky.  Již první testy přesvědčily německou admiralitu o slibných vlastnostech letounu a dalších deset předsériových strojů (č. 902-911) bylo objednáno 5. září s tím, že bude pokračovat další vývoj prototypů. Během testů se ukázalo, že plováky jsou příliš křehké a krátké a nejen plováky, ale i křídla špatně odolávaly agresivní mořské vodě. Upravený prototyp s většími plováky a upravenými křídly (přitom těžiště letounu bylo posunuto vpřed) pokračoval v testech spolu s dalším dokončeným strojem č. 785 od 23. září. 29. září byl již typ W.IV schválen a doporučen k zařazení do výzbroje německého námořnictva. V prosinci, na třetím dodaném prototypu s č. 786, již byly také odstraněny přetrvávající problémy s příliš těžkou zádí. Dalšími testy i během služby se ukázala potřeba zdvojení málo efektivních křidélek (křidélka na obou křídlech, pravděpodobně již od č. 902), neboť jednoduché zvětšení rozpětí i s křidélky se ukázalo jako nedostačující.

Na frontě.

Prvních devět z objednaných deseti strojů dodala továrna armádě v únoru 1917 a další dodávky následovaly. První skutečný sériový kus č. 949 měl ještě další doporučená vylepšení a výzbroj doplnil druhý synchronizovaný kulomet. Albatros W.IV operoval na základnách v Severním a Baltském moři. Během služby v armádě se ukázalo, že ačkoli je dolní křídlo proti působení mořské vody plně impregnováno, jeho životnost a životnost dalších dřevěných částí letounu byla poměrně krátká, což byl ovšem problém všech tehdejších dřevěných konstrukcí letadel. Najít optimální řešení ochrany před vlhkem a současné udržení nízké hmotnosti vyžadované v letectví nebylo snadné.  Názory na bojovou kariéru W.IV byly velmi různé. Někteří historici hodnotí Albatros W.IV jako typ s krátkou kariérou, protože není známo příliš mnoho úspěchů z tehdejších bojů, kterých by dosáhl. Jiní letoun chválí a tvrdí, že byl upřednostňován například před jednomístným Rumplerem 6B. Paradoxní je, že obě tvrzení vycházejí z různé interpretace stejných údajů. Na konci války byl totiž ve stavech námořního letectva evidován poměrně velký počet těchto strojů, což by mohlo svědčit o jejich velké oblibě. Nicméně tyto počty se výrazně liší od počtu letadel skutečně operačně nasazených v boji. Pravděpodobněji lze tedy soudit, že byl tento typ stíhacího hydroplánu v bojových operacích nasazován jen minimálně, zatímco byl více používán jako cvičný. Do prosince 1917 bylo vyrobeno celkem 118 kusů, některé se výměnou dostaly do služeb rakousko-uherské armády, mnohé skončily ve skladech a nebyly nikdy bojově nasazeny.

Uživatelé.

Německo, Rakousko-Uhersko

Albatros W.IV byl německý jednomístný (v několika málo kusech i dvoumístný) dvouplošný plovákový letoun, používaný během první světové války jako námořní stíhací letoun nejprve v německé, později i v rakousko-uherské armádě.

The Albatros W.4 was a German floatplane derivative of the Albatros D.I fighter with new wing and tail surfaces of greater span than the D.I. One hundred eighteen examples (including three prototypes) were built between June 1916 and December 1917. The aircraft operated in the North Sea and Baltic theatres and later served as training aircraft.  The W.4 was powered by the same 120 kW (160 hp) Mercedes D.III engine fitted to the D.I and based on the same fuselage. The first production series W.4s were armed with one lMG08 7.92 mm (.312 in) machine gun. Later aircraft carried two guns.


Tvorba.

Během studia se stal stipendistou Českého hudebního fondu, který jej vzhledem k mezinárodním soutěžním úspěchům nominoval na prestižní prémiovou listinu mladých interpretů. Ve dvaceti letech natočil debutové CD se skladbami B. Smetany pro vídeňské vydavatelství Musica. Své vzdělání dovršil doktorskou dizertací na téma klavírní dílo Leoše Janáčka. Janáčkovo klavírní dílo také celé natočil, a to dokonce dvakrát – na moderní nástroj i autorův vlastní klavír značky Ehrbar, nacházející se v Janáčkově muzeu (labely ArcoDiva a Radioservis). Za janáčkovskou interpretaci mu byla udělena Prémie Fondu Leoše Janáčka.  Je laureátem mnoha mezinárodních klavírních soutěží (Smetanovská soutěž 1990 – 2.cena, Beethovenův Hradec 1989 – cena za nejlepší provedení Beethovenova díla + 2. cena, Concours International de Noyers 1995 – 1. cena, F.Chopin International Piano Competition Novi Sad 1997 – 1. cena + Cena Yugokoncertu, Karlovy Vary International Piano Competition 1994 – 1. cena a absolutní vítězství, Europäische Chopin Wettbewerb Darmstadt 1996 – Diplom mit Auszeichnung, EBU/Unesco Competition Lisabon 2003 – titul finalisty, 21st Century Art Competiton Kiev 1998 – 1. cena – Grand Prix). Za rok 1999 získal prestižní Cenu Classic Českého hudebního fondu (Akademie klasické hudby) ve dvou kategoriích – Talent a Interpretační výkon.  Jako interpret je známý zejména koncertními sériemi, na kterých provádí kompletní klavírní cykly, jako Bachův Dobře temperovaný klavír, Mozartových 18 klavírních sonát, Chopinovy Etudy, Janáčkovo klavírní dílo či skladby dalších českých autorů. Při studiu skladeb čerpá z historických pramenů a autografů, koncertuje též na historických klavírech. Jako sólista byl hostem většiny předních českých orchestrů i orchestrů zahraničních, široký repertoár klavírních koncertů provedl pod taktovkou významných dirigentů (Ch.Arming, J.Bělohlávek, D.Bostock, A.Ceccato, G.Emilsson, J.Hrůša, M. Košik, T.Koutník, M.Lebel, Ch.Olivieri-Munroe, A.Schwinck, J.Stárek, L.Svárovský, R. Stankovský, J. Štrunc, A.Tali, F.Vajnar, V.Válek, A.Weiser, H.Wolf aj.). Představil se na domácích festivalech (Pražské jaro, Moravský podzim, Mladá Praha, Concentus Moraviae, Janáček Brno, Světová klavírní tvorba (FOK), Janáčkovy Hukvaldy, Smetanova Litomyšl, Dvořákův karlovarský podzim, Beethovenovy dny, MHF Český Krumlov atd.) i v zahraničí (Vídeň, Graz, Saarbrücken, Darmstadt, Apeldoorn, Oristano, Lisabon, Funchal, Vicenza, Peking, Katowice), na poli komorní hudby spolupracoval např. s Janáčkovým kvartetem, Kvartetem Martinů, Kvartetem města Brna, členy Pavel Haas Quartet a Wallingerova kvarteta, pěvci J. Březinou, M. Lehotským, R. Novákem, H. Minutillo, s herci L. Lakomým, R. Lukavským, J. Třískou, J. Potměšilem a mnoha instrumentalisty.  Jan Jiraský se věnuje intenzivně také klavírní pedagogice. Od roku 2000 vyučuje na mezinárodních interpretačních kurzech v ČR, Rakousku, Portugalsku a Itálii, zasedá v soutěžních porotách (Beethovenův Hradec, Smetanovská mezinárodní soutěž, Janáčkova mezinárodní soutěž, Prague junior note, Amadeus, ProBohemia, Gorizia, Lonigo, Peking, Vídeň). V roce 2007 byl jmenován vedoucím katedry klávesových nástrojů Janáčkovy akademie múzických umění v Brně.

Jan Jiraský (* 31. srpna 1973 Vysoké Mýto) je český pianista a pedagog. Studoval klavírní hru na pardubické konzervatoři a na Janáčkově akademii múzických umění v Brně pod vedením doc. Aleny Vlasákové.

Jan Jiraský (born 1973 Vysoké Mýto) is a Czech pianist and pedagogue. He studied the piano playing at the Janáček Academy of Music and Performing Arts in Brno with Alena Vlasáková.  He fulfilled his studies with obtaining doctor diploma for his comprehensive study on the Leoš Janáček Piano Works. Along with publishing of the book he recorded that repertoire on CD using both modern and authentic Janáček's own Ehrbar piano (at the Janáček Museum). He was awarded by several prizes for that act, including Janáček Premium Award.  He received numerous prizes at the piano competitions and as a performer he made himself famous by playing whole cycles of piano music, including complete Bach's "Well-Tempered Clavier", Mozart's piano sonatas and pieces by Czech composers. He was also twice awarded by the prestigious Classic prize. As a pianist he believes a lot in importance of musicological research often using original autographs while studying new composition. He performs worldwide regularly and also devote himself to teaching.  In 2007 he was named the headmaster of the Piano Department of the Janáček Academy of Music as the youngest person ever achieving that status.


Souhrn Panamerického systému.

Panamericana vede přes následujících 14 států: Důležité odbočky také vedou do Bolívie, Brazílie, Paraguaye, Uruguaye a Venezuely. Pro turistické účely je jako součást Panamericany severně od Latinské Ameriky považována Aljašská dálnice, dále dálnice vedoucí po západním pobřeží Kanady a Spojených států, až východně od San Diega (Kalifornie) odbočuje k Nogales v Arizoně.

První Čech.

Prvním Čechem, který projel celou Panamericanu na kole, se stal Vítězslav Dostál, který ale vynechal úsek v Dariénském pralese. Na cestu se vydal 29. 7. 2006 z Anchorage, do Ushuaiy dorazil 8. 3. 2007.

Darién.

Důležitý úsek, který chybí ke kompletnímu dokončení Panamericany mezi Panamou a Kolumbií, leží v provincii Darién ("Darién Gap"). Jedná se o 87 km dlouhý úsek procházející hustým tropickým pralesem. Ačkoliv byl prales již několikrát překročen dobrodruhy na kole (první přejezd na kole - Chris Bechard v roce 1981), motorce, terénními vozidly i pěšky, cestovatelé se musí potýkat s džunglí, pohyblivými písky, rozlehlými bažinami a hmyzem, a jsou ohrožováni pronikáním ozbrojených skupin z Kolumbie.  Mnoho lidí, skupin, domorodců a vlád protestuje proti dokončení Dariénského úseku Panamericany. Oponují důvody jako třeba snaha zachránit prales, ochránit živobytí domorodých lidí v oblasti a zabránit rozšíření slintavky a kulhavky do Severní Ameriky. Mezi zkušenosti z prodlužování v posledním desetiletí až do Yavizy patří i vážné odlesňování podél silnice.  Bio-Pacifico ve své studii navrhuje vytvořit novou trajektovou linku z Kolumbie do nově zbudovaného přístavu v Panamě a prodloužit existující silnici, což by dokončilo Panamericanu bez porušení těchto ekologických zájmů. Trajekt by překonáním zálivu Urabá z kolumbijského Turba do nového panamského přístavu (třeba Carreto) spojil oba konce silnice. Účinná oklika by pravděpodobně způsobila ponížení stávající silnice do Yavizy na status druhé třídy.

Výstavba a dokončování.

První návrh trasy z jednoho konce Ameriky na druhý byl předložen na První Panamerické konferenci v roce 1889 jako železniční trať. Nicméně tento návrh nebyl nikdy uskutečněn. Myšlenka vybudovat Panamerickou dálnici se objevila na Páté mezinárodní konferenci amerických států v roce 1923, kde byla nejprve naplánována jako obyčejná silnice. První Konference o Panamerické dálnici byla svolána 5. října 1925 v Buenos Aires. Mexiko bylo první latinskoamerickou zemí, která dokončila svoji část silnice - v roce 1950.

Úsek Prudhoe Bay – Yaviza.

Žádná trasa nebyla oficiálně ustanovena v USA a Kanadě, a proto Panamericana začíná na americkou-mexické hranici. Původně vedla z města Nuevo Laredo (naproti městu Laredo v Texasu) a pokračovala jižně přes Ciudad de México. Pozdější větve byly vybudovány k hranici v Nogales v Sonoře (u Nogales v Arizoně), Ciudad Juárez (u El Pasa), Piedras Negras (Eagle Pass, Texas), Reynosa (Pharr, Texas), a Matamoros (Brownsville, Texas). Na druhé straně hranic bylo několik amerických dálnic lokálně pojmenováno po Panamericaně. Když byla vybudována část I 35 v San Antoniu, byla pojmenována jako Pan Am Expressway, což bylo napojení na původní silnici z Lareda. I 25 v Albuquerque se nazývá Pan-American Freeway, jako prodloužení trasy z El Pasa. U.S. 85 severně od El Pasa se nazývá CanAm Highway. Pokračuje do kanadského Saskatchewanu, kde končí v La Ronge. Z Lareda vede silnice po mexické Federal 85 do Mexico City. Vedlejší trasy: Z Ciudad de México na hranici s Guatemalou vede Panamericana po Federal 190. Přes středoamerické státy sleduje Central American 1 a končí v Yavize na okraji Dariénu. Konec silnice byl dříve v Canitě, 178 km (110 mil) severně od Yavizy. V letech, kdy byl Panamský průplav pod správou USA, byla finanční podpora USA výhradně zaměřena na výstavbu vysokého mostu Puente de las Américas přes průplav.

Úsek Turbo–Ushuaia.

Jižní část silnice začíná v severozápadní Kolumbii v Turbu, odkud vede po Colombia 52 do Medellínu. Z Medellínu vede Colombia 54 do Bogoty, ale Colombia 11 míří jižně přímější cestou. Colombia 72 se jihozápadně od Bogoty spojuje s Colombia 11 v Murillu. Colombia 11 pokračuje až k ekvádorským hranicím. Ecuador 35 představuje Panamericanu po celou cestu Ekvádorem, což platí i o Peru 1 vedoucí až na chilské hranice.  V Chile sleduje Panamericana Chile 5 až k obci Llay Llay severně od Santiaga, kde odbočuje po Chile 60 přes San Felipe a Los Andes. Tato silnice se na hranicích s Argentinou mění na Argentina National Route 7 vedoucí do Buenos Aires, konce hlavní části Panamericany. Silniční síť dále pokračuje po Argentina National Route 3 směrem k Ushuaie a mysu Horn Další větve vedou do Venezuely, Paraguaye, Uruguaye a Brazílie.  V Chile se za Panamericanu považuje celá silnice 5, tj. i část jižně od Santiaga vedoucí městy Rancagua, Curicó, Talca, Chillán, Los Ángeles, Temuco, Osorno a Puerto Montt. Součástí silnice 5 je i úsek vedoucí na ostrov Chiloé, takže nejjižnějším bodem chilské Panamericany je město Quellón.

Panamericana je síť silnic přibližně 48 000 kilometrů dlouhá. Bez 87 kilometrů dlouhého přerušení v deštném pralese v Panamě spojuje všechny pevninské národy obou Amerik a jejich silniční systémy. Je to nejdelší dálniční síť na světě.  Panamerický silniční systém je téměř kompletní a táhne se od Fairbanks na Aljašce v Severní Americe až k nejjižnějšímu konci Jižní Ameriky. Některé končiny jsou na silnici závislé, jako např. Puerto Montt a Quellón v Chile nebo Ushuaia v Argentině. Panamericana není oficiálně ustanovená v USA a v Kanadě. Panamericana prochází mnoha rozdílnými klimatickými oblastmi a ekosystémy od hustých džunglí až po vysokohorské průsmyky. Panamericana prochází velkým počtem států, proto má daleko do jednoty. Některé úseky jsou průjezdné pouze v období sucha a v mnoha oblastech je někdy průjezd nebezpečný. Mezi nejznámější části Panamericany patří Aljašská dálnice a Interamericana, novější úsek mezi Spojenými státy a Panamským průplavem (známá mezi americkými turisty jedoucími do Mexika).  V roce 2006 popsal Jake Silverstein Panamericanu jako „systém tak rozsáhlý, nekompletní a nepochopitelný, že není tolik jako silnice, než myšlenka Panamerikanismu samotného…“ (Jake Silverstein, str. 71)

The Pan-American Highway (; ; ) is a network of roads stretching across the American continents and measuring about in total length. Except for a rainforest break of approximately in northwest Colombia, called the Darién Gap, the roads link almost all of the Pacific coastal countries of the Americas in a connected highway system. According to "Guinness World Records", the Pan-American Highway is the world's longest "motorable road". However, because of the Darién Gap, it is not possible to cross between South America and Central America with conventional highway vehicles. Without an all-terrain vehicle, the only way to safely circumnavigate this terrestrial stretch is by sea.  The Pan-American Highway passes through many diverse climates and ecological types ranging from dense jungles to arid deserts and barren tundra. Some areas are fully passable only during the dry season, and in many regions driving is occasionally hazardous. The Pan-American Highway system is physically mostly complete and extends in "de facto" terms from Prudhoe Bay, Alaska, in North America to the lower reaches of South America. Several southern highway termini are claimed, including the cities of Puerto Montt and Quellón in Chile and Ushuaia in Argentina.  West and north of the Darién Gap, this roadway is also known as the Inter-American Highway through Central America and Mexico. There it splits into several spurs leading to the Mexico–United States border.


Život.

Ernst Jünger vyrůstal v Hannoveru a v mládí byl členem hnutí Wandervogel. Po útěku z domova a působení ve Francouzské cizinecké legii se jako německý voják zúčastnil první světové války na západní frontě a byl vyznamenán nejvyšším německým vojenským vyznamenáním Pour le Mérite. Až do roku 1998 byl jeho posledním žijícím nositelem.  Po první světové válce sloužil až do roku 1923 v armádě a vystudoval mořskou biologii, botaniku, zoologii a filosofii a stal se známým entomologem. V roce 1925 se oženil s Grethou von Jeinsen, se kterou měl dvě děti.  Již v roce 1920 vydal svou knihu "In Stahlgewittern", která popisuje jeho zkušenosti z první světové války. Krom beletristických děl později publikoval i díla filosoficky orientovaná, např. "Der Arbeiter, Herrschaft und Gestalt", a byl též činný publicisticky. Z pravicově nacionalistických pozic se ostře stavěl proti Výmarské republice, ale odmítal i Hitlerův národní socialismus.  Po nástupu Hitlera k moci se jej nacisté pokoušeli získat na svou stranu, ale Jünger odmítl i předsednictví nacistickému svazu spisovatelů Der Reichsverband Deutscher Schriftsteller a od roku 1938 měl zákaz publikační činnosti. Během druhé světové války sloužil v hodnosti kapitána na administrativní pozici v Paříži, a to až do roku 1944.  Po konci války dostal Jünger opět zákaz publikování, tentokráte od britské okupační správy, který trval po čtyři roky. Do konce svého dlouhého života se věnoval literární tvorbě, v roce 1981 byl oceněn cenou Prix mondial Cino Del Duca. V roce 1996 konvertoval ke katolickému vyznání. Zemřel o dva roky později, pochován byl ve Wilflingenu (Badensko-Württembersko).

Ernst Jünger (29. března 1895 Heidelberg – 17. února 1998 Riedlingen) byl německý spisovatel, publicista, filozof a entomolog. Byl starším bratrem Friedricha Georga Jüngera.

Ernst Jünger (; 29 March 1895 – 17 February 1998) was a highly-decorated German soldier, author, and entomologist who became publicly known for his World War I memoir "Storm of Steel".  The son of a successful businessman and chemist, Jünger rebelled against an affluent upbringing and sought adventure in the "Wandervogel", before running away to briefly serve in the French Foreign Legion, an illegal act. Because he escaped prosecution in Germany due to his father's efforts, Jünger was able to enlist in the German Army on the outbreak of war. During an ill-fated offensive in 1918 Jünger's World War I career ended with the last and most serious of his many woundings, and he was awarded the "Pour le Mérite", a rare decoration for one of his rank.  In the aftermath of World War II, Jünger was treated with some suspicion as a possible fellow traveller of the Nazis. By the latter stages of the Cold War, his unorthodox writings about the impact of materialism in modern society were widely seen as conservative rather than radical nationalist, and his philosophical works came to be highly regarded in mainstream German circles. Jünger ended life as an honoured establishment figure, although critics continued to charge him with the glorification of war as a transcendental experience.


Politologická teorie a pohled na praxi.

V současnosti je v politologické teorii tento termín definován jako typ demokracie, který vzniká rozlišením dle výkonu vlády lidu a je typický tím, že lid vykonává svou moc bez zástupců.  V teoretickém pojetí politologů (a dříve politických filosofů) tento pojem v klasickém období popisoval státní zřízení antické polis jako byly především starověké Athény. V tomto klasickém teoretickém pojetí jde o protipól zastupitelské demokracie. V moderním pojetí termínu je zahrnut celý soubor „přímých doplňků“ k zastupitelské demokracii, kterými je volič vtažen do procesu politického spolurozhodování. Popsání typů demokracie a jejich fungování se věnovala řada myslitelů politické teorie – například Jean-Jacques Rousseau (viz Rousseauovo pojetí přímé demokracie), John Stuart Mill, John Locke, Alexis de Tocqueville, Josef Alois Schumpeter, Hannah Arendtová, Cornelius Castoriadis či Benjamin Constant) – ale i současní politologové jako např. Vít Hloušek, Wilfried Marxer, Zoltán Tibor Pállinger či Helge Batt a řada dalších (viz "Literatura").  Wilfried Marxer například poukázal na skutečnost, že ryzí přímá demokracie tak, jak vznikla ve starověkých Athénách, je realizovatelná jen ve státě s relativně malým počtem obyvatel. Marxer ve spolupráci s Pállingerem dále vysledovali funkcionální deficit zastupitelské demokracie (pasivita občanů, lobby zájmových skupin), a vyřkli tezi, že ho lze odstranit přijetím prvků přímé demokracie (jako referendum, přímá volba) při zachování existence zastupitelské demokracie. Stejného názoru je i Helge Batt.  Wolf Linder, který se zabýval prvky přímé demokracie na modelu švýcarské polopřímé demokracie, stanovil její tři efekty, a to za prvé začlenění témat, které vycházejí z požadavků lidu, do politické diskuse, za druhé mohou lidové iniciativy zrychlovat politický rozhodovací proces a za třetí funguje jako efektivní vyjádření nespokojenosti se současným politickým stavem.  Andreas Gross o přímé demokracii ve švýcarské praxi píše, že její přednosti jsou nepopiratelné – vzdálenost mezi občany a politickou třídou je podstatně menší než jinde, identifikace a spokojenost občanů se státem větší, zastupitelská demokracie je reprezentativnější, politické systémy jsou otevřenější, návrhům zespodu a zvenku přístupnější, politická kultura je komunikativnější, není možné nařizovat, zato ale naslouchat, diskutovat a přesvědčovat, různorodá společnost se dá lépe integrovat, všichni se musí naučit respektovat ostatní názory a pohledy na věc. To všechno jsou nároky, které moderní, stejně dobře vzdělaní jako informovaní občané více než kdy jindy dnes na politiku kladou. A i proto mohou tyto zkušenosti inspirovat další vyspělé země, jako např. Německo, k jejím zavedení. Což by umožnilo sociální, občanské znalosti dát k dispozici k prospěchu všech. A právě to, že tyto schopnosti dnes leží ladem je zdrojem frustrace tolika občanů.  Bruno S. Frey, Reiner Eichenberger, Marcel Kucher a Alois Stutzer (vycházející z IEW Univerzity Curych a působící v dalších institutech) zkoumají, měří a porovnávají souvislosti mezi ekonomikou a prosperitou "(economy)", mírou participace a přímé demokracie "(institutions)" a spokojeností "(happiness)". Dokládají, že čím větší participace a přímá demokracie (jako i snadnější přístup k iniciativám a referendům) tím větší prosperita a spokojenost.  K tematice "Happiness, Economy and Institutions" např. Eichenberger a Stadelmann píší, že ekonomické úspěchy jsou výsledkem dobré hospodářské a finanční politiky, která je výsledkem angažmá řady příslušných politiků. A to je zase formováno politickými institucemi. Tak například Švýcarsko je jedna z nejbohatších zemí s vysoce spokojenými obyvateli, prostě proto, že má velmi dobré politické instituce, rozvinutý federalismus vycházející ze silných malých jednotek (obcí, kantonů), navzájem dobře spolupracujícími, a přímou demokracii (vysokou participaci). Ale také např. Němci, Američané, Skandinávci jsou na tom dobře, pokud dbají na odpovídající podmínky, nebo si je (v potřebném rozsahu) vytvářejí. Ve všech těch pozitivních případech hraje (v politice) rozhodnou roli decentralizace a s ní spojená otevřená politická soutěž mezi obcemi, regiony, jednotlivými členskými státy a nezávislými zeměmi. Z pohledu moderní ekonomie tyto podmínky vytvářejí, díky federalistické konkurenci a skutečné lokální odpovědnosti, prosperitu a růst. Umožňují efektivně využívat omezené veřejné zdroje, vysokou daňovou morálkou občanů, malý ale zato kompetentní státní aparát/správu a dávat politikům podněty k rozumné regulaci ekonomiky. Decentralizace také odlehčuje spolkovou/ústřední vládu, která se tak může zaměřit na své skutečné úkoly. Tyto podmínky také napomáhají vzniku nových efektivních institucí – tak například byly dluhový strop nebo nový, dále vyvinutý systém finanční kompenzace (probíhající především mezi kantony, obcemi) vyvinuty na kantonální úrovni a pak přeneseny na federální úroveň Švýcarska. A navíc decentralizace umožňuje dobře fungující politickou soutěž, vycházející z lokální a národní úrovně. Ve federativních, spolkových zemích existuje řada politiků s poměrně dobře viditelným a kontrolovatelným výkazem práce. Proto se tam i volební kampaně a politický diskurs vyznačují věcnou tematikou a mnohem méně dutými sliby.  Na konferenci "Přímá demokracie, ale jak?", v březnu 2011 v Berlíně představil Reiner Eichenberger začátek práce na projektu srovnávajícím dvě evropské země, dvě z těch s nejvyšší spokojeností, a prosperitou, na světě – Dánsko a Švýcarsko – jejíž příčiny on a jeho team Univerzity Freiburg/Fribourg předpokládají ve vysokém stupni participace v obou zemích. Přičemž Dánsko nezná ty instrumenty přímé demokracie, které jsou ve Švýcarsku běžné (jako lidové iniciativy a referenda).

Principy přímé demokracie.

Principy athénské přímé demokracie.

Počátek přímé demokracie je možné datovat do 6. století př. n. l., kdy archont Solón zavedl reformy vedoucí k demokratizaci systému. Politické pravomoci byly postupně rozděleny mezi Radu pěti set, Lidový sněm a Porotní soudy. Vrchol athénské demokracie nastal za vlády Perikla v 5. století př. n. l. Athénská přímá demokracie byla vysoce exkluzivní. Na věcech veřejných se podíleli jen svobodní občané mužského pohlaví a určitého věku. Ze čtvrt milionu obyvatel Athén se na politickém rozhodování podílela sotva čtvrtina. Systém athénské přímé demokracie si vynucoval několik podmínek: za prvé existenci otroků, kteří zajišťovali volný čas občanům, kteří ho věnovali věcem veřejným, za druhé odlišné chápání svobody, jíž chápali jako svobodu kolektivní, na rozdíl od současného chápání individuální svobody a za třetí vysokou vzdělanost občanů v oboru správy věcí veřejných, rétoriky apod. Lidový sněm byl vrcholem procesu tvorby politiky, účastnili se ho všichni svobodní občané a drželi určitou míru zákonodárné, výkonné i soudní moci. Rada pěti set fungovala jako procedurální a přípravný výbor sněmu. K ochraně demokracie sloužil tzv. ostrakismus, ve kterém občané rozhodovali, zda nějaký demagog neohrožuje demokracii. Ostatní soudní záležitosti spravovali Porotní soudy, jež tvořili svobodní občané vybráni losem.

Principy moderní přímé demokracie.

V moderních státních zřízeních jde o doplnění zastupitelské demokracie o prvky přímé demokracie.

Typologie hlavních nástrojů moderní přímé demokracie.

Tato zkušenost se ale týká ještě nevyvinutých demokracií – tak právě naopak (než Hloušek uvádí), i právo na odvolání, mimo dalších politických práv, vedlo (např.) ve Švýcarsku k rozvoji demokracie, a sice tak, že toto právo dnes již není nutné používat."

Elektronická přímá demokracie.

Elektronická (přímá) demokracie je považována za jednu z forem (přímé) demokracie, pro sběr hlasů využívající telekomunikační techniku. Související pojmy jsou "open source governance" a "collaborative governance".  Na internetu je dostupná spousta aplikací pro podporu elektronické přímé demokracie, některé z nich jsou sdruženy např. v komunitě metagovernment, další z řady komunit, sloužících pro sdílení standardů a dalších informací o projektech. Dále např. Piráti používají "LiquidDemocracy" a "LiquidFeedback".  Ideál elektronické demokracie (e-demokracie) vznikl při rozvoji internetu, který nabízí levnou a rychlou informovanost a možnost podpory participace občanů a současně by měl zprostředkovávat komunikaci s poslanci. Nicméně má i řadu kritiků, kteří upozorňují na nebezpečí populismu a manipulace. Přímá e-demokracie „nabízí možnost navrácení athénské formy“, nicméně nepřináší výše zmíněné nutné podmínky pro její fungování.  Nezbytné je spojení e-demokracie s demokratickou praxí, která je (pokud už je), zaručena politickými právy občanů – aby „forma neodvedla od podstaty věci“.  Elektronická, polopřímá demokracie (prvky zastupitelské i přímé demokracie současně) byla rozpracována ve formě projektu zadání internetového volebního programu IVP&R na stránkách www.ivpr.cz.

Přímá demokracie v praxi.

V Evropě, vyjma Švýcarska, proběhlo v letech 1945 až 1995 tři sta celostátních referend. Častými jsou referenda v Itálii, Irsku a samozřejmě především ve Švýcarsku, kde probíhají lidová hlasování pravidelně každý třetí měsíc, dnes převážně tzv. „korespondenční formou“.

Polopřímá demokracie.

V současnosti neexistuje žádný stát s, pohledu teorie ostře vykládanou, přímou demokracií. V praxi, teoreticky viděno, existuje jen kombinace přímé a zastupitelské demokracie s větší převahou přímých prvků v podobě „polopřímé demokracie“, a to zejména ve Švýcarsku, jež je ovšem specifickým výsledkem kontinuity staletého vývoje, čímž jeho zkušenosti někteří autoři, jako např. Vít Hloušek, považují za „prakticky nepřenositelné“.  Moderní demokracie Švýcarska se vyvíjí od poloviny 19. století, kdy se – po poslední válce, občanské v roce 1847 – Švýcaři rozhodli, neúčastnit se jakýchkoliv válek, ani jiných násilných konfliktů. Praxe moderní švýcarské demokracie je nejen předmětem řady vědeckých rozborů a činnosti renomovaných institutů, i jimi inspirovaných vědců jako např. v ČR Petr Chmelík (MU Brno), tak zejména i inspiruje řadů hnutí, která se zasazují o více demokracie, včetně demokracie přímé, na lokální a státní úrovní, ale i na úrovni tzv. transnacionální.

Požadavky.

Jiřího Poláka "(DDEV)".

Např. podle názoru Jiřího Poláka a jeho skupiny "Direct Democracy Euro-Vision (DDEV)" by „polopřímá demokracie“ měla mít charakter následujících 8 podmínek:

Požadavky "Mehr Demokratie".

Požadavky pracovní skupiny hnutí "Mehr Demokratie" na kvalitu přímé (polopřímé), participativní, kooperativní demokracie:  Postupným dosažením, uskutečněním a větší kvalitou jednotlivých podmínek a procesů stoupá i kvalita celková. Účelem tohoto návrhu je najít, zejména i pro praxi, jasná kritéria a dobrý způsob, jak posuzovat (= analytická, examinační, metrická část) a porovnávat (= komparativní část) konkrétní procesy a/nebo projekty (= empirická část) a tak identifikovat možnosti jejich zlepšení a dalšího vývoje (= akční, evolutivní, procesní část).

Přímá demokracie označuje demokratickou formu vlády, ve které je vůle lidu přímo přenášena do procesu politického rozhodování. V přímé závislosti na systémovém modelu užití může v praxi zahrnout prvky, jako jsou: přímé tvoření zákonů lidem, losování do státních úřadů, přímou volbu, referenda, odvolatelnost úředníků a politiků či konečnou kontrolu politického rozhodování. Dvě hlavní formy přímé demokracie jsou participativní demokracie a deliberativní demokracie.

Direct democracy or pure democracy is a form of democracy in which people decide on policy initiatives directly. This differs from the majority of currently established democracies, which are representative democracies. The theory and practice of direct democracy and participation as its common characteristic was the core of work of many theorists, philosophers and politicians, among whom the most important are Jean Jacques Rousseau, John Stuart Mill, and G.D.H. Cole.


Historie.

Creutzfeldtova–Jakobova choroba byla poprvé rozpoznána německým neurologem Alfonsem M. Jakobem a později popsána neuropatologem Hansem G. Creutzfeldtem.

Klinické příznaky.

Zprvu se projevuje poruchami zraku, obvyklé je zamlžené, dvojité vidění, a poruchami paměti – běžný je pocit zastřené mysli. Časně narušena je i rovnováha a koordinace v důsledku mozečkové degenerace: vrávoravá chůze, závratě a pády, svalová slabost, rigidita, třes. Časté jsou rovněž i četné dysestézie, mravenčení, pocity znecitlivění, či "lepkavé kůže", nebo tzv. myoklonus - mimovolné svalové záškuby. Souběžně se rozvíjejí i degenerativní změny osobnosti a poruchy chování: deprese, apatie, plačtivost, negativismus, halucinace, záchvaty strachu a křiku, rozbíjení věcí. Následuje období rychle progredující demence – týdny, až měsíce, končící stavem akinetického mutismu, nemocný je znehybněný, strnulý, neodpovídá na jakékoliv podněty, ačkoliv má otevřené oči; osobnost i vyšší nervová činnost je vymizelá, zachovány bývají pouze primitivní reflexy, následuje smrt.

Onemocnění mozkové tkáně.

Podstatou CJD je progresivní spongiformní (houbotvárná) vakuolizace mozkové tkáně, z čehož vyplývá celková degenerace centrální nervové soustavy. Creutzfeldtova–Jakobova nemoc tedy není nemocí ve smyslu nákazy živočicha odlišným organismem, jakými jsou např. viry, baktérie, či parazité, ale právě hromadění přirozeně se vyskytující molekuly, kterou tělo v její chorobné podobě neumí metabolizovat.

Inkubační doba a dárcovství krve.

Inkubační doba v případě variantní CJD (tedy zapříčiněné konzumací nemocné tkáně) se pohybuje v rozmezí 6 měsíců až 40 let. Proto také darování krve není možné, pokud člověk pobýval v letech 1980–1996 ve Velké Británii a Francii déle než 6 měsíců.

Veterinární opatření.

Evropská unie (EU) přijala 22. května 2001 dokument Nařízení Evropského parlamentu a rady (ES) č. 999/2001, kterým se stanoví pravidla pro prevenci, tlumení a zdolávání některých transmisivních spongiformních encefalopatií.  Přestože současná veterinární věda nemá zatím zcela dostačující důkazy na mezidruhový přenos ze skotu (BSE), případně z ovcí a koz (scrapie) na člověka (CJD), zachází se všemi jatečně zpracovávanými přežvýkavci tak, aby byl vyloučen přenos infekčních prionů na člověka. Toto nařízení vychází ze stanoviska Vědeckého řídícího výboru a Vědeckého výboru pro veterinární opatření vztahující se k veřejnému zdraví.

Creutzfeldtova–Jakobova choroba (CJD) je mimořádně vzácné, avšak vždy smrtelné neurodegenerativní onemocnění mozku patřící mezi tzv. spongiformní encefalopatie, tzn. onemocnění, která jsou zapříčiněna neovladatelným množením infekční prionové bílkoviny neboli prionem v mozkové tkáni.

Creutzfeldt–Jakob disease (CJD), also known as classic Creutzfeldt–Jakob disease, is a fatal degenerative brain disorder. Early symptoms include memory problems, behavioral changes, poor coordination, and visual disturbances. Later symptoms include dementia, involuntary movements, blindness, weakness, and coma. About 70% of people die within a year of diagnosis. CJD is caused by a protein known as a prion. Infectious prions are misfolded proteins that can cause normally folded proteins to become misfolded. About 85% occur spontaneously, while about 7.5% of cases are inherited from a person's parents in an autosomal dominant manner. Exposure to brain or spinal tissue from an infected person may also result in spread. There is no evidence that it can spread between people via normal contact or blood transfusions. Diagnosis involves ruling out other potential causes. An electroencephalogram, spinal tap, or magnetic resonance imaging may support the diagnosis. There is no specific treatment for CJD. Opioids may be used to help with pain, while clonazepam or sodium valproate may help with involuntary movements. CJD affects about one per million people per year. Onset is typically around 60 years of age. The condition was first described in 1920. It is classified as a type of transmissible spongiform encephalopathy. Inherited CJD accounts for about 10% of prion disease cases. CJD is different from bovine spongiform encephalopathy (mad cow disease) and variant Creutzfeldt–Jakob disease (vCJD).


Život Beate a Serge.

Beate se narodila jako dcera vojáka Wehrmachtu. V roce 1966 byla propuštěna z práce v Deutsch Französisches Jugendwerk (francouzsko - německá Alliance pro jih) poté, co začala vést kampaň proti německému kancléři, Kurtu Georgovi Kiesingerovi, kvůli jeho nacistické minulosti. Získala mezinárodní pozornost, když Kiesingera fyzicky napadla (dala mu facku) v roce 1968, za což byla odsouzena k jednomu roku vězení. Jejím advokátem byl Horst Mahler.  V srpnu 1970 byla zatčena ve Varšavě komunistickými úřady a vyhoštěna z Polska, protože protestovala proti antisionismu.  Serge Klarsfeld byl zatčen v Německu a v Sýrii, když pronásledoval Aloise Brunnera a dožadoval se jeho vydání. Klarsfeldovi byli také zapojeni do vyhledávání a stíhání Klause Barbieho, René Bousqueta, Jeana Leguaye, Maurice Papona a Paula Touviera za jejich válečné činy.  V roce 1984 Serge a Beate Klarsfeld vyhráli proces ve Francii, když vedli tažení proti bývalému generálnímu tajemníkovi OSN Kurtu Waldheimovi, zvolenému prezidentem Rakouska v roce 1986, který byl činný za války ve Wehrmachtu.  9. června 1979 byli Klarsfeldovi cílem bombového útoku na jejich automobil, v němž však nikdo nebyl zraněn. K útoku se přihlásila nacistická ODESSA, která požadovala, aby Klarsfeldovi zastavili pronásledování (bývalých) Nacistů.  Serge a Beate Klarsfeldovi jsou mezinárodně známí svými protinacistickými aktivitami a protesty proti rasismu. V roce 1996 se připojili k protestům proti Radovanu Karadžićovi a Ratko Mladićovi, souzeným za válečné zločiny a genocidu v bývalé Jugoslávii. Za podporu Izraele však byli odsouzeni antisionistými elementy.  Jejich aktivity byly označené za příliš kruté a příliš unáhlené několika soudy ze západní Evropy. Antinacistická kampaň Klarsfeldových byla zdramatizovaná v roce 1986 ve filmu nazvaném Nacistický Hunter: příběh Beate Klarsfeldové.  V roce 2012 kandiduje jako nestranice na německou prezidentku za socialisticko-komunistickou stranu Die Linke.

Život Serge Klarsfelda před sňatkem.

Serge Klarsfeld strávil válečné roky ve Francii. V roce 1943 byl jeho otec unesený SS v Nice, po zátahu objednaném od Aloise Brunnera, a byl pak deportovaný do koncentračního tábora Osvětim, kde zemřel v plynové komoře. Mladý Serge vyrůstal v domově pro židovské děti ovládaném OSE (Ouvre de Secours Enfants); jeho matka a sestra také nepřežila válku.

Beate Klarsfeld (* 13. února 1939, Berlín, Německo) rozená "Beate Auguste Künzel", je německá novinářka a protinacistická aktivistka.  Společně se Serge Klarsfeldem (* 17. září 1935 v Bukurešti, Rumunsko) se po přijetí domova v Paříži, jako manželé, v roce 1963 zavázali zdokumentovat holokaust a realizovat další antinacistické aktivity. Jsou nazýváni lovci nacistů.

Beate Auguste Klarsfeld (née Künzel; born 13 February 1939 in Berlin) is a Franco-German journalist who, along with her French husband, Serge, became famous for their investigation and documentation of numerous Nazi war criminals, including Kurt Lischka, Alois Brunner, Klaus Barbie, Ernst Ehlers, Kurt Asche, amongst others.  In March 2012, she was a candidate for The Left in the 2012 German presidential election against Joachim Gauck, which she lost 126 to 991.


Polyfémos v Homérově Odysseie.

V Homérově "Odysseie" přistál Odysseus, ithacký král, na své desetileté cestě z Trojské války domů se svými loďmi také na ostrově Kyklópů. To, že ostrov obývají Kyklópové, však Odysseus netušil a vydal se s dvanácti vybranými lidmi na jeho průzkum. Společně vystoupili na jednu z vysokých hor, kde nalezli jeskyni, do které vešli, aby vyčkali příchodu jejích obyvatel. Čekali tak až do večera, ale jaké bylo jejich překvapení, když dovnitř vehnal stádo koz a ovcí jednooký nesmírný obr. Obr pak přivalil před vchod balvan, s kterým by nehnulo ani dvacet párů koní. Až teprve když rozdělal oheň, spatřil v koutu jeskyně strachy schoulené Odysseovy lidi.  Odysseus pronesl k Polyfémovi řeč, ve které se dovolával jeho ctění zákonů, úcty k bohům a pohostinnosti, ale kyklóp toho nedbal, zabil dva jeho druhy úderem o zem, rozřezal je na plátky a snědl. Odysseus a jeho druzi pochopili, že pokud urychleně něco nepodniknou, tak se živí z jeskyně nedostanou. Když následující den obr snědl po ránu další dva muže, nechal zbytek výpravy uvězněn oním velkým kamenem a stejný počet mužů pak spořádal po svém návratu i večer, rozhodl se Odysseus jednat.  Vymyslel lest, která jim měla umožnit únik z jeskyně. Nabídl Polyfémovi na zapití jeho večeře měch s vínem a kyklóp ho na jeden doušek vypil. „Jak se jmenuješ, vůdce, abych ti mohl oplatit tvůj dar?“, zeptal se potom Odyssea. Odysseus na to sdělil Polyfémovi, že mu říkají „Nikdo“. Polyfémos mu slíbil jako vděk za víno, že ho sní až jako posledního, lehl si na zem a zmožen vínem usnul.  Na tuto chvíli Odysseus čekal. Zaostřil mečem konec Polyfémova kyje a s pomocí zbývajících mužů ho vložil do žhavého popela v ohništi, aby ho nakonec všichni muži společnými silami vrazili do kyklópova jediného oka. Oslepený Polyfémos za strašného řevu začal svolávat na pomoc kyklópy z ostatních slují. Ti se rychle seběhli a ptali se ho, co se mu děje, že křičí jako by ho někdo vraždil. Polyfémos jim pověděl, že ho vraždí „Nikdo“. Kyklópům připadalo, že se zbláznil, a tak mu řekli, že pokud měl ošklivý sen nebo na něj Zeus seslal nějakou nemoc, udělal by nejlépe, kdyby se pomodlil ke svému otci Poseidonovi. Po jejich odchodu Polyfémos znovu zavalil vchod do jeskyně kamenem a pokusil se poslepu pochytat muže uvnitř, což se mu však v rozlehlé jeskyni nepodařilo.  Ráno Polyfémos odvalil od vchodu kámen a začal z jeskyně vypouštět své kozy a ovce. Sedl si při tom ke vchodu a ohmatával každému kusu hřbet, aby mu nikdo z Achajců neproklouzl. Když to Odysseus zpozoroval, přivázal své druhy pod silné berany a sám se pod jednoho také zavěsil. Polyfémos si Achajců nepovšiml, pouze se podivoval nad tím, že největší beran, pod kterým byl Odysseus zavěšen, jde mezi posledními, zatímco dříve vždy chodil jako vůdce stáda první.  Když se Achajci dostali na loď, Odysseus si neodpustil posměšné zvolání na Polyfémovu adresu, ve kterém mu řekl své pravé jméno. Polyfémos se pokusil potopit loď tím, že vrhl směrem k přicházejícímu hlasu velkou horu, jejíž dopad do moře vyvolal vlny, které málem převrhly loď. Pak požádal svého otce Poseidona o to, aby zařídil, že se Odysseus nevrátí z cest domů a pokud je mu osudem návrat souzen, tak aby se tak stalo pozdně, bídně, na cizí a bez svých druhů. Poseidon prosbu svého syna vyslyšel a požádal svého bratra Dia, aby mu nebránil v pomstě.  Epizoda s Odysseem je nejstarším důkazem kanibalismu ve starořecké literatuře. Walter Burkert rozeznal v této epizodě podtext, který nabízí něco více než starověký text: lidé ohrožení lidožroutem se ukryjí v kůžích poražených zvířat a tak se jim podaří uniknout pod rukama slepého monstra.

Polyfémos u Theokrita.

Helénský básník Theokritos vykreslil na rozdíl od Homéra soucitnější Polyfémův obraz. Monstrum z Odyssei bylo předěláno v básníkově bukolickém stylu, kterým byl idealizován jednoduchý život na venkově. Polyfémos se tak stal jemným pastýřem zamilovaným do mořské nymfy Galatei, který nachází útěchu v písni.

Polyfémos v Ovidiových Metamorfózách.

Polyfémos se také objevuje v příběhu o Ákidovi a Galateie. Polyfémos se do Néreovny Galatei zamiloval a začal se prý dokonce kvůli ní i česat. Ta však byla zamilována do Ákida, syna boha Fauna, který její lásku opětoval. Když ji jednoho dne Polyfémos spatřil jak sedí na mořském břehu s Ákidem a povídají si, dostal záchvat žárlivosti. Popadl kámen a hodil ho po zamilované dvojici. Galateiu nezasáhl, ale Ákida balvan rozdrtil. Krev, která začala zpod balvanu vytékat, se změnila v průzračnou sicilskou říčku, která dnes nese název Fiume d'Iaci. Galatei se podařilo uprchnout do moře, které ji před Polyfémem ukrylo.  Ačkoliv byl celý příběh vylíčen Ovidiem, zmínili se o něm také Philoxenus a Theokritos a ve verzi "Argonautiky" od Valeria Flaccuse, kde mezi tématy namalovanými v Argosu je i „Kyklóp volá zpět ze sicilského břehu Galateu“.

Jiné mytologické postavy.

Dodatečně jeden z argonautů byl pojmenován Polyfémos. Byl synem arkadského krále Elata a Hippei a pomohl Héraklovi pátrat po Hylovi, a oba se rozešli po plavbě lodi Argó. V Iliadě I, Nestor počítá „božského Polyféma“ mezi dřívější hrdiny jeho mládí, „nejsilnějšího muže, kterého země zplodila, nejsilnějšího muže ve srovnání s největšími siláky na straně nepřátel, divokého horalského kmene, kterého naprosto zničili“. Žádné stopy takovéto tradice, kterou Homérovi posluchači mohli rozpoznat v Nestorově narážce, nepřežily v literárním eposu.

Polyfémos, syn Poseidónův, byl jednooký obr a jeden z největších protivníků Řeka Thésea. Théseus ho sice zabil, ale Polyfémův otec Poseidón ho navěky proklel. Poté, co Theseus zemřel, nemohl překročit řeku Styx a dostat se do Hádovy říše mrtvých.  Polyfémos byl kyklop obrovské síly. V ruce s třemi prsty třímal kyj větší než on. Jediné místo, kde ho bylo možno zranit, bylo jeho oko.  Jeho řecký název zněl Πολύφημος. Matkou Polyféma byla údajně nymfa Thoósa. Polyfémos vystupuje v několika řeckých bájích.

Polyphemus (; "Polyphēmos") is the one-eyed giant son of Poseidon and Thoosa in Greek mythology, one of the Cyclopes described in Homer's "Odyssey". His name means "abounding in songs and legends". Polyphemus first appeared as a savage man-eating giant in the ninth book of the "Odyssey". The satyr play of Euripides is dependent on this episode apart from one detail; for comic effect, Polyphemus is made a pederast in the play. Later Classical writers presented him in their poems as heterosexual and linked his name with the nymph Galatea. Often he was portrayed as unsuccessful in these, and as unaware of his disproportionate size and musical failings. In the work of even later authors, however, he is presented as both a successful lover and skilled musician. From the Renaissance on, art and literature reflect all of these interpretations of the giant.


Popis.

Na ploše zhruba dvaceti metrů čtverečních zachycuje v měřítku 1:480 více než 2000 objektů historického jádra Prahy, z nichž přibližně polovina dnes již neexistuje. Zobrazuje Staré Město s židovským ghettem, Malou Stranu bez petřínského svahu a Pražský hrad a Hradčany bez Pohořelce a části Nového Světa. Model je zhotoven z papírové lepenky s použitím dřevěných prvků, které tvoří zejména konstrukce domů a komíny.

Osudy modelu po Langweilově smrti.

Na základě prosebného dopisu Langweilovy vdovy model zakoupil pro Vlastenecké museum v Praze, tehdy jedinou českou muzejní instituci, v roce 1840 císař Ferdinand V. Poprvé po Langweilově smrti byl model zpřístupněn veřejnosti v roce 1862 na Staroměstské radnici. V roce 1891 byl vystavován během Zemské jubilejní výstavy. Po jejím skončení byl až do roku 1905 součástí sbírek Lapidária Národního muzea na pražském Výstavišti, kde byl ještě vystaven první expozici Václava Fabiána. Po druhé světové válce přešel do správy Muzea hlavního města Prahy. V letech 1962 až 1970 procházel restaurací pod vedením akademického malíře Jiřího Boudy. Od roku 1970 byl vystaven v prosklené vitríně. Ta byla v roce 1999 nahrazena novou prachotěsnou vitrínou, která zaručovala žádoucí mikroklima. V roce 2007 byl umístěn do nové vitríny, která umožňuje návštěvníkům lepší pohled na model, také díky otočné kameře a novému osvětlení.

Digitalizace.

Koncem roku 2006 zahájil pražský magistrát ve spolupráci s Muzeem hlavního města Prahy projekt digitalizace Langweilova modelu. Veřejnou zakázku v hodnotě 12,5 milionu korun získala ve výběrovém řízení pražská firma Visual Connection. První fází bylo fotografování modelu s cílem pořídit kolem 250 000 snímků ve vysokém rozlišení. Nepřístupná zákoutí se snímala pomocí lékařské kamery. 3D stereo kino v kinosále v suterénu Muzea hlavního města Prahy nabízí ke zhlédnutí šestiminutový přelet nad virtuálním modelem, a zhruba čtyřminutový segment průletu nad židovským městem je ke zhlédnutí v rámci expozice Židovského muzea v Maiselově synagoze na Josefově.

Langweilův model Prahy je papírový model historického centra Prahy, který vytvořil v letech 1826–1837 zaměstnanec univerzitní knihovny Antonín Langweil (1791–1837).

Langweil's Model of Prague is a realistic paper model of Prague dating from 1826–1837 and named after its creator Antonín Langweil. Due to Langweil's early death, the model remained unfinished. It covers an area of 20 m and shows more than 2,000 buildings in the historic heart of Prague in fine detail; approximately half of them do not exist anymore, largely due to an extensive urban sanitation project that included a planned demolition of large portions of the city's Old, New and Jewish towns between 1896 and 1943. The Langweil Model is thus the only existing depiction of the entire Prague Ghetto in its pre-1890s appearance. It is also a worldwide unique authentic witness of the appearance of a city in the first half of the 19th century.


Původ.

Původ skupiny lze najít ve studentském hnutí v západním Německu na konci šedesátých let 20. století. Pokojné protesty se změnily v nepokoje 2. června 1967, když Muhammad Rezá Pahlaví, íránský šáh, navštívil Západní Berlín. Po dni prudkých protestů exilových Íránců podporovaných německými studenty, navštívil šáh Berlínskou operu, kde se shromáždili demonstranti. Během demonstrací u budovy opery byl německý student Benno Ohnesorg zastřelen policistou (a spolupracovníkem Stasi) Karl-Heinz Kurrasem. Tento čin byl kvalifikován jako nutná sebeobrana a Kurras byl osvobozen. Reakcí na tyto události byl vznik několika radikálních skupin jako Hnutí 2. června či skupiny okolo Andrease Baadera.  Andreas Baader, jeho přítelkyně Gudrun Ensslinová, dále Thorwald Proll a Horst Söhnlein z protestu proti válce ve Vietnamu spáchali 2. dubna 1968 dva bombové útoky na obchodní domy ve Frankfurtu nad Mohanem. Krátce nato byli zatčeni. Poté, co se odvolali, byli v listopadu 1969 propuštěni, rozsudek však byl potvrzen a skupina až na Söhnleina, který ji opustil, utekla do ciziny. Po pobytu ve Francii, Švýcarsku a Itálii se vrátili do Německa, kde na ně byl vydán zatykač. Baader a jeho kumpáni se přidali ke skupině vedené právníkem Mahlerem, ale 3. dubna 1970 byli dopadeni na západoberlínském hřbitově při předávce zbraní. Policejní akce skončila pouze dopadením Baadera, ostatní využili tmy a uprchli.

Vznik RAF.

Baadera často ve vězení navštěvovali právník Horst Mahler, sympatizující novinářka Ulrike Meinhofová a pod falešnou identitou i hledaná Gudrun Ensslinová, která využila padělané legitimace pracovnice advokátní komory na jméno Greta Weltemeier. Byl naplánován Baaderův útěk. Baader navštívil 14. května 1970 studovnu Institutu pro sociální otázky, kde na něj čekala Ulrike Meinhofová. Později se k ní přidaly Ingrid Schubertová a Irene Georgensová, která byla přítelkyní Ulrike. Rozhodující roli sehrál další terorista Hans-Jürgen Bäcker, kterému Schubertová otevřela, ačkoliv do studovny kvůli přítomnosti Baadera neměl mít nikdo přístup. Bäcker postřelil do břicha archiváře Georga Linkeho, za pomoci ostatních odzbrojil ostrahu a poté všichni včetně Baadera utekli oknem.  Útěkem Baadera z vězení vznikla první generace RAF někdy označovaná jako „Skupina Baader-Meinhofová“. Aby seznámili svět se svou existencí, využili známé francouzské novinářky Michéle Rayové, kterou pozvali do Berlína. Několik měsíců trénovali v Jordánsku u palestinské organizace Fatah a pak v letech 1970–1972 provedli sérii přepadení bank. V květnu 1972 zahájila RAF sérii bombových útoků, tzv. Květnovou ofenzívu :  V červnu 1972 pak byli krátce po sobě zatčeni zbývající členové tzv. První generace RAF Gudrun Ensslinová, Brigitte Mohnhauptová, Bernhard Braun a Ulrike Meinhofová.  Jednou z největších akcí RAF bylo přepadení západoněmeckého velvyslanectví ve Stockholmu 24. 4. 1975, kterého se zúčastnili jak členové RAF, tak i bývalí členové jiné levicové teroristické organizace, SPK . Teroristé požadovali propuštění zatčených osob ze skupiny Baader-Meinhofová. Obléhání velvyslanectví trvalo necelých dvanáct hodin a zahynuli při něm dva rukojmí a dva únosci . Členové skupiny Baader-Meinhofová byli odsouzeni v roce 1977. Meinhofová se v cele oběsila 9. května 1976, spekuluje se, že důvodem byly spory a konflikty s ostatními z RAF především s Gudrun Ensslinovou, sice méně slavnou, ale ve skutečnosti vůdčí postavou RAF. Objevily se však i pochybnosti, zda šlo o sebevraždu. Mezinárodní komise složená z aktivistů 15. prosince 1978 v Paříži vyslovila podezření, že na oprátku zhotovenou z útržků vězeňských ručníků Meinhofovou někdo pověsil už mrtvou. Podezřelých okolností bylo více, mezi jinými i výrok její sestry, která prohlásila, že Ulrika nikdy na sebevraždu nepomýšlela. Při návštěvě ve vězení prý sestře řekla: "Až uslyšíš, že jsem si vzala život, můžeš si být jista, že mě zavraždili."

Druhá generace.

Právě v souvislosti s procesem proti členům RAF zvýšila aktivitu druhá generace RAF, mezi které patřili mimo jiné Christian Klar, Brigitte Mohnhauptová, Knut Folkerts a Günter Sonnenberg. V září 1977 unesli Hannse-Martina Schleyera, prezidenta Německého svazu zaměstnavatelů (bývalého příslučníka jednotek SS, mj. spoluzodpovědného za arizaci protektorátního průmyslu), a požadovali propuštění vězněných členů RAF. Ve stejnou dobu skupina arabských teroristů pod velením "kapitána" Martyra Mahmuda (vlastním jménem Zohjar Júsuf Akaša) unesla Let Lufthansa 181 na cestě z Mallorky a jejich požadavkem také bylo propuštění členů RAF a navíc dvou členů Lidové fronty pro osvobození Palestiny. Požadavkům nebylo vyhověno a letadlo po dramatické cestě a zastřelení kapitána Jürgena Schumanna bylo na letišti v Mogadišu osvobozeno německou speciální jednotkou GSG 9. Následující den ráno byli ve svých celách nalezeni Andreas Baader, Gudrun Ensslinová a Jan-Carl Raspe mrtví, během noci spáchali dle oficiální verze sebevraždu. Unesený Schleyer byl zastřelen. Skupina pokračovala v útocích proti policejním a americkým vojenským cílům. Počátkem 80. let skupinu opustilo mnoho členů, kteří dostali novou identitu ve Východním Německu. Z hlavních osob byli v roce 1982 zatčeni Brigitte Mohnhauptová a Christian Klar.

Třetí generace.

Třetí generace RAF se v letech 1985–1993 zaměřila výhradně na atentáty, které byly podstatně jednodušší, než únosy a vydírání, přičemž mezi cíle teroru už nepatřili hlavní "představitelé německého kapitalismu a imperialismu", ale také osoby širší veřejnosti prakticky neznámé. Mezi jejich oběti patří průmyslník Ernst Zimmermann, člen představenstva Siemensu Karl-Heinz Beckurts a vedoucí odboru na ministerstvu zahraničí Gerold von Braunmühl. Obětí posledního úspěšného atentátu RAF se 1. dubna 1991 stal Detlev Karsten Rohwedder, ředitel státní organizace Treuhand zodpovědné za privatizaci východoněmeckých podniků. V březnu 1993 podnikla RAF bombový útok na stavbu nové věznice ve Weiterstadtu a krátce poté měli být na základě práce tajného agenta, který pronikl do RAF, zatčeni Birgit Hogefeldová a Wolfgang Grams. Grams při zatýkání zastřelil jednoho policistu a druhého postřelil. Grams se následně střelil do hlavy a následkům zranění posléze v nemocnici podlehl.  Podle faxu, zaslaného agentuře Reuters 20. dubna 1998, byla RAF rozpuštěna.

Frakce Rudé armády (německy Rote Armee Fraktion zkratkou RAF) byla západoněmecká ultralevicová teroristická skupina aktivní v letech 1970–1998. Sami se označovali jako komunistická městská partyzánská skupina. Skupinu založili v roce 1970 Andreas Baader, Gudrun Ensslinová, Horst Mahler, Ulrike Meinhofová, Irmgard Möllerová a další.

The Red Army Faction (RAF; , ), also known as the Baader–Meinhof Group or Baader–Meinhof Gang (, ), was a West German far-left militant organization founded in 1970. Key early figures included Andreas Baader, Gudrun Ensslin, Horst Mahler and Ulrike Meinhof, among others. Ulrike Meinhof was involved in Baader's escape from jail in 1970. The West German/German government as well as most Western media and literature considered the Red Army Faction to be a terrorist organization.  The Red Army Faction engaged in a series of bombings, assassinations, kidnappings, bank robberies and shoot-outs with police over the course of three decades. Their activity peaked in late 1977, which led to a national crisis that became known as the "German Autumn". The RAF has been held responsible for thirty-four deaths, including many secondary targets, such as chauffeurs and bodyguards, as well as many injuries throughout its almost thirty years of activity. Although better-known, the RAF conducted fewer attacks than the Revolutionary Cells, which is held responsible for 296 bomb attacks, arson and other attacks between 1973 and 1995.  Sometimes the group is talked about in terms of generations:  On 20 April 1998, an eight-page typewritten letter in German was faxed to the Reuters news agency, signed "RAF" with the submachine-gun red star, declaring that the group had dissolved. In 1999, after a robbery in Duisburg, evidence pointing to Ernst-Volker Staub and Daniela Klette was found, causing an official investigation into a re-founding.  In total, the RAF killed 34 people, and 27 members or supporters were killed.


Geografie.

Údolí má U profil vytvarovaný ledovcem z dob ledových, je asi 16 km dlouhé a dno je široké necelých 700 m, v „Pass of Glencoe“ se prudce zužuje na polovinu.

Vlastnictví.

Glen Coe bylo původně součástí majetku klanu Donaldů, ačkoliv ti se zánikem klanové struktury rozprodali většinu svých statků.  Většina údolí je nyní v majetku National Trust for Scotland, jehož informační centrum přibližuje jak přírodní, tak i historický význam údolí. Území bylo zakoupeno horolezcem a filantropem Percy Unna, který jej věnoval trustu za podmínky, že v údolí zůstane divoká příroda. Výstavba informačního centra vzbudila polemiku, neboť podle některých to bylo porušení pravidel Percy Unna. Původní středisko bylo později zavřeno a nové bylo zbudováno níže v údolí.  Poslední část Glen Coe, kterou vlastní MacDonaldové, je oblast kolem Invercoe. V roce 1894 ji Donald Alexander Smith koupil a postavil zde majestátní statek Mount Royal. V roce 2002 Alistair MacDonald z Glencoe na poslední chvíli odkoupil zbývající pozemky od potomků lorda Strathcona. Alistair obdržel od šesti dárců nekrytý úvěr a okamžitě založil Glencoe Heritage Trust, neziskovou organizaci, která má chránit dědictví v Glencoe.

Turisté a horolezci.

Glen Coe je velmi oblíbeným turistickým cílem, částečně díky dramatické krajině a historii, částečně kvůli poloze na hlavní silnici A82, ale také pro své turistické a horolezecké možnosti. Je proslavené úrovní a pestrostí zimního lezení a většina cest je relativně snadno dostupná od hlavní silnice.  Mnoho turistů přichází do Glen Coe po West Highland Way, vedoucí po staré vojenské cestě "Wade road" přes Rannoch Moor. Tato cesta přechází řeku Etive u hotelu Kingshouse. Odtud je to asi 2 km k hornímu konci údolí a potom asi 2 km do údolí. Cesta dále sestupuje po Devil's Staircase, prudkém, balvany posetém zářezu napříč údolím směrem ke Kinlochleven.  Na východní straně údolí Glen Etive, mimo vlastní Glen Coe, leží lyžařské středisko. Je používané především místními obyvateli. Dalšími zajímavými místy Glen Coe jsou „Studovna“ v „Pass of Glencoe“ a Ossianova jeskyně. V roce 1883 vztyčil klan MacDonaldů kříž „Iona“, který má připomínat členy klanu zabité během masakru v roce 1692. Malebné vodopády v Pass of Glencoe byly použity při natáčení filmu Monty Python a svatý grál. V údolí byly také natáčeny některé scény z filmu Harry Potter a vězeň z Azkabanu. Ve vesnici Glencoe je muzeum lidového umění.

Osídlení, možnosti ubytování.

Kromě několika roztroušených statků je jediným osídlením vesnice Glencoe, která leží na západním konci údolí blízko Invercoe, kde se řeka vlévá do zálivu Loch Leven. Asi 2 km západně na jižním břehu zálivu leží vesnice Ballachulish, v minulosti proslulá svým břidlicovým lomem, který je v provozu od roku 1760.  Proslulá hospoda "Clachaig Inn" s přilehlým kempem, mezi horolezci a turisty velmi oblíbená, leží v ohbí údolí asi 3 km od vesnice Glencoe. Hostel Scottish Youth Hostels Association leží u téže cesty asi 2 km od vesnice Glencoe. V údolí jsou 3 oficiální tábořiště.

Glen Coe je údolí (ve skotské gaelštině "Gleann Comhann, gleann" = údolí) v oblasti Skotské vysočiny. Je považováno za jedno z nejkrásnějších míst Skotska a je součástí národní přírodní oblasti Ben Nevis a Glen Coe.  Jméno Glen Coe je často mylně překládáno jako „údolí nářků“, možná díky strmým horám, které zastiňují dno údolí před sluncem. Je to jméno obzvláště vhodné pro nechvalně známý Masakr v Glencoe, který zde proběhl koncem 17. století. Úzké údolí má dramaticky pochmurnou vznešenost a je na obou stranách sevřeno divokými a strmými horami. Směrem k Invercoe se krajina stává méně divokou.

Glen Coe (, ) is a glen of volcanic origins, in the Highlands of Scotland. It lies in the north of the county of Argyll, close to the border with the historic province of Lochaber, within the modern council area of Highland. The scenic beauty of the glen has led to its inclusion in the Ben Nevis and Glen Coe National Scenic Area, one of 40 such areas in Scotland. A review of the national scenic areas by Scottish Natural Heritage in 2010 made reference to the "soaring, dramatic splendour of Glen Coe", and "the suddenness of the transition between high mountain pass and the lightly wooded strath" in the lower glen. It also described the journey through the glen on the main A82 road as "one of the classic Highland journeys". The main settlement is the village of Glencoe located at the foot of the glen. The glen is regarded as the home of Scottish mountaineering and is popular with hillwalkers and climbers.  On the 13 February 1692, in the aftermath of the Jacobite uprising of 1689, an incident known as the Massacre of Glencoe took place in the glen. Thirty-eight men from Clan MacDonald of Glencoe were killed by government forces who were billeted with them on the grounds that they had not been prompt in pledging allegiance to the new monarchs, William II and Mary II.  The Glen is named after the River Coe which runs through it. The name of the river may predate the Gaelic language as its meaning is not known although it is possible that the name stems from an individual personal name, Comhan (genitive Comhain).


Děj.

Následující děj vychází z převyprávění románu J. V. Plevou z roku 1956, rozdíly oproti původní Defoeově verzi jsou vyznačeny kurzívou:  Příběh se odehrává v 17. století. Děj začíná ve chvíli, kdy se do anglického Yorku přistěhuje obchodník jménem Kreutznauer. Angličané jeho jméno neumějí vyslovit, a tak si ho přejmenují na Crusoe. Ten se brzy ožení a má třetího syna, který dostane jméno Robinson.  Otec chce, aby Robinson vystudoval a stal se úředníkem, on však touží po kariéře námořníka. Chodí po krčmách a platí námořníkům pití za vyprávění historek z jejich cest. Když to zjistí jeho otec, vezme mu kapesné a nechá ho pracovat v rodinném obchodě. S Robinsonovým snem nesouhlasí, protože na moři mu zemřel nejstarší syn Jakub a druhý, Tomáš, padl v bitvě se Španěly ve Francii u Dunkerque.  Po čase si ale Robinson získá zpět otcovu přízeň a zastupuje ho dokonce na obchodní cestě v Hullu. Tam potká starého přítele ze školy, Martina, který mu nabídne, aby s ním a jeho otcem odjeli na lodi vezoucí obilí do Londýna. Neodolá a bez dovolení rodičů odplouvá. Zastihne je však bouře a loď se potápí. Všichni se však zachrání a dorazí do Londýna. Robinson se chce dostat domů do Yorku, ale dostavník tam z Londýna jede jen jednou týdně a před hodinou odjel. Má sice peníze na zaplacení ubytování, jenže všechno prohraje s námořníky ve hře s kostkami.  Potká ovšem kapitána Dubbleyho, který zaplatí jeho dluhy a ještě ho pozve na jeho loď. Vypráví mu o Guineji, kam má jeho loď namířeno. Robinson je vyprávěním uchvácen a odplouvá s ním. Tato loď je ale přepadena piráty a Robinson je zajat a prodán do otroctví. Pan Abd el Mámí, kterému slouží, si ho oblíbí, a proto ho nepodezřívá, že by mohl plánovat útěk. Toho Robinson využije a uteče s černošským chlapcem Xurym na portugalské lodi plující do Brazílie. "Zatímco v Plevově verzi portugalský koráb na cestě ztroskotá, Defoeův Robinson šťastně dopluje do Brazílie, zatímco Xury zůstává ve službě u kapitána. Robinson si pořídí pozemek a stává se farmářem, pěstuje především tabák. Posléze se svými přáteli nechá zlákat k účasti na otrokářské výpravě do západní Afriky, záhy po vyplutí však loď ztroskotá." Po ztroskotání se Robinson jako jediný přeživší ocitá na opuštěném ostrově, kde je nucen naučit se přežít.  Díky své houževnatosti, pracovitosti a tvrdohlavosti to zvládá. Obdělá si svůj kousek půdy, ochočí si kozy a papouška Andu, postaví si krb a i jinak svůj příbytek dále zdokonaluje. V čtvrtém roce života na ostrově uvidí Robinson ztroskotanou loď, na které přežil jen pes. Robinson psa pojmenuje Rek a z lodi si odnese mnoho předmětů a zbraní, mezi nimi také uniformu kapitána. Na břehu ostrova si Robinson ze suchého stromu vytvoří kalendář, na němž pomocí zářezů počítá dny, týdny a měsíce svého pobytu na ostrově.  Jednoho dne narazí na stopy v písku. Domnívá se, že patří lidojedům. O několik měsíců později na ostrov kanibalští indiáni skutečně připlouvají a vezou si své zajatce z jiného kmene, které chtějí sníst, protože věří, že se tím statečnost zajatců přenese na ně. Robinson vysvobodí jednu jejich oběť. Protože toho dne byl pátek, nazve zachráněného divocha Pátkem.  Pátek je velice učenlivý a brzy se naučí anglicky a evropským zvykům. Pátek Robinsonovi pomáhá s životem na ostrově. Robinson doufá, že po Pátkově zachránění se divoši na ostrov už neodváží, nicméně jednoho dne opět uvidí jejich čluny. Tentokrát jsou jejich oběti jeden Evropan a jeden indián. Robinson je s Pátkem zachrání. Vydávají se za posly boha ohně, o kterém kanibalští indiáni věří, že na tomto ostrově sídlí, a proto mají z ostrova strach a nebydlí na něm. V zachráněném indiánovi Pátek poznává svého otce, o kterém si dosud myslel, že zemřel v bitvě, ve které Pátka zajali. Evropan se Robinsonovi představí jako Fernando Lopez, Španěl a křesťan. Ukazuje se, že patří do posádky právě té lodi, která ztroskotala před několika lety u Robinsonova ostrova.  Fernando Robinsonovi poví, že u Pátkova kmene se nachází ještě pět jeho druhů a vyplouvá s Pátkovým otcem zpět, aby je přivedl. Vrátit se mají za osm dní, ale ani po deseti dnech se stále nevrací. Dvanáctého dne Pátek zahlédne na moři člun a myslí si, že je to Fernando. Ukáže se ovšem, že ve člunu se nacházejí piráti, kteří vezou své zajatce na ostrov, aby je tu nechali svému osudu. Robinson a Pátek zajatce dohoní právě ve chvíli, když odcházeli pryč od pirátů do nitra ostrova, představí se jim a nabídne jim pomoc. Zajatci se na oplátku představí jako kapitán Brown, kormidelník Aubrey a obchodní společník pan Woodling.  Kapitán Robinsonovi vypráví, že polovina jeho posádky zemřela a on musel posádku doplnit. Bohužel se nově najatí námořníci záhy vzbouřili a strhli s sebou i bývalou posádku. Vzbouřenci zamýšleli kapitána vysadit na pustém ostrově, doplnit potraviny a věnovat se s lodí pirátství. Když se to Robinson dozvěděl, zajal námořníky, kteří připluli se zajatci, a poté i ty, kteří jim připluli na pomoc. Robinson si oblékne uniformu kapitána, kterou kdysi získal ve ztroskotané lodi a vydává se za guvernéra ostrova, čímž si získá respekt i u části vzbouřenců, kteří pomohou kapitánovi ve znovudobytí lodi. V krvavém střetu pak kapitán Brown se svými věrnými zvítězí a zajaté vzbouřence zanechají na ostrově, kde mají možnost přežít a napravit se. "Pleva ovšem neuvádí, že kapitán Brown si vzporu posádky do značné míry zasloužil, on a kormidelník byli velmi přísní, často námořníky trestali a nestarali se o jejich potřeby."  Po několika dnech konečně připlouvá Fernando se svými pěti druhy, ale také se zprávou, že Pátkův otec těsně po jejich příjezdu onemocněl, a tak zůstali na ostrově a pečovali o něj dokud nezemřel. Tato zpráva Pátka velmi zarmoutila, ale také posílila jeho rozhodnutí odjet s Robinsonem do Anglie. Robinson s sebou do Anglie vzal nejen Pátka, ale také svého papouška Andu "a v Plevově verzi i psa Reka, který ovšem v originále zemře dřív než Robinson ostrov opustí". Ostrov, na kterém Robinson strávil deset let, "v originále ovšem celých 28 let", pojmenovali ostrovem Robinsona Crusoe. V originále se ještě hovoří o cestě přes Španělsko, v Pyrenejích je dostavník přepaden vlky, jejichž útok Robinson a především Pátek statečně odrazí. V Yorku Robinson navštívil nejprve svého strýce, který ho poté zavedl k jeho matce, otec však před dvěma lety zemřel. Oba měli ze svého shledání velkou radost. Robinson a Pátek se pak v Anglii usadili a založili spolu obchodní dům Crusoe & Pátek.

Rozbor díla.

Kniha se řadí do období anglického osvícenství. Lze v ní objevit mnohé osvícenecké prvky, například: Robinson se snaží civilizovat ostrov, přetvořit jej k obrazu svému, stejně tak činí s Pátkem. Vše, co se kolem něj děje, vysvětluje pomocí rozumu (racionalismus je hlavní myšlenkou osvícenství). Pokud Robinson učiní nějakou chybu, nepřičítá ji ničemu jinému než sobě a hledá nová řešení. To je další osvícenecká myšlenka: člověk je schopen poznat a zvládnout cokoli, to vše díky rozumu.  Kniha je mystifikací. Snaží se nám už v úvodu namluvit, že se jedná o příběh pravdivý. Užívá k tomu i detailních popisů v průběhu knihy. Mystifikace je v tomto období velmi častá, souvisí s důležitostí pravdy v celém myšlenkovém směru (pravda je nejvyšší metou).  V knize Gilberta Keitha Chestertona "Ortodoxie" se autor na knihu "Robinson Crusoe" odvolává a přiznává, že jej ovlivnila v mládí. Ukazuje podle něj, jak se všední věci stávají romantickými tím, že nejsou samozřejmé (v této knize tak, že jsou zachráněny po potopení lodi. Podle něj Defoe oslavuje poezii omezení, za nejlepší část knihy považuje seznam věcí zachráněných z lodi).

České překlady a adaptace.

Česky vyšla kniha Robinson Crusoe ve více než 100 vydáních, poprvé v roce 1797. Téměř po celé 19. století se však jednalo o překlady a úpravy německých adaptací, které se v mnohém od původní anglické předlohy odlišovaly, a navíc byl dlouho překládán a převypravován jen první díl Defoeova třídílného románu.  První důvěryhodný český překlad z angličtiny vyšel až v roce 1894 (pouze první díl, přeložili Antonín Mojžíš a Jaroslav Svákovský). Dalším rozšířeným českým překladem byla verze Alberta Vyskočila (první vydání 1920) doplněná o překlad druhého dílu od Timothea Vodičky (společně poprvé vydáno 1933, znovu 1975 a 1986 s ilustracemi Adolfa Borna).  Největšího počtu vydání (celkem patnácti do roku 1998) se dočkalo na dětské čtenáře zacílené převyprávění Josefa Věromíra Plevy, který podstatně upravil některé části knihy. Například dobu pobytu o samotě zkrátil z dvaceti osmi na deset let, jelikož při delším pobytu na pustém ostrově by Robinson musel zešílet. Rovněž se při návratu Robinson shledává s matkou, o které Pleva předpokládal, že byla poměrně mladá a mohla se dožít návratu svého syna. O Robinsonově obchodu s otroky Pleva nemluví a nepíše, protože podle jeho překladu byl Robinson velmi civilizovaným a humánním moderním člověkem, který neuznával otroctví a věřil v rovnost mezi lidmi. V této adaptaci se také nesetkáme s tím, jak Robinson podniká v Brazílii pěstováním tabáku. Dále se v ní neobjevují Robinsonovy dlouhé vnitřní monology o Bohu a Štěstěně. Celkově je Plevova verze, ilustrována Zdeňkem Burianem, poznamenána dobou svého vzniku (poprvé byla vydána roku 1956).  Roku 2005 vyšla nová česká adaptace románu od Františka Novotného, kde se postava Robinsona blíží více původnímu Defoeovu záměru. Novotný také posiluje ukotvení příběhu v historických souvislostech, které Defoe ve své době neměl potřebu zmínit, a v textu využívá svých zkušeností kapitána námořní jachty.  Zatím poslední adaptace je z roku 2012 a jejím autorem je Vladimír Hulpach.  Třetí díl do češtiny dosud nebyl přeložen, nepočítáme-li stručný výtah v Hlinkově knize "Robinson Crusoe: Mýtus a skutečnost".

Život a zvláštní podivná dobrodružství Robinsona Crusoa, námořníka z Yorku (The Life and Strange Surprizing Adventures of Robinson Crusoe, of York) je kniha anglického autora Daniela Defoa, která byla poprvé vydána roku 1719. Kniha je považována za zakládající a klasické dílo subžánru robinzonáda.  Traduje se, že jako základ příběhu sloužilo Danielu Defoeovi vyprávění o skotském námořníkovi Alexandru Selkirkovi. Podle historiků však Selkirkův příběh byl jen jedním z inspiračních zdrojů, a ne nejvýznamnějším.  Selkirk byl roku 1704 na vlastní žádost vysazen z lodi. Ostrov v Tichém oceáně, na kterém prožil čtyři roky a čtyři měsíce, než byl náhodou nalezen a dopraven zpět do Anglie, dnes nese jméno Ostrov Robinsona Crusoe, patří státu Chile a má poměrně chladné klima, takže se na jeho pobřeží vyskytují lachtani a tučňáci. Oproti tomu Defoeův Robinson Crusoe ztroskotá při pobřeží Brazílie, jeho ostrov leží v Atlantiku a má tropické klima (žijí na něm papoušci, rostou tropické ovocné stromy). Kanibalové, kteří v románu vystupují, mají předobraz v indiánských kmenech Karibů z Malých Antil a Tupinambů z pobřeží Brazílie, jejichž kanibalské obřady popsali v 16. a 17. stol. očití svědkové, např. Němec Hans Staden nebo francouzský misionář Jean de Léry.  Po velikém úspěchu románu napsal Defoe ještě roku 1719 druhý díl "The Farther Adventures of Robinson Crusoe" (Další dobrodružství Robinsona Crusoe), ve kterém se Robinson stává moralizujícím obchodníkem a zavítá do Číny. Alegorický vztah hrdinova příběhu k osudu celého lidstva pak navozují volně připojené "Serious Reflections of Robinson Crusoe" (1720, Vážná přemýšlení o Robinsonovi Crusoe).

Robinson Crusoe () is a novel by Daniel Defoe, first published on 25 April 1719. The first edition credited the work's protagonist Robinson Crusoe as its author, leading many readers to believe he was a real person and the book a travelogue of true incidents.  Epistolary, confessional, and didactic in form, the book is presented as an autobiography of the title character (whose birth name is Robinson Kreutznaer)—a castaway who spends 28 years on a remote tropical desert island near the coasts of Venezuela and Trinidad, encountering cannibals, captives, and mutineers, before ultimately being rescued. The story has been thought to be based on the life of Alexander Selkirk, a Scottish castaway who lived for four years on a Pacific island called "Más a Tierra", now part of Chile, which was renamed Robinson Crusoe Island in 1966.  Despite its simple narrative style, "Robinson Crusoe" was well received in the literary world and is often credited as marking the beginning of realistic fiction as a literary genre. It is generally seen as a contender for the first English novel. Before the end of 1719, the book had already run through four editions, and it has gone on to become one of the most widely published books in history, spawning so many imitations, not only in literature but also in film, television and radio, that its name is used to define a genre, the Robinsonade.


Vývoj tanku.

Práce na konstrukci tanku začaly již před rokem 1932. Po ověřovací sérii prvních šesti tanků byla roku 1933 zahájena jejich sériová výroba. Jednotky československé armády obdržely první stroje na jaře roku 1934. První tanky byly vyzbrojeny pouze dvojicí kulometů ZB vz. 26. Ty se účastnily vojenských manévrů, které měly prověřit jejich technickou kvalitu. I přes některé nedostatky byly tanky přijaty oficiálně do služby v červenci roku 1935 jako LT vz. 34. Série objednaných tanků byla dokončena počátkem roku 1936.  Tank LT vz. 34 byl poháněn vodou chlazeným čtyřválcem o síle 46 kW. Podvozek sestával na každé straně z osmi pojezdových kol s gumovými obručemi, vodícího kola vzadu a hnacího kola vpředu, přičemž dvě dvojice pojezdových kol tvořily rám. Stroj byl obrněn pancéřovými deskami, které byly přinýtované na ocelové profily. Ve věži byl jeden kanón ráže 37 mm se spřaženým kulometem ráže 7,92 mm. Druhý kulomet byl uložen uprostřed předního pancíře korby v kulové lafetě. Všechny zbraně byly zaměřovány pomocí záměrných dalekohledů. Radista obsluhoval radiostanici vz. 35.

Užití.

Největší slabinou tanku byl 15 mm pancíř, což se stalo tanku LT vz. 34 osudným. Armáda začala užívat tank LT-35, přičemž měl LT vz. 34 sloužit jako průzkumný. Jak se však ukázalo, LT vz. 34 byl pro tyto účely pomalý. Po obsazení českého pohraničí Němci roku 1938 nabídla československá armáda všechny tanky k prodeji, avšak nenašla žádného kupce. Po okupaci Čech a Moravy a vzniku Slovenského státu zůstalo v tzv. Protektorátu 23 kusů a na Slovensku 27 kusů těchto tanků. Němci neměli o tyto zastaralé stroje zájem, a tak byly sešrotovány. Na Slovensku však byly užívány až do roku 1944, kdy se účastnily bojů ve Slovenském národním povstání.

Tank LT vz. 34 byl prvním ryze československým tankem. Jeho výrobu zajišťovala česká firma ČKD. Nahradil francouzské tanky Renault FT-17, které byly jako první užívané v prvorepublikové československé armádě.

The LT vz. 34, formally designated as Lehký tank vzor 34 ("Light Tank Mark 34") was a Czechoslovak-designed light tank used mainly by Slovakia during World War II. Its suspension was based on that of the Carden-Loyd tankette, of which the Czechs had purchased three, plus a manufacturing license, in 1930. Dissatisfied with the prototypes of the Tančík vz. 33 tankette, the Czech Army decided that it would be easier to design a light tank from scratch rather than modify a tankette's chassis to carry a fully rotating armored turret. 50 were built, the last of which was delivered during 1936, of which the Germans captured 22 - including the prototype, when they occupied Bohemia-Moravia in March 1939, but they promptly scrapped them. The Slovaks seized the remaining 27 when they declared independence from Czechoslovakia at the same time. In Slovak service it only saw combat during the Slovak National Uprising.


Děj.

Emil Frida se narodil 17. února 1853 v Lounech. Dětství strávil u strýce faráře v Ovčárech u Kolína. V deseti letech odjíždí s rodiči do Prahy na piaristické gymnázium. Pak se Fridovi přestěhovali do Domažlic, ale Emil gymnázium dokončil až v Klatovech. Jako šestnáctiletý otiskl své básně v katolickém časopisu. Další básně mu otiskli ve Světozoru pod pseudonymem Jaroslav Vrchlický.  První žena se jmenovala Kateřina Martínková a byla sestrou jeho spolužáka. Bylo mu sedmnáct a on se poprvé zamiloval. Po maturitě se Vrchlický vrací do Prahy a s Kateřinou si dopisuje. Nakonec jejich dopisování ustalo.  Další ženou v jeho životě byla Marie Potěšilová, dcera matčiny sestřenice. Bylo to v roce 1874, ale byl to nešťastný rok. Zemřel jeho otec a také jeho nejlepší přítel Vítězslav Hálek. Vrchlický zatoužil odjet do Itálie jako vychovatel. V Itálii je nešťastný, touží zase po domově, ale při životě ho drží láska k Marii, ale i ta pohasla. Marie se provdala za bohatého muže.  Charlotta P. je také vychovatelka. Byla to třicetiletá žena s okouzlující postavou a Vrchlický se zamiloval, ale stesk po domově byl silnější než láska a on odjíždí zpátky do Čech, aby se mohl mimo jiné také setkat se sestrou Karolíny Světlé, s paní Sofií Podlipskou, se kterou si po celou dobu v Itálii dopisoval. Skrz listy dopisů se do této ženy o dvacet let starší zamiloval a ona do něho. Ale Sofie je zralá žena, a tak celou dobu, kdy se s Vrchlickým stýkala, připravovala svatební cestičku pro svou dceru Ludmilu Podlipskou. A opravdu. 4. srpna 1879 se Ludmila a Vrchlický vzali. Miloval Ludmilu celou svou bytostí, psal jí své verše, hodně spolu cestovali. Po pěti letech, v roce 1883, se jim narodila dcera Milada. Ale už v tomto roce začaly drobné nesváry v domácnosti Vrchlických. Po třinácti letech manželství se Vrchlický dovídá, že mu žena byla nevěrná s jeho nejlepším přítelem, hercem Jakubem Seifertem a že dcera Eva a syn Jaroslav nejsou jeho. Vrchlický ale od ženy neodešel.  Tohle nešťastné období je poznamenáno i v jeho tvorbě. Pak ale potkává Karlu Bezdíčkovou, rodinnou přítelkyni, která mu pomáhá s překlady polských básníků. Té také věnoval jednu ze svých nejznámějších básní Za trochu lásky…  Literární svět se změnil. Vrchlický byl velice kritizován svými současníky, kteří nemohli pochopit jeho verše. Nikdo ho nedovedl pochopit tak jako Karla, ale i ona ho opustila. Odjela s manželem na Šumavu.  Vinou blížícího se stáří býval Vrchlický často nemocný. Pookřál teprve tehdy, když navštěvoval Marii Volfovou, ke které utíkal, když u Vrchlických byla dusná atmosféra. Marie ho často nabádala, aby si odpočinul, a on to sliboval, přesto psal dál.  Vrchlický mimo jiné také přednášel. A na jedné takové přednášce potkává mladou překladatelku Justýnu Vondroušovou. Spolu s ní přišel smích a radost. Justýna však v duchu toužila, aby se Vrchlický rozvedl a žil s ní. Teprve teď si Vrchlický uvědomuje, že není možné žít s někým, kdo je o sedmnáct let mladší. Justýna si ale stojí na svém, teprve později se její city utiší.  Jenže stáří se nezadržitelně blížilo. 15. prosince 1908 ho postihla mozková mrtvice. Od té doby se nevzpamatoval. Nemohl číst, nemohl psát. Na podzim roku 1911 se jeho stav nečekaně zlepšil, ale smrt ho zastihla až o rok později 9. září 1912. S Vrchlickým se přišli rozloučit S. K. Neumann, Josef Hora a Viktor Dyk. Básník nové generace František Halas řekl: „…je nejvyšším vrcholem básnické vlny svých let…Je nezměřitelný jedním srdcem a jednou duší…“

Za trochu lásky … je román o Jaroslavu Vrchlickém jako o básníkovi a muži a o osudech žen, které prošly jeho životem. Autor románu František Kožík věnoval námětu své knihy obzvláštní pozornost.

Za trochu lásky... is a Czech novel, written by František Kožík and published in 1997. The story revolves around the life and relationships of 19th-century poet and playwright, Jaroslav Vrchlický.  The book's title ("For a little love...") is taken from one of Vrchlický's poems.


Život.

Jüttner byl původem slezský Němec, vystudoval gymnázium v Bílé Vodě u Javorníka a roku 1793 vstoupil do rakouské armády ke svobodníkům, se kterými v letech 1794–95 bojoval proti Francii. V následujícím roce přestoupil k dělostřelectvu, se kterým v letech 1799–1800 přebýval v bavorském Ingolstadtu, kde měl možnost absolvovat matematické a fyzikální přednášky na tamní jezuitské univerzitě.  Od roku 1801 Jüttner působil jako učitel na matematické škole I. dělostřeleckého pluku v Praze, od roku 1808 byl ředitelem této školy. V roce 1807 byl povýšen na poručíka, 1813 na nadporučíka. V roce 1814 bojoval proti Francouzům v Ženevě, poté opět v červnu 1815 v Mohuči, kde i po uzavření míru zůstal až do 1. dubna 1818, a mezitím získal hodnost kapitána. Po návratu do Prahy byl v roce 1820 povýšen na setníka, 1830 na majora, 1835 získal hodnost podplukovníka, 1840 plukovníka, roku 1842 se stal velitelem sboru bombardérského a v roce 1848, nedlouho před svou smrtí, generálmajorem. Byl pohřben na Vojenském hřbitově na Hradčanech.

Dílo.

Již v roce 1803 byl Jüttner účastníkem astronomického zaměřování souřadnic tehdejší Tychonovy hvězdárny na Hradčanech, vedeného královským astronomem Martinem Davidem. K tomu účelu změřil základnu na Letné v délce 355 vídeňských sáhů (cca 674 metrů). Tu využil i v roce 1811, kdy začal tvořit trigonometrickou síť pokrývající Prahu.  V únoru 1812 přikázal císař František I. nejvyššímu purkrabímu Františku Antonínovi Kolovratovi-Libštejnskému vytvořit plán Prahy. Jüttner zaměřování dokončil v roce 1815, další rok zabralo provádění rytin a německé popisky objektů a jejich číselné označení, které byly hotovy roku 1816. Úplný plán - včetně pražského opevnění-, byl z vojenských strategických důvodů tajný. Proto vznikla ještě druhá, civilní verze plánu bez opevnění.  Pro grafické provedení v mědirytině byl vybrán pražský grafik Josef Alois Drda, písmo ryl František Alois Mussil. Roku 1818 se F. A. Kolovrat postaral, aby vydání plánu velkosériovým tiskem v Praze iniciovalo a zveřejnilo nově založené Zemské museum, jehož byl spoluzakladatelem. Plán vyšel ve formě velkoarchové mědirytiny pod názvem "Grundriß der königlichen Hauptstadt Prag" v měřítku 500 vídeňských sáhů (60 sáhů = 1 palec).  S dílem související vědecký materiál Jüttner vydal v roce 1823 ve spisech Královské české společnosti nauk (III., svazek 8) pod názvem "Trigonometrische Vermessungen der königlichen Hauptstaat Prag und ihrer Umgebungen von Jahr 1804 bis 1812."  Jüttnerovo další kartografické dílo se věnovalo tvorbě glóbů znázorňujících jak zemský povrch, tak nebeskou klenbu. V roce 1824 na toto téma vydal "Anweisung zum Gebrauche der Erdkugel" a poté "Anweisung zum Gebrauche der Himmelskugel". Pojednání na dané téma, nazvané "Theoretische und praktische Anleitung zur Verzeichnung der Netze für Erd-, Himmels- und Ringkugeln, zur Erzeugung der Kugeln, zum Aufziehen der Netze auf dieselben und zur gänzlichen Vollendung der Globen", uveřejnil ve spisech Královské české společnosti nauk (IV., svazek 4).  V roce 1828 vyrobil armilární sféru znázorňující geocentrický i heliocentrický model. K přístroji a jeho použití vytvořil pojednání "Anweisung zum Gebrauche dieser Ringkugel (Armillar-Sphäre)".  Vrcholem jeho kartografického díla byl velký glóbus vypracovaný v letech 1832–1838.

Plán Prahy.

Jeho přesný plán Prahy byl vytvořen v měřítku 1:4320, výškopis je zobrazen šrafurou. Výsledná mapa byla vytištěna v černobílé i kolorované verzi, přičemž v ní byly provedeny úmyslné změny zobrazení městských opevnění: obecně bylo opevnění vykresleno zjednodušeně, místy vynecháno, někde přímo zobrazeno chybně.  Původně Jüttner plánoval do mapy zahrnout i dvoumílové okolí Prahy (a připravoval k tomu potřebnou trigonometrickou síť), jeho mapa však končí těsně za hranicí města. (Okolí Prahy později v měřítku 1:19 200 zmapoval pravděpodobně jeho spolupracovník František Alois Musil.)  Jüttnerův plán používal v letech 1826–1837 Antonín Langweil při tvorbě svého modelu Prahy.

Ocenění.

Za své vědecké dílo byl v roce 1829 přijat za člena Vlastivědné hospodářské společnosti, roku 1832 Královské české společnosti nauk a roku 1840 Národního muzea v Praze. V roce 1846 mu byl udělen ruský řád svaté Anny II. třídy.

Josef Jüttner (12. září 1775 Bernartice – 27. dubna 1848 Praha) byl kartograf, generálmajor rakouské armády. Byl tvůrcem prvního plánu Prahy vytvořeného na geodetickém základu.

Josef Jüttner (12 September 1775, Bernartice – 27 April 1848, Prague) was a cartographer and Austrian army general, author of the first exact map of Prague based on geodetic measurement.


Život.

Karel Robert byl jediný syn neapolského prince Karla Martela a Klemencie, dcery římskoněmeckého krále Rudolfa I. Karel Martel po vraždě uherského krále Ladislava Kumána roku 1290 vznesl nárok na uherskou korunu. Za podpory části uherské šlechty se stal titulárním uherským králem. Vzhledem k vratké politické situaci na domácí půdě se do Uher nevydal a skutečná koruna nakonec připadla Ondřejovi. Ondřejova vláda orientovaná na spojenectví s Habsburky nebyla po chuti části domácích magnátů.  Mezitím Karel Robert zcela osiřel a nespokojení magnáti, především rody Šubić, Frankapan, Babonić začaly otevřeně podporovat jeho kandidaturu. Roku 1300 se Karel Robert ukázal v Uhrách, Ondřej zřejmě doufal, že spor urovná diplomatickou cestou. 14. ledna 1301 Ondřej zemřel a jím po meči vymřela dynastie Arpádovců. Za jeho nástupce zvolila šlechta syna českého krále, snoubence Ondřejovy dcery Alžběty, Václava III., kterého uherští magnáti za tučných úplatků v podobě českého stříbra a přislíbených hodností 27. srpna 1301 nechali korunovat uherským králem a který v Uhersku vládl pod jménem "Ladislav V."  Václav fakticky držel i přes protesty kurie svatoštěpánskou korunu až do října 1305, kdy se jí vzdal ve prospěch bavorského bratrance Oty III.  Karla Roberta uherský sněm uznal za krále v roce 1307, nakonec s podporou papeže uherský trůn definitivně získal v roce 1308. V roce 1312 porazil odbojné velmože, jimž pomáhal Matúš Čák Trenčanský, v bitvě u Rozhanovic. V roce 1321 po smrti Matúša Čáka Trenčanského sjednotil celé Uhry. V roce 1322 uzavřel spojenectví s českým králem Janem Lucemburským proti Habsburkům. V roce 1326 založil Řád svatého Jiří. Povzbuzoval obchod v Uhrách, zvedl daně kvůli zabezpečení armády. Jako uherský král zavedl nutné reformy, dal razit nové mince a jeho dvůr se proslavil pro Evropě jako škola rytířství. Jeho největším úspěchem byla unie Uher a Polska v obraně proti českým králům a Habsburkům.  Svému dědici Ludvíkovi zajistil také polskou korunu, uzavřel s Kazimírem Velikým dohodu, jíž se roku 1339 zavázal, že v případě své bezdětnosti odkáže trůn svému synovci, Karlovu synovi. Polským králem se v roce 1370 stal syn Karla Roberta a Kazimírovy sestry Alžběty, uherský král Ludvík I. Veliký.  Karel Robert zemřel v létě 1342 a byl pohřben v katedrále ve Stoličném Bělehradu.

Karel Robert z Anjou ( "Károly Róbert", "Charles Robert d'Anjou", "Carlo Roberto d'Angiò", 1288/1291, Neapol – 16. července 1342, Visegrád) byl uherský král z dynastie Anjou.

Charles I, also known as Charles Robert (; ; ; 128816 July 1342) was King of Hungary and Croatia from 1308 to his death. He was a member of the Capetian House of Anjou and the only son of Charles Martel, Prince of Salerno. His father was the eldest son of Charles II of Naples and Mary of Hungary. She laid claim to Hungary after her brother, Ladislaus IV of Hungary, died in 1290, but the Hungarian prelates and lords elected her cousin, Andrew III, king. Instead of abandoning her claim to Hungary, she transferred it to her son, Charles Martel, and after his death in 1295, to her grandson, Charles. On the other hand, her husband, Charles II of Naples, made their third son, Robert, heir to the Kingdom of Naples, thus disinheriting Charles.  Charles came to the Kingdom of Hungary upon the invitation of an influential Croatian lord, Paul Šubić, in August 1300. Andrew III died on 14 January 1301, and within four months Charles was crowned king, but with a provisional crown instead of the Holy Crown of Hungary. Most Hungarian noblemen refused to yield to him and elected Wenceslaus of Bohemia king. Charles withdrew to the southern regions of the kingdom. Pope Boniface VIII acknowledged Charles as the lawful king in 1303, but Charles was unable to strengthen his position against his opponent. Wenceslaus abdicated in favor of Otto of Bavaria in 1305. Because it had no central government, the Kingdom of Hungary had disintegrated into a dozen provinces, each headed by a powerful nobleman, or oligarch. One of those oligarchs, Ladislaus III Kán, captured and imprisoned Otto of Bavaria in 1307. Charles was elected king in Pest on 27 November 1308, but his rule remained nominal in most parts of his kingdom even after he was crowned with the Holy Crown on 27 August 1310.