Vznik a vývoj.

V polovině 50. let 20. století bylo jasné, že tanky T-55 bude třeba nahradit modernější konstrukcí. Tuto potřebu urychlily snahy Francie a NSR v produkci vlastní tankové konstrukce, která později vyústila do tanku Leopard 1. Ve stejné době se objevilo nebezpečí v důsledku příchodu západních tanků M60 Patton a Centurion. Především nový 105mm kanón tanku Centurion vzbuzoval v sovětských ozbrojených složkách velké obavy.  Modernizací T-55 byl pověřen OKB-520 v Nižním Tagilu, který připravil nový prototyp tanku označeného jako Objekt 165 se 100mm (později označovaný jako T-62A) a Objekt 166 se 115mm kanónem. Stroj měl hmotnost 37,5 t a čtyřčlennou posádku (řidič, velitel, střelec, nabíječ). Od T-55 se lišil prodlouženým trupem a větší věží, do které se vešel nový 115mm kanón U-STS s hladkým vývrtem a stabilizací. Byl to první sériově vyráběný tank s kanónem s hladkým vývrtem a také první sovětský tank vyzbrojený hladce vrtaným kanónem. Mezi lety 1961 a 1975 vyrobili v Uralvagonzavodu ne méně než 20 000 ks tanků T-62.  Později byl nahrazen výrazně modernější konstrukcí T-64.

Nasazení.

Celkově se tank neosvědčil, byl těžko ovladatelný a málo odolný, představoval jen nepatrné zlepšení oproti svým předchůdcům. Většina států Varšavské smlouvy si tedy ponechala stroje T-54/55, i kvůli vysoké ceně T-62. V sovětské armádě tank sloužil od roku 1961 a během války v Afghánistánu představoval hlavní tank sovětských jednotek. Během Irácko-íránské války si irácké T-62 vedly poměrně dobře. Spolu s T-54/55 se na počátku r. 1981 zúčastnily největší tankové bitvy této války, kdy (podle iráckých zdrojů) vyřadily 200 nepřátelských Chieftainů a Pattonů při ztrátě 50 vlastních strojů. Zbylé íránské tanky se stáhly.  Během Jomkipurské války představovaly egyptské a syrské T-62 zdatného soupeře izraelským tankům Patton a Centurion vyzbrojeným 105mm kanóny. T-62 lépe skórovaly v nočním boji. Sýrie přišla o stovky těchto tanků, které Izrael zařadil do své výzbroje pod označením Tiran-3. Později bylo okolo 120 z nich modernizováno a přeznačeno na Tiran-6.  Izrael několik ukořistěných T-62 poslal americké armádě a západoněmeckému Bundeswehru. Ty byly otestovány, což pomohlo při vývoji účinnější protitankové munice a 120mm kanónu tanku Leopard 2.

Varianty.

T-62 model 1961 (Objekt 166).

Základní verze tanku vyvinutá v roce 1961 a ve výrobě od roku 1962 vyvinutá z tanku T-55. Oproti svému předchůdci byl tank vyzbrojen kanónem s hladkým vývrtem hlavně ráže 115 mm U-5TS. T-62 je prvním tankem na světě, který disponuje dělem s hladkým vývrtem hlavně. Věž měla větší průměr, kanón automaticky vyhazoval nábojnice pomocí dvířek, která se nacházela na zadní straně věže. Korba byla o 386 mm delší a 27 mm vyšší než u T-55.

T-62A (objekt 165).

Tank T-62 vyzbrojený 100 mm kanónem D-54TS, vyvíjen současně s T-62 a do výzbroje zařazen v roce 1961. Pouze malá série, celkem bylo vyrobeno 25 kusů této varianty.

T-62 model 1967 (Objekt 166).

Upravená verze T-62, sériově vyráběná od roku 1967, z krytu motorového prostoru odstraněny poklopy pro přístup k motoru.

T-62 model 1972 (Objekt 166).

Upravená verze T-62 vyráběna od roku 1972, poklop nabíječe vybaven držákem pro umístění protiletadlového kulometu DŠKM 38/46. Od roku 1975 jsou tanky vybavovány i laserovým dálkoměrem KTD-1 / KTD-2.

T-62K.

Velitelský tank vyráběný od roku 1964 do 1973. Doplněna radiostanice R-112 s anténami, tanková navigační aparatura TNA-2 a elektrocentrála AB-1-P / 230. Počet munice byl snížen na 36 nábojů, kvůli uvolnění prostoru pro komunikační vybavení.

T-62M (Objekt 166M).

Modernizace vyráběná od roku 1983. Modernizace spočívá ve zvýšení palebných možností a ochrany tanku. Tank je vybaven pasivním přídavným pancířem věže a korby, spolu s protiminovou ochranou dna. Stejně je zlepšená i protineutronová ochrana. Tank je vybaven systémem řízení palby "Volna" (laserový dálkoměr KTD-2, balistický počítač BV-62, zaměřovač TŠSM-41U) a systémem PTŘS 9K116-1 Šeksna. Zvýšenou hmotnost tanku kompenzuje výkonnější motor V-55U. Vozidla jsou vybavena protiletadlových kulometem DŠKM nebo NSVT.

T-62MK.

Modernizovaný velitelský tank na úroveň T-62M. Modernizace probíhaly v rámci GO v opravárenských podnicích Sovětské armády.

T-62M-1 (Objekt 166M-1).

Modernizované tanky od roku 1983. Modernizace spočívá ve zvýšení palebných možností a ochrany tanku. Tank je vybaven pasivním přídavným pancířem věže a korby, spolu s protimínovou ochranou dna. Je stejně je zlepšená protineutronová ochrana. Tank je vybaven systémem řízení palby "Volna" (laserový dálkoměr KTD-2, balistický počítač BV-62, zaměřovač TŠSM-41U) a systémem PTRS 9K116-1 Šeksna. Zvýšenou hmotnost tanku kompenzuje výkonnější motor V-46-5M. Vozidla jsou vybavena protiletadlových kulometem DŠKM nebo NSVT.

T-62M1 (objekt 166M1).

Modernizované tanky od roku 1983. Modernizace spočívá ve zvýšení palebných možností a ochrany tanku. Tank je vybaven pasivním přídavným pancířem věže a korby, spolu s protiminovou ochranou dna. Je stejně je zlepšená protineutronová ochrana. Tank je vybaven systémem řízení palby "Volna" (laserový dálkoměr KTD-2, balistický počítač BV-62, zaměřovač TŠSM-41U) a systémem PTŘS 9K116-1 Šeksna. Zvýšenou hmotnost tanku kompenzuje výkonnější motor V-55U. Vozidla jsou vybavena protiletadlových kulometem DŠKM nebo NSVT.

T-62M1-1 (objekt 166M1-1).

Modernizované tanky od roku 1983. Modernizace spočívá ve zvýšení palebných možností a ochrany tanku. Tank je vybaven přídavným pancířem věže a korby, spolu s protiminovou ochranou dna. Je stejně je zlepšená protineutronová ochrana. Tank je vybaven systémem řízení palby "Volna" (laserový dálkoměr KTD-2, balistický počítač BV-62, zaměřovač TŠSM-41U). Tank není vybaven systémem PTŘS 9K116-1 Šeksna na rozdíl od verze T-62M1. Zvýšenou hmotnost tanku kompenzuje výkonnější motor V-46-5M. Vozidla jsou vybavena protiletadlových kulometem DŠKM nebo NSVT.

T-62M1-2 (objekt 166M1-2).

Modernizované tanky od roku 1983. Modernizace spočívá ve zvýšení palebných možností a ochrany tanku. Tank je vybaven přídavným pancířem věže, spolu s protiminovou ochranou dna. Je stejně je zlepšená protineutronová ochrana. Tank je vybaven systémem řízení palby "Volna" (laserový dálkoměr KTD-2, balistický počítač BV-62, zaměřovač TŠSM-41U). Zvýšenou hmotnost tanku kompenzuje výkonnější motor V-55U. Vozidla jsou vybavena protiletadlových kulometem DŠKM nebo NSVT.

T-62M1-2-1.

Modernizované tanky od roku 1983. Modernizace spočívá ve zvýšení palebných možností a ochrany tanku. Tank je vybaven přídavným pancířem věže, spolu s protiminovou ochranou dna. Je stejně je zlepšená protineutronová ochrana. Tank je vybaven systémem řízení palby "Volna" (laserový dálkoměr KTD-2, balistický počítač BV-62, zaměřovač TŠSM-41U). Zvýšenou hmotnost tanku kompenzuje výkonnější motor V-46-5M. Vozidla jsou vybavena protiletadlových kulometem DŠKM nebo NSVT.

T-62D (Objekt 166D).

Instalace prvků aktivní obrany Drozd (ERA) na tank T-62, motor V-55U. Pancíř zesílený stejně jako u verze T-62M.

T-62D-1 (Objekt 166D-1).

Instalace prvků aktivní obrany Drozd (ERA) na tank T-62, motor V-46-5M.

T-62MB (Objekt 166MB).

Modernizace tanku T-62M instalací přídavného dynamického pancíře místo doplňkového pancíře na čelo věže a korby od roku 1985. Část tanků má přídavný pancíř i na bočních stranách korby.

T-62MB-1.

Modernizace tanku T-62M-1 instalací přídavného dynamického pancíře na čelo věže a korby místo doplňkového krunýře. Část tanků má přídavný pancíř i na bočních stranách korby.

IT-1.

Raketový stíhač tanků vyráběný v letech 1968-1970, tento projekt sice byl zařazený do výzbroje Sovětské armády, ale byl velice neúspěšný. Projevila se jeho nepraktičnost. Ta spočívala především ve specializaci relativně těžkého vozidla na boj pouze s tanky nepřítele, k ničemu jinému se tedy nedalo použít. Proto raději byla dána přednost protitankovým střelám vypouštěným z kanonů klasických tanků. Mezi slabší stránky IT-1 patřila i rozměrnost a hmotnost zbraňového systému, a to nejen samotných raket a potažmo automatického zásobníku raket, ale také naváděcí aparatury, která měla nemalou hmotnost 520 kg. IT-1 ve výzbroji dlouho nevydržely, snad do roku 1973, většina z nich následně byla přestavěna na vyprošťovací vozidla.

T-62 nebo Objekt 166 (rus. Объект 166) byl sovětský hlavní bojový tank používaný v 60. a 70. letech 20. století. Do konce 70. let představoval spolu s T-54/55 základní výzbroj sovětských tankových vojsk. Vznikl modernizací konstrukce T-55 instalací mj. 115mm kanónu. Vozidlo nepředstavovalo velký pokrok v konstrukci sovětských tanků a bylo zanedlouho nahrazeno tanky T-64 a T-72.

The T-62 is a Soviet main battle tank that was first introduced in 1961. As a further development of the T-55 series, the T-62 retained many similar design elements of its predecessor including low profile and thick turret armour. In contrast with previous tanks, which were armed with rifled tank guns, the T-62 was the first tank armed with a smoothbore tank gun that could fire APFSDS rounds at higher velocities. While the T-62 became the standard tank in the Soviet arsenal, it did not fully replace the T-55 in export markets due to its higher manufacturing costs and maintenance requirements compared to its predecessor. Although the T-62 was replaced in Russia and the successor states of the Soviet Union, it is still used in some countries and its design features became standardised in subsequent Soviet and Russian mass-produced tanks.


Životopis.

Pochází z národnostně smíšené rodiny – otec Koloman Bitto byl známý muzikant, původem z jižního Slovenska; matka Lidmila, učitelka v mateřské školce, pocházela ze Slovácka. Vystudovala hudebně dramatický obor na konzervatoři v Brně, zpěv a houslovou hru. Vedle toho spolupracovala jako zpěvačka s Brněnským rozhlasovým orchestrem lidových nástrojů. Od roku 1978 byla členkou Divadla na provázku (dnes Husa na provázku), kde na sebe upozornila rolí Eržiky ve hře "Balada pro banditu". Od roku 1984 vystupovala jako zpěvačka a houslistka s vlastními písněmi na lidové texty, také se známou brněnskou formací Dunaj a později se Škampovým kvartetem. Ve spolupráci se skladatelem a bubeníkem Pavlem Fajtem dosáhla mnoha úspěchů na evropských scénách progresivní hudby. Rozsah jejích aktivit je pozoruhodný – v hudbě od vlastních interpretací lidových písní přes experimentální jazz, rock až po houslové aplikace skladeb vážné hudby a operní zpěv. V roce 2004 účinkovala v newyorské Carnegie Hall v roli Elvíry v Mozartově opeře "Don Giovanni". Na tuto spolupráci pak navázala několika koncerty s tamní formací Bang On A Can All Stars, které vyvrcholily vydáním alba "Elida". Účastní se též nejrůznějších projektů performativního zaměření, programů pro děti, atd. V roce 2007 si zahrála hlavní roli ve filmu Tajnosti. V letech 2012 - 2015 studovala na FF MU v Brně na Ústavu hudební vědy, obhájila svou bakalářskou práci a 15. července 2015 byla promována jako bakalář. V letech 2015 - 2018 pokračovala tamtéž v navazujícím magisterském studiu hudební vědy a v únoru 2018 úspěšně obhájila svou diplomovou práci s názvem Luca Antonio Predieri: Missa in C. Sacratissimi Corporis Christi a získala titul magistr. V roce 2020 dostala americké občanství.

Ocenění.

Ocenění v oblasti hudby.

Ocenění Masarykovy univerzity Brno - Udělení medaile Brno 2019

Iva Bittová (* 22. července 1958 Bruntál) je česká zpěvačka, houslistka a herečka. Patří k nejvýraznějším osobnostem české alternativní hudební scény. Je sestrou zpěvačky Idy Kelarové a dramaturgyně Reginy Bittové. Je matkou dvou synů Matouše Bitta a Antonína Fajta.

Iva Bittová (born 22 July 1958) is a Czech avant-garde violinist, singer, and composer. She began her career as an actor in the mid-1970s, appearing in several Czech feature films, but switched to playing violin and singing in the early 1980s. She started recording in 1986 and by 1990 her unique vocal and instrumental technique gained her international recognition. Since then, she has performed regularly throughout Europe, the United States and Japan, and has released over eight solo albums.  In addition to her musical career, Bittová has continued acting and still occasionally appears in feature films. In 2003 she played the part of Zena in "Želary", a film nominated for Best Foreign Language Film at the 2004 Academy Awards.


Jméno.

"Pilát Pontský" je chybně počeštěná verze latinského "Pontius Pilatus". Tuto verzi jména používá Bible kralická ze 16. století. Moderní Český ekumenický překlad Bible již používá podobu "Pontius Pilát", soudobý římský misál římskokatolické církve používá v textu vyznání víry fonetický pravopis "Poncius Pilát", odkud jej přebírá i Katechismus katolické církve.  Ze jména Pontius se vyvozuje Pilátův samnitský původ (z rodu Pontiů, lat. Pontii). Jeho cognomen Pilatus či Pileatus, byl-li odvozen od výrazu pileus, což byla čapka, kterou nosili osvobozenci z otroctví, může napovídat, že se jednalo o osvobozeného otroka nebo jeho potomka.  Existuje také domněnka, že snad mohl být potomkem samnitského generála Gaia Pontia.  Pilátos (lat. pilatus) též obecně znamená „kopiník“ či „ozbrojenec s oštěpem“. Etymologicky je tím myšlena vrhací zbraň římských vojáků – pilum –, což byly druhy lehkých kopí, kterými se dalo vrhat na dálku jako oštěpy.

Římský prefekt.

Do úřadu byl jmenován roku 26 po svém předchůdci Valeriu Gratovi. Flavius Iosephus a Filón Alexandrijský jej líčí jako tyrana a nepřítele Židů bez pochopení pro jejich zvláštní náboženské tradice – nechal do Jeruzaléma vnést římské zástavy, což bylo vzhledem k předpisu zakazujícímu zobrazovat živé tvory provokací Židů. Židovské obyvatelstvo také popudil, když při stavbě akvaduktu čerpal peníze z chrámového pokladu. Pilátův brutální postup vůči Samařanům (předkům dnešních Samaritánů) nakonec vedl k jeho sesazení – roku 36 byl nahrazen Marcellem. Podle Eusebia byl za Caligulovy vlády Pontský Pilát donucen r. 38 n.l. spáchat sebevraždu.  Syn Heroda Velikého zaslal bratrovi do Říma dopis, ve kterém si stěžuje na Pilátovu krutost. Doslova píše, že Pilát páchá „neustálé kruté popravy bez rozsudku“.  Roku 1961 byl v Cesareji Přímořské nalezen nápis: „Obyvatelům Caesareje Pontský Pilát, prefekt Judska.“

Soudce Ježíše Krista.

Pontius Pilatus je podle kanonických evangelií člověk, který odsoudil Ježíše Krista. V některých překladech je citována věta: „Já si však nad vámi myji ruce.“ Když farizejští předáci vyburcují dav k ukřižování Ježíše Nazaretského (syna Josefova, truhláře). Pilátovo jméno se nachází ve starokřesťanských vyznáních víry, což způsobilo vznik rčení „Dostal se tam jako Pilát do kréda“ (tj. nechtěně, náhodou, nečekaně, bez vlastního přičinění).  Podle legendy se Pilátova manželka jmenovala Klaudia Prokula. Pravoslavnou církví je uctívána jako svatá.

Pilát Pontský, nebo správněji Pontius Pilát či Poncius Pilát (latinsky "Pontius Pilatus", řecky Πόντιος Πιλᾶτος), byl v letech asi 26–36 n. l. římským prefektem provincie Judea. Je znám především jako člověk, který odsoudil Ježíše Krista k ukřižování.

Pontius Pilate ( ; , "Póntios Pilátos") was the fifth governor of the Roman province of Judaea, serving under Emperor Tiberius from 26/27 to 36/37 CE. He is best known today for being the official who presided over the trial of Jesus and ordered his crucifixion. Pilate's importance in modern Christianity is underscored by his prominent place in both the Apostles and Nicene Creeds. Due to the Gospels' portrayal of Pilate as reluctant to execute Jesus, the Coptic and Ethiopian Churches believe that Pilate became a Christian and have venerated him as a martyr and saint.  Although Pilate is the best-attested governor of Judaea, few sources on his rule have survived. He appears to have belonged to the well-attested Pontii family of Samnite origin, but nothing is known for certain about his life before he became governor of Judaea, nor of the circumstances that led to his appointment to the governorship. A single inscription from Pilate's governorship has survived, the so-called Pilate stone, as have coins that he minted. The Jewish historian Josephus and philosopher Philo of Alexandria both mention incidents of tension and violence between the Jewish population and Pilate's administration. Many of these involve Pilate acting in ways that offended the religious sensibilities of the Jews. The Christian Gospels record that Pilate ordered the crucifixion of Jesus at some point during his time in office; Josephus and the Roman historian Tacitus also appear to have recorded this information. According to Josephus, Pilate's removal from office occurred because he violently suppressed an armed Samaritan movement at Mount Gerizim. He was sent back to Rome by the legate of Syria to answer for this before Tiberius, who, however, had died before he arrived. Nothing is known for certain about what happened to him after this. On the basis of a mention in the second-century pagan philosopher Celsus and Christian apologist Origen, most modern historians believe that Pilate simply retired after his dismissal. Modern historians have differing assessments of Pilate as an effective ruler; while some believe he was a particularly brutal and ineffective governor, others argue that his long time in office means he must have been reasonably competent. According to one prominent post-war theory, Pilate was motivated by antisemitism in his treatment of the Jews, but this theory has been mostly abandoned.


Soutěžní kategorie (stupně obtížnosti).

V parkuru existuje několik stupňů obtížnosti od nejlehčího ZM po nejtěžší T***. Každý stupeň má danou výšku překážek, přes které kůň skáče, určená je i maximální délka a počet skoků a kombinací, předepsané je i tempo. V tomto stupni může být překážka nanejvýš o 10 cm vyšší než je požadovaná výška stupně obtížnosti. Velmi často se v parkuru přistupuje k rozeskakování - pokud víc soutěžních dvojic dokončí parkur bez chyby (a podle propozic soutěže nerozhoduje čas), tyto dvojice se zúčastní ještě jednoho parkuru, který je většinou kratší a o něco obtížnější. Parkurové skákání je také součástí military (všestrannosti).  Však nesmíme zapomenout na poníky kteří se řadí do tří skupin S do 125cm A do 135cm B do 148, i tento druh koně má svůj vlasní počet překážek a vše je uspořádáno s ohledem na jeho výšku.

Vybavení jezdce a koně.

Při parkurových soutěžích je předepsána výstroj nejen jezdce, ale i koně.

Penalizace.

Skokové soutěže jsou zpravidla rozhodovány podle dvou stupnic a to podle stupnice A a podle stupnice C.

Druhy soutěží.

Normální soutěž - Parkur má určený kurz, který vyhrává dvojice, která buď zajede bez chyby anebo má nejlepší čas (záleží na pořadateli).  Dvoufázové skákání - Parkur se skládá ze dvou částí, pokud dvojice překoná první část bez chyby, hned pokračuje druhou částí. Vítězí dvojice, která projela obě fáze a nasbírala nejnižší počet trestných bodů. Honební skákání - Soutěž hodnocená podle tabulky C (chyby se přepočítají na trestné sekundy). Soutěž do první chyby - Soutěž končí první chybou dvojice. Volba dráhy - Jezdec sám určuje, v jakém pořadí bude překážky skákat, musí překonat všechny a ve správném směru. Skok mohutnosti - skáče se pouze jedna překážka, která se neustále zvyšuje. Vítězí dvojice, která překoná nejvyšší skok.

Překážky.

Téměř všechny parkurové překážky mají shoditelnou část, její pád se trestá. Každá překážka se musí skákat ve stanoveném směru - vlevo je umístěn bílý praporek, vpravo červený.  Překážky se dělí na výškové (kolmý skok), šířkově (vodní příkop) a výško-šířkové (oxer). Druhy překážek jsou například:  Zrcadlové skákání: dva páry (kůň + jezdec) skáčí na parkuru současně stejné překážky.

Parkurové skákání je jezdecký sport, ve kterém se jezdec na koni snaží buďto v co nejkratším čase a s co nejmenším počtem chyb projet trasu s překážkami nebo se trefit do časového limitu či hodnocení na styl. Za svůj vznik vděčí nejvíce důstojníkům britské kavalerie, kteří skoky přes různé překážky považovali za vynikající trénink jak jezdce tak i koně. Parkur má úzkou souvislost s drezurou, kůň musí být velice dobře přiježděn a musí důvěřovat jezdci. Na olympijských hrách se poprvé objevuje v roce 1900 v Paříži. Do roku 1945 byl parkur téměř výhradně vojenským sportem a některých závodů se směli účastnit pouze armádní jezdci. Od roku 1974 závodí muži společně se ženami.

Show jumping, also known as "stadium jumping", "open jumping", or simply "jumping", is a part of a group of English riding equestrian events that also includes dressage, eventing, hunters, and equitation. Jumping classes are commonly seen at horse shows throughout the world, including the Olympics. Sometimes shows are limited exclusively to jumpers, sometimes jumper classes are offered in conjunction with other English-style events, and sometimes show jumping is but one division of very large, all-breed competitions that include a very wide variety of disciplines. Jumping classes may be governed by various national horse show sanctioning organizations, such as the United States Equestrian Federation in the USA or the British Showjumping Association in Great Britain. International competitions are governed by the rules of the International Federation for Equestrian Sports (FEI, from the body's French name of "Fédération Équestre Internationale").


Historie jazykovědné větve oboru.

Počátky vědeckého zkoumání češtiny.

Obor vznikl již ve 14. století, kdy se poprvé objevily odborné práce zabývající se českým jazykem.  Klaret
 Český učenec doby Karla IV. Bartoloměj z Chlumce, zvaný Klaret, (asi 1320 – asi 1379) se jako první pokusil o vytvoření české vědecké terminologie. Učinil tak zvláště ve svých třech velkých veršovaných slovnících – "Glosář", "Bohemář" a "Vokabulář gramatický". Další, menší slovník dostal název "Exemplarius". Některé novotvary zavedené Klaretem existují v češtině dodnes (např. "jepice", "háv", "zlatohlav").  Jan Hus
 O český jazyk se zajímal také Jan Hus (asi 1370 – 6. července 1415). Husovo autorství latinsky psaného díla "Orthographia Bohemica" (O pravopise českém) nelze jednoznačně prokázat, ale bývá mu obvykle přisuzováno. Podle reformy navržené v uvedeném spise se měl dosavadní český spřežkový pravopis nahradit pravopisem diakritickým.

Období humanismu.

Čeští humanisté 15. století (např. Viktorin Kornel ze Všehrd) hájili češtinu proti výtkám, že je ve srovnání s latinou nedokonalá, a usilovali o to, aby se jí čeština po stránce lexikální i stylistické vyrovnala.  Tři utrakvističtí kněží, Beneš Optát z Telče, Petr Gzel z Prahy a Václav Philomates, v první třetině 16. století sestavili první mluvnici českého jazyka – "Grammatiku českou". Ač nebyla úplná, položila základy kodifikace humanistické češtiny, zvláště pak v hláskosloví a tvarosloví.  Jan Blahoslav
 Velkým znalcem českého jazyka byl biskup jednoty bratrské Jan Blahoslav (1523–1571).
 Z latiny a řečtiny do češtiny přeložil "Nový zákon" (překlad vydán 1564), a dal tak podnět ke vzniku Bible kralické (1576–1594). Blahoslavův překlad se stal vzorem dokonalého jazyka.
 Celkem dvacet let se věnoval "Gramatice české" a dokončil ji těsně před svou smrtí. Kniha je vlastně komentovaným vydáním starší gramatiky češtiny od Beneše Optáta a Václava Philomatesa a je Blahoslavem doplněna o rozsáhlý oddíl o stylistické kultuře a normě jazyka. Kniha je doplněna sbírkou českých přísloví.  Matouš Benešovský
 Matouš Benešovský zvaný Philonomus, o jehož životě nemáme příliš spolehlivých dokladů, je původcem dvou jazykovědných děl. "Grammatica Bohemica" vyšla roku 1577 a "Knížka slov českých vyložených" roku 1587. Benešovský se pokládá za prvního autora, který popsal sedmipádovou strukturu češtiny a který byl blízko objevení slovesného vidu. Jeho specifikem je práce s obecně slovanským materiálem, především maloruským (ukrajinským), méně pak jihoslovanským, a v novodobé edici (O. Koupil) je zván protoslavistou. V rámci humanistické tradice podává také chválu jazyka českého a prosazuje čistotu češtiny z pozice krajního purizmu. Zcela jedinečné jsou v jeho "Knížce" žalmy v církevní slovanštině, zapsané českým pravopisem.  Daniel Adam z Veleslavína
 Lexikograf Daniel Adam z Veleslavína (1546–1599) sestavil mj. čtyřjazyčný slovník "Silva quadrilinguis" (Bohatství čtyř jazyků, 1598), jenž vedle sebe kladl dva jazyky mrtvé (latinu a řečtinu) a dva jazyky živé (češtinu a němčinu).
 Podle Daniela Adama z Veleslavína byla celá jazyková (a obecně kulturní) epocha v českých zemích nazvána dobou veleslavínskou. Právě na češtinu tohoto vrcholného období navázal počátkem 19. století Josef Dobrovský při snaze o vytvoření moderní spisovné češtiny.  Slováci
 Na rozvoji bohemistiky se v době humanismu podíleli také Slováci působící v Čechách. Nejvýznamnějším z nich byl Vavřinec Benedikt z Nudožer (1555–1615), jenž působil na pražské univerzitě a latinsky sepsal mluvnici češtiny známou pod názvem "Grammaticæ bohemicæ libri duo" (Dvě knihy české mluvnice, 1603). Kromě výkladů o mluvnici kniha obsahuje řadu poznámek o nářečích. Velmi kvalitní gramatikou byla také "Grammatica Bohemico-Slavica" Pavla Doležala (1746).

Období barokních gramatik.

Doba slovesného baroka, za niž se u nás považuje přibližně rozpětí let 1620–1770, s sebou přinesla zvýšený teoretický zájem o český jazyk v podobě několika gramatik, některých mnohokrát vydaných. Tato horečnatá jazykovědná aktivita se někdy spojuje s komplikovaným postavením češtiny, která byla postupně vytlačována ze sféry nejvyšší správy a světské elitní kultury a musela odolávat zvýšenému tlaku němčiny. Představy o jejím úpadku jsou však z velké části obrozeneckým mýtem, na nějž navázala i pozitivistická bohemistika 20. století. Dnes jsou kvality pobělohorské literatury široce uznávány, stejně jako důležitá role jezuitských autorů při péči o český jazyk.  Mezi první barokní díla zaměřená na jazyk patří "Grammatica Boemica" Jana Drachovského z r. 1660 a "Brus jazyka českého" z r. 1667 od Jiřího Konstance, který však vydal až po jeho smrti Matěj Václav Šteyer. Prakticky zaměřený byl Šteyerův tzv. "Žáček", plným názvem "Výborně dobrý způsob, jak se má dobře po česku psáti, neb tisknouti" (1668, 1730, 1781!). Nic bližšího není známo o mluvnici Kotelově kolem r. 1691. Nejvýznamnější původní mluvnickou prací je však latinská "Čechořečnost, seu Grammatica linguae Bohemicae" Václava Jana Rosy z r. 1672. Ta obsahuje také předmluvu, která je v podstatě obranou češtiny. O nepřerušeném zájmu o jazyk svědčí také opakovaná vydání mluvnice Václava Jandyta "Grammatica Linguae Boemicae" (1704, 1705, 1715, 1732, 1739, 1753), opatřená stále přetiskovanou předmluvou, obsahující zanícenou obranu českého jazyka, a příležitostně doplněná puristickým slovníčkem. V některých z vydání najdeme také návody, jak psát českou divadelní hru nebo jak konverzovat ve vyšší společnosti. Role těchto návodů stále čeká na podrobnější výzkum, ale je možné, že se ukáže, že čeština nebyla vytlačena z elitní světské kultury tak dokonale, jak se tvrdívá.

Národní obrození.

Josef Dobrovský
 Za zakladatele novodobé vědecké bohemistiky (a rovněž slavistiky) je považován Josef Dobrovský (1753–1829), vůdčí postava první generace obrozenců. Právě před touto generací stály obtížné úkoly, a to kromě jiného:
 Dobrovský se těchto úkolů ujal a už v roce 1792 dokončil německy psané dílo "Geschichte der böhmischen Sprache und Literatur" (Dějiny české řeči a literatury). V této literárněhistorické studii Dobrovský vypracoval periodizaci české literatury, z níž se v zásadě vychází dodnes. Za vrcholné období českého písemnictví označil dobu veleslavínskou. Vyzdvihl však také dobu husitskou.
 Dobrovského další práce, "Ausführliches Lehrgebäude der böhmischen Sprache" (Podrobná mluvnice českého jazyka, 1809), lze označit za stěžejní dílo bohemistiky, bez něhož by měl současný český jazyk výrazně jinou podobu. Autor navazoval na humanistickou češtinu Bible kralické a jeho normativní návrhy byly až na výjimky brzy přijaty. (O tuto kodifikační mluvnici se ve 2. polovině 19. století opíral i Jan Gebauer.)
 Třetím významným počinem Josefa Dobrovského na poli bohemistiky bylo sestavení dvoudílného "Deutsch-böhmisches Wörterbuch" (Německo-český slovník, 1802 a 1821).  Josef Jungmann
 Dobrovský si s nastupující mladou generací obrozenců příliš nerozuměl, přesto z jeho díla vycházel další velikán bohemistiky, Josef Jungmann (1773–1847), autor pětisvazkového "Slovníku česko-německého" (vycházel v letech 1834–1839). Shromáždil v něm přibližně 120 000 českých slov, jejichž zdrojem byly české literární památky a řeč lidu, ale zahrnul do něj také výrazy z dalších slovanských jazyků (zvl. z ruštiny a polštiny) a vlastní novotvary. Sestavením slovníku chtěl prokázat, že čeština je jazyk stejně bohatý a dokonalý jako němčina. Vznik českého odborného názvosloví byl spjat s rozvojem české vědy v době národního obrození. Spolu s Dobrovského "Mluvnicí" se Jungmannův slovník stal základním kamenem pro pozvolné ustanovení normy i kodifikace moderní češtiny. Jungmann se zabýval také historií české literatury. V díle "Historie literatury české aneb soustavný přehled spisů českých s krátkou historií národu, osvícení a jazyka" (1825) sepsal české literární památky od nejstarších dob po svou současnost. Periodizace dějin české literatury do značné míry vychází z pojetí Josefa Dobrovského.

Přelom 19. a 20. století – pozitivistické období.

Od konce 19. století se rozvíjely pozitivistické metody zkoumání jazyka a literatury.  Jan Gebauer
 Nejvýznamnějším představitelem této fáze dějin bohemistiky byl Jan Gebauer (1838–1907), jeden z nejuznávanějších českých vědců všech dob. Jeho dílo na přelomu 19. a 20. století pro český jazyk znamenalo totéž, co dílo Josefa Dobrovského o 100 let dříve. Jako docent a později profesor češtiny na Karlově univerzitě vychoval řadu vynikajících nástupců (např. Václav Ertl).
 Gebauer navázal na práci Dobrovského a navrhl kodifikaci spisovné češtiny, která brala ohled na tehdejší aktuální potřeby jazyka a která je v mnoha ohledech platná dodnes.
 Gebauerova "Historická mluvnice jazyka českého" je klíčovou bohemistickou prací. Za svého života stihnul publikovat tři části – "Hláskosloví" (1894), "Tvarosloví – Skloňování" (1896) a "Tvarosloví – Časování" (1898). Čtvrtou část, "Skladba" upravil k vydání až František Trávníček v roce 1929. Celé dílo je podloženo rozsáhlým, pečlivě zpracovaným materiálem a je dodnes považováno za spolehlivý pramen.
 Dvoudílný "Slovník staročeský" (1903) stihl Gebauer zpracovat a vydat jen po heslo "naliti". Dílo později dokončil profesor Emil Smetánka.
 "Mluvnice česká pro školy střední a ústavy učitelské I, II" (1890) původně vznikla jako školní učebnice, ale postupně se stala příručkou kodifikační a základním bohemistickým dílem své doby. Obsahuje ucelený popis soudobého českého hláskosloví, slovotvorby, tvarosloví, skladby i pravopisu. Na toto zpracování české mluvnice navázali Bohuslav Havránek a Alois Jedlička ve své "České mluvnici".
 Výše uvedená Mluvnice vyšla v roce 1891 také ve zkrácené, přehlednější a přístupnější podobě jako "Krátká mluvnice česká". Na jejích pozdějších vydáním pracoval kromě jiných už zmíněný Václav Ertl.  Další pozitivističtí bohemisté
 Václav Ertl, Josef Zubatý, Jaroslav Vlček

Meziválečné období.

Mezi 1. a 2. světovou válkou se bohemistika částečně přiklonila ke strukturalismu (Vilém Mathesius, Jan Mukařovský).

Československo po 2. světové válce.

Po 2. světové válce se prosazovalo úsilí o marxistickou metodologii (Bohuslav Havránek, Karel Horálek, Zdeněk Nejedlý a další).  Ředitel Ústavu pro jazyk český František Daneš (1919–2015).

Bohemistika je vědní obor, který se zabývá českým jazykem a literaturou. V širším, dnes méně častém pojetí výraz označuje obor zabývající se českým národem obecně (tj. včetně kultury, historie apod.).

Bohemistics, also known as Czech studies, is the field of humanities that researches, documents and disseminates Czech language and literature in both its historic and present-day forms. The common Czech name for the field is "bohemistika". A researcher in the field is usually called a "Bohemist".


Život.

Narodil se v Paříži jako syn bohatého právníka. Již v devíti letech studoval na prestižní Collége Mazarin. Jeho zájem v učení upoutala především matematika, chemie a fyzika. Byl to mimořádně pilný, energický a ctižádostivý člověk. Tyto vlastnosti mu také dopomohly k tomu, aby se stal ředitelem Akademie věd. Jako jeden z prvních zavedl do chemické analýzy váhy, a tím vytvořil základy moderní chemie. Roku 1765 podal akademii práci "O různých druzích sádry", v níž jako prvý vysvětlil příčinu tvrdnutí pálené sádry s vodou. Za tuto práci obdržel zlatou medaili Akademie věd. Roku 1774 zformuloval zákon o zachování hmoty a definitivně vyvrátil teorii flogistonu. Roku 1787 vydal spis o chemickém názvosloví a v roce 1789 publikoval "Pojednání o základech chemie".  Roku 1771 se oženil se svou čtrnáctiletou asistentkou. Jejich manželství bylo šťastné i přesto, že bylo bezdětné. Za pomoci peněz z věna své ženy vybudoval výzkumný ústav, který ověřoval jednotlivé poznatky o chemii, aby tak umožnil systematizaci výuky chemie (a její logické uspořádání). Když vypukla Velká francouzská revoluce, Lavoisier byl zatčen a 8. května 1794 pod gilotinou popraven spolu se svým tchánem Jacquesem Paulzem kvůli angažmá v jejich soukromé firmě "Ferme", která vybírala pro krále daně.

Smyšlený experiment o gilotině.

Svou popravu Lavoisier údajně pojal jako experiment. Jeho asistent měl zjistit, jak dlouho člověk žije ještě poté, co mu gilotina setne hlavu. Byli domluveni tak, že Lavoisier bude rychle mrkat, a to až do té doby, než zemře. A bylo zjištěno, že jeho hlava mrkala ještě asi po dobu jedné minuty po setnutí.  Podle historika Jensena z University of Cincinnati není pravdivá historka (tzv. městská legenda, mýtus) o posledním pokusu Lavoisera, který požádal svého kolegu Lagrange, aby spočítal, kolikrát jeho hlava po setnutí jeho hlavy gilotinou ještě mrkne a určil tak, jak dlouho po setnutí ještě hlava žije. Lagrange stál opodál gilotiny s ostatními vědci a nemohl mrkání vidět a všichni odsouzení byli popraveni rychle za sebou. O historce se nezmiňuje ani jedna z uznávaných biografií Lavoisiera (např.: "D. McKie, Antoine Lavoisier: Scientist, Economist, Social Reformer, Schulman: New York, NY, 1952; F. Szabadváry, Antoine Laurent Lavoisier, University of Cincinnati: Cincinnati, OH, 1977; A. Donovan, Antoine Lavoisier: Science, Administration, and Revolution, Blackwell: Oxford, 1993"). Historka se objevila zřejmě kolem roku 2000 po odvysílání speciálu na Discovery Channel o gilotině.

Význam.

Je zakladatelem kalorimetrie, termochemie a často se označuje za otce moderní chemie. Vytvořil chemickou terminologii a nezávisle na Michailu Lomonosovovi zformuloval zákon zachování hmotnosti. Objasnil roli kyslíku při spalování, okysličování a dýchaní. Vyvrátil tak flogistonovou teorii hoření.  Je jedním ze 72 významných mužů, jejichž jméno je zapsáno na Eiffelově věži v Paříži.

Antoine-Laurent de Lavoisier (26. srpna 1743, Paříž – 8. května 1794, Paříž) byl francouzský šlechtic, chemik, ekonom, právník a daňový úředník. Je pokládán za zakladatele moderní chemie.

Antoine-Laurent de Lavoisier ( , , ; 26 August 17438 May 1794), also Antoine Lavoisier after the French Revolution, was a French nobleman and chemist who was central to the 18th-century chemical revolution and who had a large influence on both the history of chemistry and the history of biology. He is widely considered in popular literature as the "father of modern chemistry".  It is generally accepted that Lavoisier's great accomplishments in chemistry stem largely from his changing the science from a qualitative to a quantitative one. Lavoisier is most noted for his discovery of the role oxygen plays in combustion. He recognized and named oxygen (1778) and hydrogen (1783), and opposed the phlogiston theory. Lavoisier helped construct the metric system, wrote the first extensive list of elements, and helped to reform chemical nomenclature. He predicted the existence of silicon (1787) and was also the first to establish that sulfur was an element (1777) rather than a compound. He discovered that, although matter may change its form or shape, its mass always remains the same.  Lavoisier was a powerful member of a number of aristocratic councils, and an administrator of the "Ferme générale". The "Ferme générale" was one of the most hated components of the "Ancien Régime" because of the profits it took at the expense of the state, the secrecy of the terms of its contracts, and the violence of its armed agents. All of these political and economic activities enabled him to fund his scientific research. At the height of the French Revolution, he was charged with tax fraud and selling adulterated tobacco, and was guillotined.


Definice fair trade.

Nejrozšířenější definice fair trade byla vytvořena FINE (viz mezinárodní asociace):  „Fair trade je obchodní partnerství založené na dialogu, transparentnosti a úctě, jehož cílem je větší spravedlnost v mezinárodním obchodě. Přispívá k udržitelnému rozvoji tím, že nabízí lepší obchodní podmínky a chrání práva drobných výrobců a pěstitelů – především v rozvojových zemích. Organizace Fair trade (podporované spotřebiteli) aktivně podporují výrobce i osvětu a prosazují změny v pravidlech a ve způsobech konvenčního mezinárodního obchodu.“

Vznik a vývoj fair trade ve světě.

Historie fair trade začíná po druhé světové válce, kdy britská charitativní organizace Oxfam a některé další organizace začaly dovážet výrobky ze svých rozvojových a humanitárních projektů. První specializovaný obchůdek fair trade vznikl v roce 1959 v Nizozemí.  Koncem 80. let začaly výrobky s označením fair trade pronikat i do běžných obchodů, nejen do specializovaných obchůdků a kanceláří humanitárních, rozvojových, církevních a ekologických organizací. Bylo proto třeba vytvořit jasnou záruku, symbol, který by spotřebitelům garantoval skutečně férový původ výrobku. Proto začaly vznikat certifikační organizace. První z nich byl holandský Max Havelaar, postupně následovaly další iniciativy.  V současné době (rok 2006) existuje v Evropě kolem 3000 Fair trade obchůdků, kromě toho lze některé výrobky Fair trade najít i v 43 000 supermarketech. Celkový maloobchodní obrat prodeje výrobků Fair trade přesahuje 1 miliardu €. Kolem 70 procent tvoří potraviny (nejvíce káva, dále kakao, banány, čaj), zbytek připadá na řemeslné výrobky. Káva z produkce Fair trade zaujímá na evropském kávovém trhu 2 - 3 procenta; největší tržní podíl dosahují banány ve Švýcarsku - kolem 50 procent.  Fairtradové obchůdky jsou v současné době k nalezení ve všech starých členských zemích EU, Švýcarsku, Norsku, Japonsku, USA, Kanadě, Austrálii, Novém Zélandu, zájem o Fair trade začíná být i v nových členských zemích (ČR, Polsko, Slovensko, Maďarsko, Slovinsko, Malta, Estonsko) či například v Srbsku. Zajímavou novinkou je vznik fairtradových obchodů přímo v zemích výrobců (Indie, Thajsko, Chile, Brazílie, Argentina, Mexiko).

Mezinárodní asociace ve fair trade.

Fair trade má výrazný mezinárodní rozměr. Důležité jsou proto následující zastřešující organizace, které umožňují komunikaci mezi organizacemi fair trade i prezentaci fair trade navenek:

Ochranná známka Fairtrade.

Zastřešující certifikační organizace vznikla v roce 1997. Fairtrade Labelling Organisations International (FLO) se sídlem v německém Bonnu sdružuje 19 národních iniciativ. Snahy o zavedení jednotné známky a o vznik národní iniciativy v současnosti probíhají i v dalších zemích.  FLO koordinuje certifikaci výrobků, stanovuje standardy pro jednotlivé produkty a koordinuje monitoring dodržování standardů v zemích producentů. Spravuje také registr producentských organizací, kterých v současnosti eviduje kolem 870 z 58 zemí. Kromě toho se věnuje i propagaci jednotné známky Fair trade.  FLO Cert uděluje ochrannou známku FAIRTRADE výrobkům, které splňují kritéria FLO. Provádí inspekční kontroly u výrobců.

Zboží, které nese označení fairtrade.

Sortiment výrobků ze Spravedlivého obchodu zahrnuje fairtradovou kávu, čaj, kakao, čokoládu a další cukrovinky, třtinový cukr, banány, sušené ovoce, ořechy, ovocné šťávy, med, rýži, žvýkačky a další potraviny. Významnou součástí nabídky fair trade, která však nenese ochrannou známku Fairtrade, jsou umělecké a řemeslné výrobky - keramika, sklo, textil, šperky, hudební nástroje, hračky, doplňky do domácnosti, koberce a mnoho dalších.  Cena výrobků fair trade bývá obvykle o něco vyšší než u běžného zboží, ale spotřebitel ví, že platí nejen za spravedlivé a ekologicky šetrnější výrobní podmínky, ale i za velmi dobrou kvalitu. U kvalitních káv, sypaných čajů nebo například čokolád ze Spravedlivého obchodu jsou proto ceny mnohdy ve srovnání s obdobně kvalitními výrobky z konvenčního obchodu rovnocenné.

Rozvoj konceptu fair trade v Česku.

Podobně jako v řadě evropských zemí se i v Česku začíná mezi příznivci alternativních způsobů obchodování prosazovat myšlenka spravedlivého obchodu. Ačkoliv se rozsah českého hnutí zatím nedá srovnávat se státy jako Švýcarsko nebo Nizozemí, které jsou v tomto ohledu skutečnými velmocemi, dá se říci, že český fair trade si postupně hledá své místo na slunci. V roce 2012 dosáhl obrat 92 miliónů korun.  K roku 2013 v Česku působilo šest fair trade organizací, které jsou sdruženy v organizaci Fairtrade Česká republika. V roce 2004 vznikla Asociace pro Fair Trade (od roku 2012 Fairtrade Česká republika), sdružující většinu organizací, které se zabývají Fair trade v Česku. Asociace pro fair trade je navíc smluvním zástupcem FLO pro Česko a zabývá se kontrolou a propagací známky Fairtrade.  V roce 2011 byla v Česku zahájena kampaň fairtradových měst a fairtradových škol.

Kritika Fair trade.

Kontrola ceny a certifikace fair trade končí u finálního zpracovatele či vlastníka licence, následní obchodníci již kontrole nepodléhají. Výrobky proto mohou být předražené. Vedle kritiky na vysokou cenu se někdy objevují také úvahy o tom, zda je fair trade skutečně ekonomicky vhodným nástrojem na pomoc třetímu světu.  V zahraničí, kde už Fair trade dosáhlo značné popularity a procento podílu na trhu roste (zatím nicméně dosahuje 0,01 % podílu na celosvětovém trhu), je možné nalézt výrobky Fair trade i ve velkých obchodních řetězcích (TESCO, Carrefour, Sainsburry). Vyskytly se ale případy, kdy řetězce využívají toho, že lidé jsou ochotni kupovat výrobky Fair trade i za vyšší cenu, a toto zboží předražují – např. v Anglii byl zaznamenán čtyřnásobný rozdíl mezi běžnými banány z Dominikánské republiky a banány s označením Fair trade z Dominikánské republiky v řetězci Sainsburry (£ 2,74 za libru (0,454 kg) oproti 70 pencím za libru). Podle odhadů platil řetězec Sainsburry prostředníkům zhruba £ 1,40 za kilogram, tedy vydělával na každém kilogramu banánů 4 libry. Koneční producenti podle FLO dostávají za každý kilogram nasbíraných banánů asi 32 pencí.  Jiné kritické hlasy polemizují s hypotetickým stavem, kdy by spravedlivě obchodované výrobky na trhu převážily. Například stálá cena zaručená pěstitelům kávy by pak vedla ke zhroucení trhu, protože by neodpovídala tržní hodnotě kávy.

Zajímavosti.

Pravděpodobně první automat s pouze fairtradovými výrobky byl v Česku umístěn v říjnu 2013 na České zemědělské univerzitě.

Fair trade (česky též "spravedlivý obchod" či "férový obchod") je organizované sociální hnutí a tržní přístup, který usiluje o pomoc producentům v zemích třetího světa a propagaci udržitelnosti. Hnutí prosazuje platbu „spravedlivých cen“ za produkty, stejně jako dodržování sociálních a environmentálních standardů při produkci široké škály komodit. Zaměřuje se zejména na export z rozvojových do rozvinutých zemí světa. Šestici nejprodávanějších fairtradových produktů tvoří banány, kakao, káva, bavlna, cukr a čaj.  Dlouhodobým cílem hnutí je pomoci marginalizovaným producentům a zaměstnancům dosáhnout větší ekonomické soběstačnosti a stability. Mezi další cíle patří dosažení jejich silnější pozice v příslušných producentských organizacích a prosazení spravedlivějšího systému světového obchodu.  V roce 2011 dosáhly tržby za certifikované fairtradové produkty celosvětově přibližně 120 mld. Kč, což činí 12% nárůst proti předchozímu roku. Toto číslo představuje nepatrný podíl z celkového objemu obchodu s fyzickými produkty. V roce 2011 bylo v systému zapojeno 1,2 mil. farmářů a pracovníků farem. V Evropě se stále silněji prosazuje politika prosazování fairtradových požadavků do veřejných zakázek, tzv. Fair trade public procurement.

Fair trade is an arrangement designed to help producers in developing countries achieve sustainable and equitable trade relationships. Members of the fair trade movement add the payment of higher prices to exporters, as well as improved social and environmental standards. The movement focuses in particular on commodities, or products which are typically exported from developing countries to developed countries, but also used in domestic markets (e.g. Brazil, England, and Bangladesh) most notably handicrafts, coffee, cocoa, wine, sugar, fruit, flowers and gold. The movement seeks to promote greater equity in international trading partnerships through dialogue, transparency, and respect. It promotes sustainable development by offering better trading conditions to, and securing the rights of, marginalized producers and workers in developing countries. Fair trade is grounded in three core beliefs; first, producers have the power to express unity with consumers. Secondly, the world trade practices that currently exist promote the unequal distribution of wealth between nations. Lastly, buying products from producers in developing countries at a fair price is a more efficient way of promoting sustainable development than traditional charity and aid.  Fair trade labelling organizations commonly use a definition of "fair trade" developed by FINE, an informal association of four international fair trade networks: Fairtrade Labelling Organizations International, World Fair Trade Organization (WFTO), Network of European Worldshops and European Fair Trade Association (EFTA). Specifically, fair trade is a trading partnership, based on dialogue, transparency, and respect, that seeks greater equity in international trade. Fair trade organizations, backed by consumers, are engaged actively in supporting producers, awareness raising, and in campaigning for changes in the rules and practice of conventional international trade.  There are several recognized "fair trade certifiers", including Fairtrade International (formerly called FLO, Fairtrade Labelling Organizations International), IMO, Make Trade Fair and Eco-Social. Additionally, Fair Trade USA, formerly a licensing agency for the Fairtrade International label, broke from the system and implemented its own fair trade labelling scheme, which expanded the scope of fair trade to include independent smallholders and estates for all crops. In 2008, Fairtrade International certified approximately (€3.4B) of products.


Přehled.

Respirace je proces s opačným průběhem, než fotosyntéza fototrofních organismů. Energie slunečního záření, která je během fotosyntézy uskladňována do vazeb organických látek, je při jejich štěpení během dýchání uvolňována a spotřebovávána k dalším chemickým reakcím, které jsou nutné pro život.  Respirace je složitý proces, který probíhá ve třech fázích: nejprve je v cytosolu rozštěpen energetický zdroj.  V průběhu respirace je štěpena glukóza na dva tříuhlíkaté sacharidy, ty jsou oxidovány a jako odpadní produkt se uvolňuje oxid uhličitý. Vodíkové ionty a elektrony uvolněné při oxidaci jsou přenášené koenzymy NAD a FADH, které jsou pohlcením vodíkových iontů a elektronů dočasně redukovány na NADH + H a FADH. V poslední fázi jsou vodíkové atomy využity jako zdroj energie k syntéze ATP z ADP a následně zreagují s kyslíkem za vzniku vody. formula_1          ΔH = 1961 kJ/mol Účinnost respirace je asi 68%, zbytek se uvolní jako teplo.  U naprosté většiny organismů je akceptorem vodíkových atomů kyslík, vzniká tedy voda. U některých anaerobních prokaryot je akceptorem jiná částice, například síranový iont nebo oxid uhličitý.

Fáze buněčné respirace.

Celý děj probíhá v několika krocích.  U eukaryotických organismů probíhá glykolýza v cytosolu, Krebsův cyklus v mitochondriální matrix. Dýchací řetězec a oxidativní fosforylace jsou pak procesy vázané na vnitřní membránu mitochondrií.

Glykolýza.

V cytosolu je glukóza rozštěpena procesem glykolýzou. Při rozštěpení 1 molekuly glukózy se uvolní energie, která odpovídá 2 molekulám ATP. Glykolýza může probíhat i bez přítomnosti kyslíku, konečným produktem anaerobní glykolýzy je kyselina mléčná. V červených krvinkách, které nemají mitochondrie, je anaerobní glykolýza veškerým zdrojem energie.  V aerobních podmínkách je konečným produktem glykolýzy kyselina pyrohroznová.

Krebsův cyklus.

Kyselina pyrohroznová je přenesena do mitochondrií a tam je oxidována na acetyl-CoA. Ten vstupuje do Krebsova cyklu. Během cyklu se uvolní další dvě molekuly ATP, hlavně ale dojde k redukci koenzymů, které pak přenášejí vodíkové protony a elektrony na vnitřní membránu mitochondrií.  Jako vedlejší produkt se uvolňuje oxid uhličitý.

Dýchací řetězec.

Vodíkové atomy, které přinesly zredukované koenzymy z Krebsova cyklu, jsou přenášeny enzymy dýchacího řetězce, (flavoproteiny, koenzym Q, cytochromy, které jsou zabudované do vnitřní membrány mitochondrií.  Cytochromy si předávají elektrony a energii, která se uvolní při oxidačně-redukčních procesech, využívají k přečerpávání protonů do prostoru mezi vnější a vnitřní mitochondriální membránou. Na konci dýchacího řetězce je „vyčerpaný“ proton oxidován kyslíkem na vodu.

Oxidativní fosforylace.

Vnitřní membrána mitochondrií je pro vodíkové ionty neprostupná. Díky činnosti protonových pump dýchacího řetězce se na membráně tvoří gradient, ionty mají snahu vyrovnat koncentrace na obou stranách membrány. Jediný způsob, jak se mohou vodíkové ionty dostat na druhou stranu membrány, je projít skrze ATP-syntházu, enzym, který je zakotvený v membráně a tvoří kanál pro průchod iontů. Zároveň využívá jejich energie k syntéze ATP.

Oxidace ostatních živin.

Při oxidaci mastných kyselin se uvolní acetyl-CoA, který je dále zpracováván v cyklu kyseliny citrónové a dále, stejně jako u glukózy. Stejně tak při katabolismu aminokyselin dochází k jejich vstupu do Krebsova cyklu.

Buněčné dýchání (respirace) je biochemický proces, při kterém se uvolňuje chemická energie vazeb organických sloučenin (typicky sacharidů) za vzniku pohotového energetického zdroje pro buňku (ATP). Jako odpadní produkty štěpení vzniká oxid uhličitý (CO) a voda.  Organismy, které zajišťují svoji potřebu energie dýcháním, se nazývají "chemotrofní", získávající energii rozkladem organického materiálu. Patří mezi ně některé bakterie, houby a živočichové včetně člověka.

Cellular respiration is a set of metabolic reactions and processes that take place in the cells of organisms to convert chemical energy from oxygen molecules or nutrients into adenosine triphosphate (ATP), and then release waste products. The reactions involved in respiration are catabolic reactions, which break large molecules into smaller ones, releasing energy because weak high-energy bonds, in particular in molecular oxygen, are replaced by stronger bonds in the products. Respiration is one of the key ways a cell releases chemical energy to fuel cellular activity. The overall reaction occurs in a series of biochemical steps, some of which are redox reactions. Although cellular respiration is technically a combustion reaction, it clearly does not resemble one when it occurs in a living cell because of the slow, controlled release of energy from the series of reactions.  Nutrients that are commonly used by animal and plant cells in respiration include sugar, amino acids and fatty acids, and the most common oxidizing agent providing most of the chemical energy is molecular oxygen (O). The chemical energy stored in ATP (the bond of its third phosphate group to the rest of the molecule can be broken allowing more stable products to form, thereby releasing energy for use by the cell) can then be used to drive processes requiring energy, including biosynthesis, locomotion or transport of molecules across cell membranes.


Historie.

Původně stála na jejím místě jedna z bran staroměstského opevnění, označovaná "brána svatého Ambrože", kterou později vystřídala brána "Horská". Její název neměl nic společného s horami – jmenovala se tak podle toho, že z ní vycházela důležitá cesta na Kutnou Horu. Poté, co staroměstské hradby ztratily založením Nového Města svůj význam a přestaly být udržovány, zpustla Horská brána natolik, že se jí začalo říkat "Odraná". Staroměstští konšelé si byli vědomi toho, že polorozpadlá stavba dělá městu ostudu, o to markantnější, že v její blízkosti stál Králův dvůr, sídlo mladého Vladislava Jagellonského. Proto se rozhodli ji zbořit a na jejím místě postavit novou, která by spíše než zárukou bezpečnosti byla důstojnou vizitkou Starého Města, tak jako na opačném konci Staroměstská mostecká věž.Její výstavba začala v roce 1475 pod vedením zednického mistra Václava. Ten však na tak náročný úkol podle soudu konšelů nestačil, a tak jej brzy nahradil Matyáš Rejsek z Prostějova. Brána, původně nazývaná Nová, byla založena téměř devět metrů pod úrovní dnešního terénu a byla vysoká 42 metrů. Stavba však zůstala nedokončena, protože po přestěhování krále Vladislava na Pražský hrad v roce 1483 ztratili Staroměstští o její dostavbu zájem. Proto byla asi jen provizorně zastřešena. Postupně ztratila jakoukoli funkci a dokonce se uvažovalo o jejím zboření. Asi od poloviny 18. století sloužila jako skladiště střelného prachu; proto se jí začalo říkat Prašná. Při pruském obléhání Prahy roku 1757 značně utrpěla a roku 1799 byla zbavena své poškozené výzdoby.  Dnešní vzhled získala až za pseudogotické puristické úpravy v letech 1878–1886, kterou vedl architekt Josef Mocker. Za předlohu posloužila podoba Staroměstské mostecké věže. Mocker dal zhotovit novou dlátkovou střechu s nárožními věžicemi a ochozem a odstranit hodiny ze začátku 19. století. Dílem jeho přestavby je i síťová klenba v průjezdu, stejně jako plastická výzdoba brány, která doplnila zbytky původní výzdoby Rejskovy.  Průčelí zdobí sochy panovníků a znaky zemí, jimž vládli. Na východním průčelí vlevo je to Karel IV. obklopen znaky říše a Lucemburska vlevo, znaky Čech a Niska vpravo. Na východním průčelí vpravo je to Přemysl Otakar II. obklopen znaky Čech a Rakous vlevo, znaky Moravy a Štýrska vpravo. Na západním průčelí vlevo je to Jiří z Poděbrad obklopen znaky Čech a Slezska vlevo, znaky Moravy a Dolní Lužice vpravo. Na západním průčelí vpravo je to Vladislav II. obklopen znaky Čech a Moravy vlevo, znaky Dolních Uher a Slezska vpravo.

Současnost.

Brána je přístupná veřejnosti a jejím majitelem je Hlavní město Praha, provozovatelem a nájemcem do začátku roku 2013 byla společnost ABL FM Services (později M2.C). Ve vnitřních prostorách byla od roku 2007 umístěna výstava "Králův dvůr – život ve středověké Praze", později i další.  Dne 21. ledna 2013 došlo k převzetí věže Muzeem hlavního města Prahy, pro návštěvníky byla věž otevřena 5. února 2013. Veškeré instalace, které tu byly, byly zrušeny, změnil se i systém vstupného, prostory byly nově využity pro depozitní exponáty.  Pod Bránou vede jednosměrná Celetná ulice a do roku 2019 zde bylo možné parkování. To bylo často kritizováno, většinou zde totiž stály limuzíny s reklamou na erotické podniky. Radnice Prahy 1 zvolená v roce 2018 sem v létě 2019 umístila značku zákaz zastavení. Do budoucna je plánován úplný zákaz automobilového provozu pod touto branou.

Prašná brána (německy "der Pulverturm") je pozdně gotická stavba na rozhraní ulice Na Příkopě a náměstí Republiky vedle Obecního domu naproti domu U Hybernů. Jedná se o jeden ze symbolů Prahy. V bráně začíná Celetná ulice, která zde tvoří první část Královské cesty, která vede odtud až na Pražský hrad. Brána má výšku 65 metrů, vyhlídkový ochoz se nachází ve výšce 44 metrů a vede na něj 186 schodů.

The Powder Tower or Powder Gate () is a Gothic tower in Prague, Czech Republic. It is one of the original city gates. It separates the Old Town from the New Town.


Životopis.

Mládí.

Čchin Š'-chuang-ti se narodil v Chan-tanu v pozdním období státu Východní Čou. Podle legendy zde byl jeho otec, princ státu Čchin, držen jako rukojmí až do doby, než bohatý kupec Lü Pu-wej zajistil jejich návrat. Princ totiž zahořel láskou k jeho překrásné těhotné ženě a Lü Pu-wej neochotně souhlasil s jeho žádostí o ni jen proto, že by se tak jeho vlastní syn stal dědicem trůnu. Jakmile se princ pod jménem Čuang Siang stal králem království Čchin, učinil z kupce svého předsedu vlády a ten měl následujících deset let největší moc ve státě.  Po smrti Čuang Sianga se jeho syn, nebo přesněji řečeno syn Lü Pu-weje, stal vládcem království. Ve 22 letech poté i převzal vládu. Jakmile se v dospělosti dozvěděl, že se jeho matka dopustila s otcem Lü Pu-wejem odporných nemravností, dal svou matku uvrhnout do vězení a svého otce vyloučil z úřadu a poslal jej pryč. Lü Pu-wej se ze zklamání ze synovy pomsty otrávil.

Válečné období.

S pomocí moudrých mužů Čeng provedl celou řadu reforem zemědělství a armády a podařilo se mu potlačit vnitřní povstání. Království Čchin tak v porovnání s ostatními šesti královstvími velmi prosperovalo a Jing-čeng se tedy mohl odvážit bojovat s ostatními státy a provést sjednocení země. Během pouhých deseti let se mu podařilo všechny podrobit. V Číně tím bylo ukončeno velmi dlouhé období chaosu. V roce 221 př. n. l. byla země poprvé v historii sjednocena pod vládou jediného panovníka. Čeng si dal titul "Š'-chuang-ti" (始皇帝 pinyin: "shǐ huángdì" "Š" 'znamená první, čili První císař) domnívaje se, že jeho úspěchy převyšují předchozí panovníky, kteří vládli s titulem "wang" (王 pinyin: "wáng" – „král“), a tímto se od nich chtěl odlišit. Odvolával se přitom na vládu legendárních "Tří Vznešených (三皇 "sānhuáng) a "Pěti Vladařů (五帝 "wǔdì), z jejichž titulů složil titul vlastní. A řekl "Nesmíte se snažit vyhrát, ale snažit se neprohrát".

Reorganizace země.

Po dobytí nových území začal Čeng provádět nezbytné reformy k reorganizaci své nové říše. Zřídil 36 komandérií, jež dále rozdělil na okresy, a podřídil je úředníkům a vojákům, kteří byli zodpovědní přímo jemu. Vybudoval řadu silničních spojení z hlavního města Sien-Jang do bývalých států Jen, Čchi, Wu a Čchu. Velmi důležitá je jeho reforma písma, díky níž se od té doby v celé Číně používá jen jediná soustava znaků, a prakticky neexistují regionální odlišnosti. Stejně důležité byly i jeho reformy vah a měr a kodifikace práva. Mimo to reformy velmi napomohly rozvoji hospodářství a kulturní výměně během tohoto období. Pro zajištění severní hranice byly tisíce otroků a zločinců poslány vybudovat obrannou zeď, dnes známou Velkou čínskou zeď.

Upevňování moci.

V roce 213 př. n. l. se císař Š'-chuang-ti rozhodl utišit kritiku své vlády, zničit dějiny, a nechal proto spálit všechny knihy v říši a popravit učence (i s rodinami), kteří se odvážili vystoupit proti jeho autokratické vládě. Tento čin má dnes za následek, že jsou zničeny všechny historické záznamy z období před státem Čchin. Následující rok nechal císař zazdít zaživa na 460 konfuciánských učenců.  Š'-chuang-ti panoval v zájmu upevnění své moci silně autokraticky. Zavedl tvrdé postihy a přísné tresty a uvalil na obyvatelstvo velmi vysoké daně. Utrpení obyvatelstva bylo dále prodlužováno neustále se vlekoucími válkami. Císař si také nechal vystavět přehnaně nákladný palác a hrobku, což spolu s jeho pěti velkými cestami po říši a stavbou Velké čínské zdi zemi silně zadlužilo a způsobilo velké strádání poddaných. Toto jistě přispělo ke hněvu obyvatelstva vůči panovníkovi a následnému pádu dynastie Čchin.

Smrt.

Mocný císař věřil tomu, že by se mohl stát nesmrtelným, a pátral proto po prostředku, jak se nesmrtelnosti domoci. Když mu během jeho cesty po Říši nabídla v roce 210 př. n. l. skupina lékařů lék k nesmrtelnosti obsahující malé množství rtuti, lačně jej požil a po jejím strávení na následky otravy zemřel. Po rozšíření zprávy o jeho smrti se vlády chopil jeho druhý syn Chu Chaj (vládl pod jménem "Er-š'-chuang-ti"). Chu-chaj ale zanedbával své vladařské postavení a nechal za sebe vládnout eunucha Čao-Kao. Několik let nato v zemi vypuklo povstání, k němuž se okamžitě připojilo obrovské množství lidí nespokojených s tyranií obou císařů. Dynastie Čchin byla roku 206 př. n. l. svržena a později vystřídána dynastií Chan.

Čchin Š'-chuang-ti (), rodovým jménem Jing ("Yíng", 嬴), jménem klanu Čao ("Zhào", 趙), osobním jménem Čeng ("Zhèng", 政), (říjen nebo listopad 260 př. n. l. – 10. září 210 př. n. l.) byl v letech 247–221 př. n. l. král čínského státu Čchin a prvním císařem sjednocené Číny (221–210 př. n. l.). Založil stejnojmennou dynastii.

Qin Shi Huang (, ; 18 February 25910 September 210), previously Zheng, King of Qin (), personal name Yíng Zhèng () or Zhào Zhèng (), was the founder of the Qin dynasty and the first emperor of a unified China. He became China's first emperor when he was 38 after the Qin had conquered all of the other Warring States and unified all of China in 221 BC. Rather than maintain the title of "king" ( "wáng") borne by the previous Shang and Zhou rulers, he ruled as the First Emperor () of the Qin dynasty from 221 BC to 210 BC. His self-invented title "emperor" ( "") would continue to be borne by Chinese rulers for the next two millennia.  During his reign, his generals greatly expanded the size of the Chinese state: campaigns south of Chu permanently added the Yue lands of Hunan and Guangdong to the Chinese cultural orbit; campaigns in Central Asia conquered the Ordos Loop from the nomad Xiongnu, although eventually it would also lead to their confederation under Modu Chanyu.  Qin Shi Huang also worked with his minister Li Si to enact major economic and political reforms aimed at the standardization of the diverse practices of the earlier Chinese states. He is traditionally said to have banned and burned many books and executed scholars, though a closer examination renders the account doubtful. His public works projects included the unification of diverse state walls into a single Great Wall of China and a massive new national road system, as well as the city-sized mausoleum guarded by the life-sized Terracotta Army. He ruled until his death in 210 BC during his fourth tour of Eastern China.


Historie.

První benzodiazepin, chlordiazepoxid ("Librium"), byl syntetizován v roce 1955, když Leo Sternbach pracoval u firmy Hoffmann–La Roche na vývoji trankvilizérů. Farmakologické vlastnosti sloučenin připravených v počáteční fázi byly neuspokojivé a Sternbach tento projekt zastavil. O dva roky později, v dubnu 1957, si jeho spolupracovník Earl Reeder při jarním úklidu laboratoře všiml „krásně krystalické“ sloučeniny zbylé po ukončeném projektu. Tato sloučenina, později nazvaná chlordiazepoxid, nebyla v roce 1955 testována, protože se Sternbach zaměřil na jiné věci. V očekávání, že farmakologické výsledky budou negativní, a v naději na publikaci chemicky zaměřených nálezů, výzkumníci látku podrobili standardní baterii testů na zvířatech. Sloučenina neočekávaně vykazovala velmi silné sedativní, antikonvulzivní a myorelaxační účinky. Tato strhující klinická zjištění vedla k rychlému uvedení látky do světa v roce 1960 pod obchodní značkou "Librium". Po chlordiazepoxidu byl firmou Hoffmann–La Roche v roce 1963 uveden na trh diazepam pod značkou "Valium". Po nějakou dobu byly tyto dvě látky komerčně nejúspěšnějšími léčivy. Příchod benzodiazepinů vedl k poklesu předepisování barbiturátů, v 70. letech 20. století benzodiazepiny ve značné míře nahradily starší léčiva pro sedativní a hypnotické užití.  Nová skupina léčiv byla nejprve přivítána optimismem v lékařském stavu, postupně ale vyvstávaly obavy; v 80. letech se stalo prokazatelné zvláště riziko závislosti. Benzodiazepiny mají unikátní historii v tom, že byly odpovědny za vůbec největší skupinovou žalobu proti výrobcům léčiv ve Velké Británii, kdy 14 000 pacientů a 1 800 právních kanceláří žalovalo výrobce, že věděli o potenciálu pro závislost, avšak tuto informaci před lékaři úmyslně zatajili. Současně bylo pacienty žalováno 117 praktických lékařů a 50 zdravotních úřadů o náhradu škody způsobené závislostí na benzodiazepinech a abstinenčními příznaky. To vedlo k tomu, že někteří lékaři začali vyžadovat podpis souhlasu pacientů a k doporučení, aby byli všichni pacienti před začátkem léčby dostatečně varováni ohledně rizik závislosti a abstinenčních příznaků. Soudní případ proti výrobcům léčiv nikdy nedospěl k rozsudku; právní pomoc byla zrušena a objevila se tvrzení, že soudní znalci z řad psychiatrů jsou ve střetu zájmů. Spor vedl ke změnám v britském právu, kdy byly skupinové žaloby ztíženy.  Přestože byla uvedena antidepresiva s anxiolytickými účinky a současně vzrůstá povědomí o nežádoucích účincích benzodiazepinů, předepisování benzodiazepinů pro krátkodobou úlevu od úzkosti významně nepokleslo. Pro léčbu nespavosti jsou nyní benzodiazepiny méně populární než nebenzodiazepinová hypnotika, např. zolpidem, zaleplon a eszopiklon. Tato hypnotika jsou sice molekulárně odlišná, nicméně působí na benzodiazepinových receptorech.

Léčebné použití.

Benzodiazepiny mají sedativní, hypnotické, anxiolytické, antikonvulzivní, myorelaxační a amnestické účinky, které jsou užitečné v mnoha indikacích, například při závislosti na alkoholu, křečích, úzkosti, panické poruše, agitaci nebo nespavosti. Většinou se podávají ústy, mohou se však podávat i nitrožilně, nitrosvalově nebo konečníkem. Obecně jsou benzodiazepiny dobře přijímány organismem a jsou bezpečnými a účinnými léčivy pro krátkodobé podávání při mnoha různých stavech. Na jejich účinky se může vyvinout tolerance a existuje také riziko vzniku závislosti; při vysazení léčby se může objevit abstinenční syndrom. Tyto faktory, společně s dalšími možnými druhotnými účinky při dlouhodobém podávání (například psychomotorické, kognitivní nebo paměťové poruchy), omezují dlouhodobou použitelnost benzodiazepinů. Mezi dlouhodobé účinky užívání nebo zneužívání benzodiazepinů patří tendence ke vzniku nebo zhoršení kognitivních deficitů, deprese a úzkosti.

Panická porucha.

Díky účinnosti, dobrému přijímání a rychlému nástupu anxiolytického účinku se benzodiazepiny často používají pro léčbu úzkosti spjaté s panickou poruchou. Ohledně dlouhodobého podávání při panické poruše však panuje mezi expertními společnostmi neshoda. Pohledy na věc se liší, od toho, že benzodiazepiny nejsou dlouhodobě účinné a že by měly být vyhrazeny pro případy vzdorující jiné léčbě, až po názor, že jsou dlouhodobě stejně účinné jako selektivní inhibitory zpětného vychytávání serotoninu (SSRI).  Pravidla Americké psychiatrické asociace (APA) říkají, že jsou benzodiazepiny obecně dobře tolerovány a jejich použití pro počáteční léčbu panické poruchy je silně podporováno mnoha kontrolovanými zkouškami. APA tvrdí, že nejsou dostatečné důkazy pro to, aby se dal doporučit jeden ze zavedených způsobů léčby panické poruchy oproti jinému. Volba léčby mezi benzodiazepiny, SSRI, SNRI, tricyklickými antidepresivy a psychoterapií by měla být založena na historii pacienta, preferencích a individuálních charakteristikách. SSRI jsou pro mnoho pacientů s panickou poruchou pravděpodobně nejlepší volbou farmakoterapie, ovšem často se používají i benzodiazepiny a některé studie napovídají, že se stále používají častěji než SSRI. Jednou z výhod benzodiazepinů je, že zmírňují symptomy úzkosti mnohem rychleji než antidepresiva a proto mohou být preferovány u pacientů, kde je rychlé zvládnutí symptomů kritické. Tato výhoda je ovšem vyváženo možností rozvoje závislosti. APA nedoporučuje benzodiazepiny pro osoby s depresivními symptomy nebo pro ty, u kterých se v minulosti objevilo zneužívání návykových látek. Pravidla APA říkají, že farmakoterapie panické poruchy by měla obecně trvat nejméně jeden rok a že klinické zkušenosti podporují pokračující léčbu benzodiazepiny, aby nedošlo k návratu symptomů. Přestože vyvstaly velké obavy ohledně tolerance benzodiazepinů a abstinenčního syndromu, neexistují důkazy pro významné zvyšování dávek u pacientů dlouhodobě užívajících benzodiazepiny. U mnoha takových pacientů si stabilní dávky benzodiazepinů udržují svou účinnost po řadu let.  Pravidla vydaná britským Národním ústavem pro zdraví a klinickou kvalitu (NICE) provedla systematickou revizi pomocí odlišné metodologie a došla k odlišným závěrům. Zpochybnila přesnost studií, které nebyly kontrolované placebem a na základě zjištění placebem kontrolovaných studií nedoporučují používání benzodiazepinů déle než dva až čtyři týdny, protože tolerance a fyzická závislost se vyvíjejí rychle, přičemž mezi abstinenční příznaky patří opětovný nárůst úzkosti, dostavující se po šesti a více týdnech užívání. Nicméně jsou benzodiazepiny i nadále předepisovány pro dlouhodobou léčbu úzkostné poruchy, byť jako první volba se doporučují specifická antidepresiva společně s psychoterapií a jako druhá volba antikonvulzivum pregabalin. NICE tvrdí, že dlouhodobé užívání benzodiazepinů pro panickou poruchu s agorafobií nebo bez ní, je "non lege artis", nemá dlouhodobou účinnost a proto není doporučeno klinickými pravidly. Psychoterapie, například kognitivně behaviorální terapie, je u panické poruchy doporučena jako léčba první volby; u benzodiazepinů se zjistilo, že interferují s přínosy této léčby.  Benzodiazepiny se obvykle podávají ústy. Ve velmi vzácných případech však může být lorazepam nebo diazepam podán nitrožilně pro léčbu panických záchvatů.

Generalizovaná úzkostná porucha.

Benzodiazepiny jsou velmi účinné při krátkodobém řešení generalizované úzkostné poruchy, nevykazují však účinnost z hlediska celkového dlouhodobého zlepšení stavu. Podle NICE (National Institute for Health and Clinical Excellence) lze benzodiazepiny použít pro okamžitou léčbu, je-li potřeba. Neměly by se ovšem obvykle podávat déle než 2-4 týdny. Jedinou dlouhodobou medikací, kterou NICE doporučuje pro generalizovanou úzkostnou poruchu, jsou antidepresiva.  Podobně Kanadská psychiatrická asociace (CPA) doporučuje alprazolam, bromazepam, lorazepam a diazepam pouze jako léčiva druhé linie, pokud selhala léčba dvěma různými antidepresivy. Byť jde o léčiva druhé linie, lze benzodiazepiny používat pro krátkodobou úlevu od úzkosti a agitace. Pravidla CPA říkají, že po 4-6 týdnech může účinek benzodiazepinů klesnout na úroveň placeba a že benzodiazepiny jsou při tišení ruminativních útrap (klíčového symptomu generalizované úzkostné poruchy) méně účinné než antidepresiva. V některých případech však dlouhodobé podávání benzodiazepinů jako doplňku k antidepresivům může být oprávněné.

Nespavost.

Benzodiazepiny mohou být užitečné pro krátkodobou léčbu nespavosti. Užívání po dobu delší než dva až čtyři týdny se nedoporučuje kvůli hrozícímu riziku závislosti. Přednostně se benzodiazepiny berou přerušovaně a v nejnižší účinné dávce. Korigují problémy spjaté se spánkem tím, že zkracují dobu strávenou v posteli před usnutím, prodlužují dobu spánku a obecně omezují bdění. Zhoršují však kvalitu spánku, protože se zvětšuje podíl mělkého spánku a zmenšuje podíl hlubokého. Mezi další nevýhody hypnotik, včetně benzodiazepinů, je možný vznik tolerance jejich účinků, opětovná nespavost při vysazení léčiva, snížení spánku charakterizovaného pomalými elektrickými vlnami, vysazovací období typicky s opětovnou nespavostí a dlouhodobé období úzkosti a agitace. Z benzodiazepinů schválených v USA pro léčbu nespavosti se doporučují ty, které mají rychlý nástup účinku a krátký eliminační poločas, například estazolam, triazolam a temazepam. Déle působící benzodiazepiny, například nitrazepam a diazepam, mají reziduální účinky, které mohou přetrvávat během následujícího dne, a obecně nejsou doporučeny.  Není jasné, zda jsou nová nebenzodiazepinová hypnotika lepší než krátkodobě působící benzodiazepiny. Účinnost těchto dvou skupin léčiv je podobná. Podle US AHRQ nepřímé porovnání ukazuje, že vedlejší účinky jsou u benzodiazepinů přibližně dvakrát častější než u nebenzodiazepinových léčiv. To může sloužit jako důvod, proč jako první volbu pro dlouhodobou léčbu nespavosti preferovat nebenzodiazepinové přípravky. Ovšem britský NICE nenašel přesvědčivé důkazy pro preferenci nebenzodiazepinů. Upozornil též na to, že jsou nebenzodiazepiny v klinických testech nevhodně porovnávány s dlouhodobě působícími benzodiazepiny. Neprováděly se žádné testy, které by porovnávaly krátkodobé nebenzodiazepiny se správně dávkovanými krátkodobými benzodiazepiny. Na základě toho NICE doporučuje volit hypnotika podle jejich ceny a pacientových preferencí.  Tvrdí se, že dlouhodobé užívání hypnotik a nadměrné předepisování těchto léčiv je neospravedlnitelným rizikem, zvláště u starších osob, a že je obecně pro veřejné zdraví škodlivé.

Křeče.

Delší epileptické záchvaty křečí jsou urgentním stavem, jenž lze obvykle účinně řešit podáním rychle účinkujících benzodiazepinů, které jsou potentními antikonvulzivy. Při hospitalizaci je první volbou nitrožilně podaný lorazepam nebo diazepam; diazepam má rychlejší nástup, lorazepam zase působí déle. V komunitě není nitrožilní podání praktické a proto se rektálně podává diazepam nebo (nověji) bukálně midazolam; právě midazolam je preferován, protože je jeho podání snazší a společensky přijatelnější.  Když byly benzodiazepiny poprvé uvedeny, byly nadšeně přijaty pro léčbu všech forem epilepsie. Problémem se však při dlouhodobějším podávání stala ospalost takto léčených osob a rozvoj tolerance, proto se benzodiazepiny již nepoužívají jako léčiva první volby pro dlouhodobou léčbu epilepsie. Celosvětově se na specializovaných klinikách používá klobazam (který však není k dispozici v USA), ve Francii je populární klonazepam. Ve Velké Británii se obě tato léčiva používají v druhé linii při léčbě mnoha forem epilepsie. Klobazam je také velmi užitečný při krátkodobé profylaxi proti křečím a při menstruační epilepsii. Při vysazování benzodiazepinů po dlouhodobé léčbě epilepsie je třeba zvláštní opatrnosti, protože hrozí riziko návratu křečových záchvatů. Proto se dávka snižuje pomalu, po dobu až šesti měsíců nebo i déle.

Odvykání alkoholu.

Nejčastěji používaným benzodiazepinem pro alkoholovou detoxikaci je chlordiazepoxid, jako alternativu lze však použít také diazepam. Obě látky se používají u osob, které jsou odhodlány přestat s pitím alkoholu; předepisují se na krátké období, aby se minimalizovalo riziko rozvoje tolerance a závislosti na benzodiazepiny. Benzodiazepiny s delším biologickým poločasem činí detoxikaci snesitelnější a nebezpečné účinky vysazení alkoholu se vyskytují méně často. Na druhou stranu, krátkodobě působící benzodiazepiny mohou způsobovat prudké křeče a nejsou proto doporučeny pro ambulantní léčbu. U pacientů s rizikem akumulace léčiv se používají oxazepam a lorazepam, zvláště se to týká starších osob a pacientů s cirhózou. Tyto benzodiazepiny se totiž metabolizují jinak než ostatní látky z této skupiny - konjugací s glukuronidem.  Benzodiazepiny jsou přednostně voleny při syndromu odvykání alkoholu, zvláště pro prevenci a léčbu nebezpečných komplikací v podobě křečí nebo u pacientů s těžkým deliriem. Jediným benzodiazepinem s předvídatelným vstřebáváním ze svalů je lorazepam. Navíc je nejúčinnější při prevenci a léčbě akutních křečových záchvatů.

Úzkost.

Občas se benzodiazepiny používají pro léčbu akutní úzkosti, protože u většiny osob přinášejí rychlou a výraznou úlevu od jejích symptomů. Nedoporučuje se však jejich podávání déle než 2 až 4 týdny vzhledem k riziku vzniku tolerance a závislosti a k dlouhodobé neúčinnosti. V porovnání s jinými farmaky dochází u benzodiazepinů dvakrát častěji k relapsu po vysazení léčby. K dlouhodobé léčbě generalizované úzkostné poruchy se doporučuje léčba jinými psychofarmaky a psychoterapie. Antidepresiva mají vyšší míru remise a obecně jsou bezpečnější a účinnější z krátkodobého i dlouhodobého pohledu.

Další indikace.

Benzodiazepiny se často předepisují při široké škále stavů:

Nežádoucí účinky.

Nejčastější vedlejší účinky benzodiazepinů jsou spjaty s jejich sedativním a myorelaxačním účinkem. Patří mezi ně ospalost, závratě a snížená pozornost a soustředění. Poruchy pohybové koordinace mohou vést k pádům a úrazům, zvlášť u starších osob. Narušeny jsou i řidičské schopnosti a při řízení pod vlivem benzodiazepinů je tedy vyšší riziko dopravních nehod. K dalším vedlejším účinkům patří snížení libida a problémy s erekcí. Může se vyvinout deprese a ztráta sebekontroly. Při nitrožilním podání může dojít k poklesu krevního tlaku a k útlumu dýchání. Méně často se vyskytuje nauzea a změny chuti, rozostřené vidění, schvácenost, euforie, depersonalizace a noční můry. Byly popsány i případy toxicity pro játra, nicméně jsou velmi řídké.

Paradoxní reakce.

Někdy se při podávání benzodiazepinů mohou objevit paradoxní reakce, například křeče u epileptiků, agrese, impulzivita, podrážděnost nebo sebevražedné chování. Tyto reakce se vysvětlovaly jako důsledky disinhibice, tedy ztráty kontroly nad společensky nepřijatelným chováním. Paradoxní reakce jsou v obecné populaci vzácné, s výskytem pod 1 % a v míře srovnatelné s placebem. Častější jsou ovšem při rekreačním užívání benzodiazepinů, u osob s hraniční poruchou osobnosti, u dětí a u pacientů s režimem vysokých dávek benzodiazepinů. U těchto skupin jsou zřejmě nejvýznamnějším rizikovým faktorem impulzivní poruchy; významná rizika jsou také při poruchách učení a při neurologických poruchách. Většina zpráv o disinhibici uvádí vysoké dávky vysoce potentních benzodiazepinů. Paradoxní reakce se mohou objevovat častěji také při dlouhodobém užívání benzodiazepinů.

Kognitivní účinky.

Krátkodobé užívání benzodiazepinů může nežádoucím způsobem ovlivňovat řadu oblastí vnímání, zejména tak, že interferuje s tvorbou a konsolidací nových vzpomínek; může vyvolat i úplnou anterográdní amnezii. Ohledně účinků dlouhodobého podávání však mají vědci rozdílné názory. Jeden z pohledů na tuto věc říká, že krátkodobé účinky pokračují i dlouhodobě a mohou se i zhoršovat. Jiný pohled však tvrdí, že kognitivní deficity se při dlouhodobém užívání benzodiazepinů objevují jen krátce po podání dávky, nebo že jsou příčinou takových deficitů úzkostné poruchy.  Přestože chybí definitivní studie, první z pohledů má podporu v metaanalýze 13 malých studií z roku 2004. Tato metaanalýza zjistila, že dlouhodobé podávání benzodiazepinů bylo spojeno se středními až silnými nežádoucími účinky ve všech oblastech vnímání, přičemž nejčastěji zjištěna byla porucha časoprostorové paměti. Zjišťováno bylo snížení IQ, poruchy viziomotorické koordinace, zpracování informací, verbální učení a soustředění. Autoři metaanalýzy a pozdější recenzent poznamenali, že aplikovatelnost této metaanalýzy je omezená, protože zkoumané osoby pocházely především z pacientů s odvykacími příznaky, nebylo definováno koexistující užívání drog a alkoholu ani duševní poruchy, navíc několik z daných studií provádělo zkoumání během doby odvykání.

Dlouhodobé účinky.

Mezi dlouhodobé nežádoucí účinky benzodiazepinů patří obecná deteriorace tělesného i duševního zdraví, která má tendenci v čase sílit. Ne každý pacient se však s takovými účinky setká. Dalšími dlouhodobými účinky mohou být kognitivní poruchy nebo afektivní a behaviorální poruchy. Mohou se objevovat pocity zmatenosti, obtížnost konstruktivního myšlení, ztráta sexuální apetence, agorafobie a sociální fobie, úzkost a deprese, ztráta zájmu o zábavu a koníčky nebo neschopnost zaznamenat či vyjádřit své pocity. Objevuje se také změněné vnímání sebe sama, okolního prostředí a vztahů.

Abstinenční syndrom.

Tolerance, závislost a vysazení.

Hlavním problémem chronického užívání benzodiazepinů je vývoj tolerance a závislosti. Tolerance se projevuje jako snížená farmakologická účinnost a na sedativní, hypnotický, antikonvulzivní a myorelaxační účinky se vyvíjí poměrně rychle. Tolerance na anxiolytické účinky pomaleji, ale je jen málo důkazů o přetrvávající účinnosti po čtyřech až šesti měsících nepřetržitého užívání. Přesto takové důkazy jsou, a jsou protidůkazem postoje z literatury, že se tolerance často vyskytuje a že se úzkost může při dlouhodobém podávání benzodiazepinů dokonce zhoršovat.  Podle některých důkazů tolerance na amnestické účinky obecně nevzniká. Ani tato oblast však není dostatečně objasněna. Některé důkazy ukazují na vývoj částečné tolerance a na to, že „poruchy paměti jsou omezeny na úzké okno 90 minut po každé dávce“.  Přerušení užívání benzodiazepinů nebo náhlé snížení dávky, i po relativně krátké době léčby (3-4 týdny), může vyústit ve dvě skupiny symptomů: „rebound fenomenu“ a abstinenčnímu syndromu. Rebound znamená návrat příznaků poruchy, pro kterou byl pacient léčen, ovšem v horší podobě než původně. Abstinenční příznaky jsou nové symptomy pramenící přímo z vysazení benzodiazepinů; jsou hlavním znakem fyzické závislosti.

Abstinenční příznaky a jejich léčba.

Mezi nejčastější abstinenční symptomy benzodiazepinů patří nespavost, žaludeční problémy, tremory, agitace, ustrašenost a svalové spasmy. Méně často se vyskytuje podrážděnost, pocení, depersonalizace, derealizace, přecitlivělost na podněty, deprese, sebevražedné chování, psychóza, křeče a delirium tremens. Vážné příznaky se většinou objevují při prudkém nebo příliš rychlém vysazení benzodiazepinů. Takové vysazení může být nebezpečné, dávky je doporučeno snižovat pomalu.  Abstinenční příznaky se mohou vyskytovat i při postupném snižování dávky, jsou ale obvykle méně závažné a mohou přetrvávat jako součást protrahovaného abstinenčního syndromu i měsíce po vysazení benzodiazepinů. Asi 10 % pacientů zaznamenává prodloužený abstinenční syndrom trvající řadu měsíců, někdy i rok nebo ještě déle. Příznaky jsou podobné jako ty, které se vyskytovaly hned po vysazení, ale obvykle mají subakutní podobu. Postupem času se zmenšují, až nakonec zcela zmizí.  Pacienti a lékaři často nahlížejí na benzodiazepiny jako na látky způsobující těžké a traumatizující abstinenční příznaky. To je však ze značné části proto, že bývá proces jejich vysazování špatně řízen. Příliš rychlé vysazení zvyšuje závažnost abstinenčního syndromu i pravděpodobnost neúspěchu jeho zvládnutí. Nejlepším způsobem efektivního boje proti abstinenčnímu syndromu je pomalé a postupné snižování dávek, přizpůsobené konkrétnímu pacientovi, a ve vhodných případech také psychologická podpora. Názor na čas potřebný k úplnému vysazení benzodiazepinů se pohybuje od čtyř týdnů až do několika let. Byla navržena cílová doba pod šest měsíců, ovšem některé faktory (typ a dávka léčiva, důvod nasazení, životní styl, osobnost, míra stresů, míra dostupné podpory atd.) ji mohou prodloužit na rok či více. Vysazování benzodiazepinů se nejlépe zvládá převodem fyzicky závislého pacienta na ekvivalentní dávku diazepamu, který má ze všech benzodiazepinů nejdelší biologický poločas, je metabolizován na dlouhodobě působící aktivní metabolity a je k dispozici v tabletách s nízkými dávkami, které lze ještě dále čtvrtit. Pro ještě jemnější dávkování lze využít i kapalnou formu tohoto léčiva, která je rovněž dostupná. Alternativou je použití chlordiazepoxidu, který má také dlouhý poločas a dlouhodobé aktivní metabolity. Snižování dávky lze realizovat periodickým zmenšováním velikosti tablet.  Nebenzodiazepinová hypnotika jsou při odvykání benzodiazepinům kontraindikována; projevuje se u nich totiž křížová tolerance s benzodiazepiny a mohou vyvolat závislost. Křížová tolerance je také u alkoholu, který je navíc toxičtější a proto je třeba se vyvarovat toho, aby jedna závislost (na benzodiazepinech) byla nahrazena novou (na alkoholu). Pokud to jde, je nejlepší se obejít také bez fluorchinolonových antibiotik - vytlačují benzodiazepiny z jejich vazebných míst a snižují aktivitu GABA, proto mohou zhoršit abstinenční příznaky. Nejsou doporučena ani antipsychotika (obecně při stavech odvykání jakýchkoli látech tlumících CNS), zejména klozapin, olazapin nebo nízkopotentní fenothiaziny, například chlorpromazin. Snižují práh pro vznik křečí a opět tak mohou zhoršit abstinenční příznaky. Při nutnosti je používat je na místě extrémní opatrnost.  Vysazení dlouhodobě podávaných benzodiazepinů je pro většinu osob přínosné. Obecně zlepšuje tělesné i duševní zdraví, zvláště u starších lidí. Některé osoby sice uvádějí, že je trvalé podávání pro ně lepší, to ale může být tím, že jsou potlačeny abstinenční příznaky, které by se při vysazování dostavily.

Předávkování.

Přestože jsou benzodiazepiny z hlediska předávkování mnohem bezpečnější než jejich předchůdci, barbituráty, mohou i ony způsobovat problémy. Jsou-li užity samostatně, při předávkování jen vzácně působí vážné komplikace; statistiky z Anglie ukazují, že benzodiazepiny byly zodpovědné za 3,8 % všech úmrtí způsobených otravou jedním samostatným léčivem. Pokud se ale zkombinují s alkoholem, opiáty nebo tricyklickými antidepresivy, jejich toxicita výrazně stoupá. Starší osoby jsou na vedlejší účinky benzodiazepinů citlivější, otrava může nastat i při jejich dlouhodobém podávání. Různé benzodiazepiny se v toxicitě liší; jako nejtoxičtější při předávkování a při kombinaci s jinými látkami se ukazuje temazepam. Mezi příznaky předávkování benzodiazepiny patří ospalost, nesrozumitelná řeč, nystagmus, hypotenze, ataxie, kóma, respirační útlum až kardiopulmonární zástava.  Proti otravě benzodiazepiny existuje antidotum: flumazenil. Jeho rutinní použití ale není doporučeno vzhledem k velkému riziku resedace (opětovný útlum) a křečí. Ve dvojitě slepém, placebo-kontrolovaném testu na 326 pacientech se u čtyř osob objevily závažné vedlejší účinky, u 61 % pacientů byla zaznamenána resedace. Existuje také řada kontraindikací - například u pacientů po dlouhodobém užívání benzodiazepinů, při užívání látek zvyšující pohotovost ke křečím nebo sklony k arytmii a u osob s abnormálním stavem vitálních funkcí. Podle jedné studie je vhodnými kandidáty pro léčbu flumazenilem pouze 10 % pacientů předávkovaných benzodiazepiny.

Kontraindikace.

Vzhledem k myorelaxačnímu účinku mohou benzodiazepiny způsobovat u vnímavých osob útlum dýchání. Proto jsou kontraindikovány u pacientů s myasthenií gravis, spánkovou apoí, bronchitidou a COPD. Opatrnosti je třeba při užívání benzodiazepinů při poruchách osobnosti a mentální retardaci; často se totiž objevují paradoxní reakce. Při depresi mohou benzodiazepiny podporovat sebevražedné tendence a mohou být pak použity k předávkování za sebevražednými účely. Osoby s anamnézou závislosti na alkoholu, opioidech nebo barbiturátech by se měly benzodiazepinům vyhnout, protože jejich kombinace s uvedenými látkami může vést k životu nebezpečné interakci.

Těhotenství.

V USA řadí úřad FDA benzodiazepiny do kategorie D nebo X, protože se ukázalo, že mohou ohrozit lidský plod v děloze.  Expozice benzodiazepinům v těhotenství je spojována se slabě zvýšeným (0,06 až 0,07 %) rizikem rozštěpu patra u novorozenců; takový závěr je však kontroverzní, protože některé studie žádnou takovou spojitost neprokázaly. Užívání benzodiazepinů krátce před porodem může vést k hypotonickému syndromu (tzv. „floppy baby“ - hypotonie, hypotermie, letargie, obtíže s dýcháním a výživou). Případy novorozeneckého abstinenčního syndromu byly popsány u dětí, které byly v děloze chronicky vystaveny benzodiazepinům. Tento syndrom lze obtížně rozpoznat, protože začíná až několik dní po porodu; například u chlordiazepoxidu je to až 21 dnů. Objevuje se při něm tremor, hypertonie, hyperreflexie, hyperaktivita a zvracení, syndrom může přetrvat i 3 až 6 měsíců. Snižování dávky během těhotenství může snížit závažnost syndromu. Pokud už je třeba podávat v těhotenství benzodiazepiny, doporučují se spíše takové, které mají lepší a delší bezpečnostní historii, například diazepam nebo chlordiazepoxid, než potenciálně škodlivější látky, např. alprazolam či triazolam. Používání co nejnižší účinné dávky po co nejkratší dobu minimalizuje rizika pro dítě.

Vyšší věk.

Přínosy benzodiazepinů jsou nejnižší a rizika naopak nejvyšší u starších osob. Ve vyšším věku roste riziko závislosti a zvyšuje se náchylnost k vedlejším účinkům, například problémům s paměti, útlumem přes den, narušená koordinace pohybu a zvýšené nebezpečí pádů a dopravních nehod. Dlouhodobé účinky benzodiazepinů a závislost na nich může připomínat demenci, depresi nebo úzkostné syndromy; postupně se navíc mohou zhoršovat. Kognitivní nežádoucí účinky si lze splést s projevy stáří. Výhodou vysazení benzodiazepinů je zlepšené vnímání, pozornost a mobilita, snížené riziko inkontinence, pádů a tedy i zlomenin. Postupné snižování dávek benzodiazepinů je u starších osob stejně úspěšné jako u mladších. Starším osobám by se měly benzodiazepiny předepisovat s opatrností a jen krátkodobě, s nízkými dávkami. Preferovány jsou krátko- až střednědobě působící léčiva, například oxazepam nebo temazepam. Vysoce potentní benzodiazepiny (např. alprazolam nebo triazolam), stejně jako benzodiazepiny dlouhodobě působící doporučeny nejsou, protože vyvolávají silnější nežádoucí účinky. Jako alternativy se používají nebenzodiazepinová hypnotika, například zaleplon nebo zolpidem, případně nízké dávky sedativních antidepresiv.  Dlouhodobé podávání benzodiazepinů se spojováno se zvýšeným rizikem kognitivních poruch, nicméně jeho vztah s demencí zůstává nevyřešen. Stejně tak není zatím jasná ani souvislost mezi dřívějším užíváním benzodiazepinů a zhoršením kognitivních funkcí.  Benzodiazepiny se někdy předepisují na potlačování behaviorálních symptomů demence. Ovšem podobně jako u antidepresiv, jsou jen malé důkazy o jejich účinnosti, přestože antipsychotika určité přínosy vykazují. Negativní účinky na kognitivní funkce, které se u starších osob často vyskytují, mohou demenci naopak zhoršit.

Benzodiazepiny (v literatuře se často uvádí zkratka BDZ nebo BZD) jsou psychoaktivní látky (drogy), jejichž chemická struktura je založena na spojení benzenového a diazepinového kruhu. První benzodiazepin, chlordiazepoxid (Librium), byl náhodně objeven Leem Sternbachem v roce 1955, na trh ho uvedla v roce 1960 firma Roche vyrábějící od roku 1963 také diazepam (Valium).  Benzodiazepiny zesilují působení neurotransmiteru GABA a vyvolávají tak sedativní, hypnotický, anxiolytický, antikonvulzivní, myorelaxační a amnestický účinek. Pro tyto vlastnosti jsou benzodiazepiny užitečné při léčbě úzkosti, nespavosti, agitace, křečí, abstinenčních příznaků a jako premedikace před lékařskými zákroky. Benzodiazepiny se dělí do tří kategorií, na krátkodobě, střednědobě a dlouhodobě působící. Krátkodobě a střednědobě působící benzodiazepiny se upřednostňují při léčbě nespavosti, dlouhodobě působící při léčbě úzkosti.  Obecně jsou benzodiazepiny bezpečné a účinné při krátkodobém používání, byť se mohou občas vyskytnout kognitivní poruchy a paradoxní účinky, například agrese nebo behaviorální disinhibice. Dlouhodobé užívání je kontroverzní vzhledem k obavám ohledně psychologických i tělesných účinků, otáznější účinnosti, a také proto, že jsou benzodiazepiny náchylné na vyvolání tolerance, fyzické závislosti a při vysazení se dostaví abstinenční syndrom. Kvůli nežádoucím účinkům spojeným s dlouhodobým užíváním benzodiazepinů vede obecně jejich vysazení ke zlepšení tělesného a duševního zdraví. Starší osoby jsou krátkodobými i dlouhodobými nežádoucími účinky více ohroženy.  Existuje také kontroverze ohledně bezpečnosti benzodiazepinů v těhotenství. Přestože nejsou významnými teratogeny, přetrvává nejistota, zda nemohou u malého počtu dětí způsobovat rozštěp patra a neurobehaviorální účinky. Je známo, že u novorozenců způsobují abstinenční příznaky. Benzodiazepiny se lze předávkovat, potom mohou způsobit nebezpečné kóma. Jsou však mnohem méně toxické než jejich předchůdci, barbituráty, a po užití samotných benzodiazepinů dochází k smrti jen zřídka. Zkombinují-li se ovšem s jinými látkami tlumícími centrální nervový systém, například s alkoholem nebo opiáty, potenciální toxicita roste. Benzodiazepiny se běžně zneužívají jako drogy a často se berou v kombinaci s jinými drogami.

Benzodiazepines (BZD, BDZ, BZs), sometimes called "benzos", are a class of psychoactive drugs whose core chemical structure is the fusion of a benzene ring and a diazepine ring. The first such drug, chlordiazepoxide (Librium), was discovered accidentally by Leo Sternbach in 1955, and made available in 1960 by Hoffmann–La Roche, which, since 1963, has also marketed the benzodiazepine diazepam (Valium). In 1977 benzodiazepines were globally the most prescribed medications. They are in the family of drugs commonly known as minor tranquilizers. Benzodiazepines enhance the effect of the neurotransmitter gamma-aminobutyric acid (GABA) at the GABA receptor, resulting in sedative, hypnotic (sleep-inducing), anxiolytic (anti-anxiety), anticonvulsant, and muscle relaxant properties. High doses of many shorter-acting benzodiazepines may also cause anterograde amnesia and dissociation. These properties make benzodiazepines useful in treating anxiety, insomnia, agitation, seizures, muscle spasms, alcohol withdrawal and as a premedication for medical or dental procedures. Benzodiazepines are categorized as either short, intermediary, or long-acting. Short- and intermediate-acting benzodiazepines are preferred for the treatment of insomnia; longer-acting benzodiazepines are recommended for the treatment of anxiety. Benzodiazepines are generally viewed as safe and effective for short-term use, although cognitive impairment and paradoxical effects such as aggression or behavioral disinhibition occasionally occur. A minority of people can have paradoxical reactions such as worsened agitation or panic. Benzodiazepines are also associated with increased risk of suicide. Long-term use is controversial because of concerns about decreasing effectiveness, physical dependence, withdrawal, and an increased risk of dementia and cancer. In the long-term, stopping benzodiazepines often leads to improved physical and mental health. The elderly are at an increased risk of both short- and long-term adverse effects, and as a result, all benzodiazepines are listed in the Beers List of inappropriate medications for older adults. There is controversy concerning the safety of benzodiazepines in pregnancy. While they are not major teratogens, uncertainty remains as to whether they cause cleft palate in a small number of babies and whether neurobehavioural effects occur as a result of prenatal exposure; they are known to cause withdrawal symptoms in the newborn.


Historie.

Budova se nachází se přímo v centru města u řeky Miljacky. Postavena byla v pseudomaurském slohu za rakousko-uherské vlády. Vznikla na místě původního náměstí Mustaj-pašin mejdan. Myšlenka výstavby moderní radnice byla schválena už v roce 1880, ale realizace stavby byla odsouhlasena až o deset let později.  Na výstavbě, probíhající mezi lety 1892 a 1896, se podílelo několik architektů a projektantů –  Čech Karel Pařík, chorvatský Čech Alexander Wittek a Chorvat Ćiril Metod Iveković – inspirací jim byla Kaibeyova mešita v Káhiře, podle níž byla především realizována barevná podoba fasády i dekorativních oken v průčelí v prvním patře. První ideové řešení stavby představil v roce 1880 Pařík, narazil však na odpor ministra Benjámina Kállaye. Kállay chtěl, aby byl projekt změněn, Pařík však toto nepřipustil. Další architekti původní projekt přepracovali, zůstala však podoba budovy s trojúhelníkovitým půdorysem a šestiúhelníkovým prostorem uvnitř. Budova byla také navýšena o druhé patro. Projekt nakonec dokončil chorvat Iveković, neboť Alexander Wittek v roce 1894, kdy ještě probíhaly práce na stavbě, zemřel.  Stavba se stala významnou dominantou města a je dobře vidět i z okolních kopců. Nedaleko Radnice, konkrétně u Latinského mostu, došlo roku 1914 k atentátu na Františka Ferdinanda d’Este. Ještě před dokončením stavby byly již některé hotové prostory využívány sarajevskou radnicí a obvodním soudem.  V letech 1910–1915 v Radnici rovněž zasedal zemský sněm ("Sabor"). Roku 1949 byla budova přeměněna na Národní a univerzitní knihovnu Bosny a Hercegoviny ("Nacionalna i univerzitetska biblioteka Bosne i Hercegovine"). Knihovna zde sídlila až do roku 1992.  Mezi lety 1992 a 1995, během obléhání Sarajeva, Radnice vyhořela (příčinou byla palba z granátometů ze strany Jugoslávské lidové armády). Došlo ke zničení tisíců někdy i velmi starých knih. Dnes tento akt připomíná před knihovnou pamětní cedule umístěná bosňáckým obyvatelstvem města, označující Srby za zločince.  Po uklidnění situace a uzavření míru se začalo s obnovou, ta však postupovala velmi pomalu. Na obnově se finančně podílelo Maďarsko a Rakousko, původně se počítalo s dokončením rekonstrukce do roku 2010. Nakonec byla Radnice slavnostně otevřena až 9. května 2014.

Národní a univerzitní knihovna Bosny a Hercegoviny ("Nacionalna i univerzitetska biblioteka Bosne i Hercegovine", "NUBBiH", původně budova místní "radnice", ) je historická budova sarajevského zastupitelstva, zemského sněmu a nakonec národní knihovny v centru Sarajeva, hlavního města Bosny a Hercegoviny.

The National and University Library of Bosnia and Herzegovina (NUL) (Bosnian, Croatian and Serbian: "Nacionalna i univerzitetska biblioteka Bosne i Hercegovine" / Национална и универзитетска библиотека Босне и Херцеговине) is the national library of Bosnia and Herzegovina based in Sarajevo. During the war in Bosnia and Herzegovina, during the siege of Sarajevo, in the night from 25th to 26 August 1992, members of the Army of the Republic of Srpska shelled Vijećnica where the library was located at that time. As a result, many of its archival and library holdings were destroyed.