Podpora.

Podpora ze strany státu.

V srpnu 2012 bylo avizováno vytvoření "Výboru pre práva lesieb, gejov, bisexuálnych, transrodových a intersexuálnych osôb" v rámci Rady vlády pro lidská práva, národnostní menšiny a rovnost pohlaví. Předseda Rady a místopředseda vlády Miroslav Lajčák na funkci předsedy výboru navrhl ministra spravedlnosti, ministerstvo by mělo plnit úlohu sekretariátu Výboru. Návrh navazuje na usnesení Rady ze dne 30. července 2012, které zavedení Výboru podpořilo. Členka Rady Adriana Mesochoritisová přitom uvedla: "„Víme, že ta situace v ochraně LGBTI lidí je velmi nízká, SR nemá žádné zákony, které by ochraňovaly LGBTI lidí, také nemáme žádný výbor, který by jejich záležitosti začal řešit,“" Členové Výboru budou nominováni státní správou i nevládními organizacemi. Organizace a sdružení, které za Výbor lobbovaly, poukázaly na rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva z února 2012, v němž soud zdůraznil, že "„diskriminace na základě sexuální orientace je stejně závažná jako diskriminace na základě rasy, původu nebo barvy pleti“." V České republice Výbor pro sexuální menšiny existuje již od roku 2007.  "Výbor pre práva lesieb, gejov, bisexuálnych, transrodových a intersexuálnych osôb" při Radě vlády SR pro lidská práva, národnostní menšiny a rovnost pohlaví byl schválen 3. října 2012"."  V květnu 2019 naopak ministryně kultury Ľubica Laššáková zamítla hodnotící komisí doporučené LGBT projekty z dotačního programu pro oblast kultury znevýhodněných skupin obyvatelstva a ministerstvo změnilo podmínky tak, aby ani do budoucna nebylo možno takové projekty z programu podpořit.

Podpora ze strany nevládních organizací.

Na Slovensku existuje několik organizací zabývajících se podporou LGBT osob a zlepšení jejich situace. Mezi ně patří "Queer Leaders Forum", "Hnutie za rovnoprávnosť homosexuálnych občanov GANYMEDES" a jiné. V Bratislavě sídlí "Q-centrum", které poskytuje právní, sociální a psychologické poradenství. Poradenství je možné i telefonicky a prostřednictvím internetu.

Diskriminace.

Zpráva upozornila i na nedostatečnou identifikaci kriminálních činů jako činů proti LGBT komunitě v celé EU. Důvodem je nevědomost policie jak přistupovat k případům a neochota obětí činů na svůj stav upozorňovat. Podle zprávy výzkumy (i na Slovensku) potvrzují, že homosexuálové s obavou před diskriminací svou orientaci před svými příbuznými často tají. Na druhé straně většina z těch, kteří ji netají, jsou rodinou akceptováni. Podle další studie provedené na Slovensku a citované Agenturou bylo 20 % respondentů z domu vyhozených po prozrazeni své orientace.  LGBT osoby jsou diskriminovány i v práci. I když mnozí utajují svou orientaci v práci, až 25 % bylo různými způsoby pronásledovaných. Podle dalších studií 50 % nepřiznává svou orientaci zdravotnickému personálu a dalších 22 % svou orientaci přiznává jen někdy.

Antidiskriminační opatření.

Na Slovensku není vyjádření nenávisti vůči LGBT osobám trestné. Poslanec Martin Poliačik (SaS) si myslí, že nenávistné projevy vůči homosexuálům by měly být trestány. Poslanec argumentuje, že "„pokud slovenská legislativa zná tresty za podněcování nenávisti na základě rasy, národnosti, barvy pleti, původu nebo náboženského vyznání, stejně třeba trestat nenávistné projevy na základě sexuální orientace“." Tento krok podle něj doporučuje i Rada Evropy. Vlastní zákon se však do parlamentu zatím předložit nechystá, registrované partnerství má pro něj prioritu. Poliačikova strana SaS ve věci vydala prohlášení, které doporučuje na útoky používat stejný metr. Radoslav Prochádzka (KDH) k problematice trestání uvedl "„Jsem přívržencem co nejširší svobody projevu. Myslím, že bychom měli jít spíše cestou osvěty než trestního práva.“"  Podle zprávy citované výše může transgenderová diskriminace být pokryta zákony o diskriminaci pohlaví, podle zákona č. 365/2004 Sb., § 6 (3).

Registrované partnerství.

Slovensko v současnosti nemá zákon o registrovaném partnerství. Takový zákon však spolupřipravuje poslanec NRSR Martin Poliačik (SaS) Registrované partnerství je součástí volebního programu SaS. Registrované partnerství však nepodporuje Igor Matovič, předseda OĽaNO. Podle něj "„vztah dvou osob stejného pohlaví nikdy nebude vztah muže a ženy, jakkoli by se mu chtěl podobat, nikdy to nebude originál. Jinak řečeno, jsem přesvědčen, že některá práva by měla být vymožeností jen vztahu muže a ženy.“" Ministr práce, sociálních věcí a rodiny, Jozef Richter (SMER-SD) v červnu 2012 prohlásil, že ministerstvo nepřipravuje změnu zákona umožňující registrované partnerství. Jeho strana nemá podle něj s homosexualitou programový problém, ale "„vzhledem k socioekonomickou situaci Slovenska jsou stanoveny jiné priority.“" V listopadu 2012 se v Národní radě hlasovalo o návrhu zákona o registrovaných partnerstvích. Předložili ho poslanci, členové klubu SaS, Lucia Nicholsonová, Juraj Droba a Martin Poliačik. Kvůli slabé podpoře poslanců se však zákon nedostal ani do projednání ve druhém čtení. Podpořilo ho jen 14 z přítomných 129 poslanců. Proti hlasovalo 94 a zdrželo se 20 zákonodárců. Poslanec Ľuboš Blaha (SMER-SD) poznamenal, že k registrovanému partnerství dojde, až když se na Slovensku vyřeší „ekonomické a sociální problémy“. Ministr spravedlnosti Tomáš Borec (SMER-SD) se však vyjádřil, že „"Ministerstvo je připraveno na diskusi o hledání řešení, jak zjednodušit život lidem, kteří spolu žijí i v jiném než manželském svazku, a to bez ohledu na jejich sexuální orientaci"“.

Pochod hrdosti.

První pochod hrdosti na Slovensku se uskutečnil 22. května 2010 v Bratislavě. Pochodu se zúčastnilo přibližně 500 účastníků a 100 extremistů, kteří se průběh akce snažili narušit. Třetí Duhový PRIDE se konal 9. června 2012 v Bratislavě. Akce začala trojicí symbolických svateb, měla klidný průběh, byli zadrženi tři lidé.

Homosexualita na Slovensku je po právní i společenské stránce akceptovaná, nicméně situace LGBT osob je z právního a společenského hlediska odlišná od situace ostatních osob. Partnerství osob stejného pohlaví není na Slovensku povoleno. Existují však podpůrné organizace a aktivity. Slovensko je podle zprávy Agentury Evropské unie pro základní práva jednou ze 14 zemí Evropské unie, která nemá žádný právní status pro partnerství osob stejného pohlaví. Zpráva připomněla, že tři členské země Belgie, Nizozemí a Španělsko navíc umožňují těmto osobám manželství. Od doby vydání zprávy se počet těchto zemí rozšířil na Dánsko, Francii, Portugalsko a Švédsko. Vzhledem ke svému postavení nemají stejnopohlavní páry stejný přístup k právům a možnostem jako heterosexuální páry.

Lesbian, gay, bisexual, and transgender (LGBT) people in Slovakia face legal challenges not experienced by non-LGBT residents. Both male and female same-sex sexual activity are legal in Slovakia, but households headed by same-sex couples are not eligible for the same legal protections available to opposite-sex couples. While Slovakia grants same-sex couples limited legal rights, namely in the area of inheritance, the country does not recognise same-sex marriage or civil unions. Slovakia, unlike its neighbour, the Czech Republic, holds more conservative views on issues dealing with LGBT rights.  Slovakia possesses comprehensive anti-discrimination laws covering sexual orientation and gender identity, among others, in areas such as employment, goods and services, education, health services, hate crimes and hate speech. Gays and bisexuals are allowed to serve openly in the Slovak Armed Forces. Additionally, attitudes towards members of the LGBT community are slowly becoming more accepting, in line with worldwide trends.  A 2007 poll showed that two-thirds of Slovaks believe that homosexuality should be accepted by society, while another Pew Research Center poll from 2017 showed evenly split support for same-sex marriage. Opinion polls have reported a trend in support for same-sex marriage and civil unions, with a majority of Slovaks now favouring the latter, and a narrow plurality favouring full marriage.


Sportovní kariéra.

Volnému stylu se věnoval od 10 let v rodném Chasavjurtu pod vedením Isaka Ibrajchanova. Ve 13 let mu při autohavárii zemřel otec Chamid a matka ho po roce poslala na internátní střední školu do dalekého Novokuzněcku. Po skončení střední školy v roce 1993 si ho stáhnul do zápasnického tréninkové centra v Krasnojarsku Dementre Mindyjašvili. V seniorské ruské reprezentaci se poprvé objevil v roce 1994. V roce 1995 již reprezentoval Rusko na seniorském mistrovství světa a přes vážné zranění kolene dokázal vybojovat svůj první titul mistra světa. V roce 1996 na olympijských hrách v Atlantě porazil ve finále Korejce Pak Čang-suna a získal první zlatou olympijskou medaili.  V roce 1997 se v ruské reprezentaci začal objevovat jeho mladší bratr Adam. V roce 1998 se krátce kvůli bratrovi, který bojoval ve stejné váhové kategorii, objevil ve střední váze. V roce 2000 odjížděl na své druhé olympijské hry v Sydney ve své velterové váze. Turnaj byl specifický zavedením nového systému vyřazování. Do tříčlenné skupiny, ze které postupoval pouze vítěz dostal nalosovaného zkušeného Bulhara Plamena Paskovala a mezinárodně zcela neznámého Američana Brandona Slaye. Bulharovi nedal způsobem jemu vlastním šanci a o postup ze skupiny se utkal s Američanem, který rovněž Bulhara porazil. Hned v úvodu ho Slay zaskočil svým agresivním stylem boje a prohrával 0:3. Tuto ztrátu se mu do konce hrací doby podařilo smazat a zajistit prodloužení. V prodloužení však v úvodu opět zaváhal, Američan ho strhnul na zem a senzačně zvítězil. Byla to jeho první porážka na mezinárodní scéně a konečné 9. místo patřilo k největším senzacím zápasnických soutěží. Malou náplastí mu byla zlatá olympijská medaile jeho bratra Adama ve střední váze.  V roce 2002 po dlouhé době prohrál na mistrovství Ruska s Magomedem Isagadžijevem a sezonu pojal odpočinkově. V roce 2004 byl opět v plné síle reprezentovat Rusko na olympijských hrách v Athénách. Postup z náročné základní skupiny si dokázal pohlídat, ve čtvrtfinále ustál krizovou situaci s Muradem Gajdarovem z Běloruska a postoupil do finále. Ve finále se utkal s Osetem Gennadijem Lalijevem reprezentujícím Kazachstán a po jednoznačním průběhu získal druhou zlatou olympijskou medaili.  V roce 2006 utrpěl na mistrovství světa teprve druhou porážku na mezinárodní scéně, když ho z turnaje taktickým způsobem vyřadil Bulhar Michail Ganev. V roce 2007 se již zdála jeho kariéra u konce, když prohrál na mistrovství Ruska s Machačem Murtazalijevem. V roce 2008 však dokázal opět mobilizovat síly, na ruském mistrovství vrátil Murtazalijevovi loňskou porážku a vybojoval čtvrtou účast na olympijských hrách v Pekingu. Na olympijských hrách bez větších potíži postoupil pavoukem do finále, ve kterém porazil Oseta Soslana Tydžyjeva reprezentujícího Uzbekistán a získal třetí zlatou olympijskou medaili. Sportovní kariéru ukončil v květnu 2009. Věnuje se trenérské práci.

Buvajsar (Buvajsa) Sajtijev (: ) nebo (: ), (11. března 1975 v Chasavjurtu, Dagestán, Sovětský svaz) je bývalý ruský zápasník – volnostylař dagestáské (čečenské) národnosti, trojnásobný olympijský vítěz. Odborníky označován ze nejlepšího volnostylaře v historii.

Buvaisar Hamidovich Saitiev, also spelled Buvaysar Hamidovich Saytiev, (, ) (born March 11, 1975 in Khasavyurt, Dagestan ASSR) is a Chechen wrestler who has won nine world-level gold medals in freestyle wrestling. He is widely considered the greatest freestyle wrestler of all time. He currently is an acting State Duma Deputy from Dagestan.


Mládí.

Augustin Malár se narodil v Horním Rakousku svým rodičům pravděpodobně během jejich dovolené. Své dětství prožil ve Staré Turé kde chodil do obecné školy, kterou ukončil 1906. Poté studoval na gymnáziu ve Skalici a maturitu složil 1914 v Šoproni. Na podzim nastoupil studium na teologické fakultě v Bratislavě. Po měsíci studia byl za pobuřování a provokaci písní Hej Slováci po atentátu na Ferdinanda d Este zatčen a odsouzen na sedm měsíců vězení. Po odpykání trestu nastoupil vojenskou službu do C.K. armády a v květnu 1915 jako kadet odvelen k marš batalionu v Bratislavě. V prosinci byl odvelen jako velitel čety na východní frontu u Gorodišče. Na jaře 1916 byl převelen na italskou frontu, kde se v říjnu dostal do zajetí. V únoru 1918 zběhl do československých legií a během srpna se zúčastnil bojů na Monte Baldo a získal hodnost poručíka.

Československo.

Po vzniku Československa osvobozoval území Slovenska a působil jako velitel vojsk v Nitře ve válce proti Maďarsku, která probíhala až do roku 1919. V dubnu 1920 byl přijat do čs.armády a za zásluhy obdržel čs. válečný kříž a hodnost kapitána. V letech 1921 - 1922 studoval ve Francii na École spéciale militaire v Saint-Cyr. Přestože ho každoročně jeho velitelé doporučovali na mimořádné povýšení, zůstal až do počátku 30. let v hodnosti štábního kapitána pěchoty. Jednou z příčin bylo jeho nacionalistické slovenské smýšlení.  V roce 1927-30 absolvoval Vysokou vojenskou školu v Praze kde se seznámil se svou první ženou Vlastou Kabešovou. Poté působil na personálním oddělení u 9. divize v Bratislavě. Od 1. ledna 1931 se stal majorem a od února 1935 působil na zemském velitelství. V roce 1936 byl převelen na vojenský zeměpisný ústav do Prahy a v roce 1937 byl povýšen na podplukovníka generálního štábu. Tato skutečnost byla pozoruhodná tím, že v československé armádě bylo v té době 1004 podplukovníků a z nich byli pouze dva slovenské národnosti - Augustín Malár a Ferdinand Čatloš.  V roce 1938 působil na ministerstvu národní obrany a zastihlo jej vyhlášení Slovenské autonomie. Byl členem československé delegace na jednání s Maďarskem v Komárně (9. - 13. října 1938). Poté působil na Hlavním velitelství v Bratislavě. Po odtržení Slovenska 14. března 1939 podepsal Memorandum proti vyhlášení Slovenského státu. Na druhý den 15.března složil přísahu nové Tisově vládě a byl ustanoven velitelem 6. armádního sboru ve Spišské Nové Vsi, která nesla hlavní tíhu bojů v tzv. Malé válce proti Maďarsku a byl povýšen do hodnosti plukovníka. Patřil k nejschopnějším slovenským velitelům a byl v armádě velmi populární.

2. světová válka.

Během invaze do Polska operace Fall Weiss byl velitelem 3. divize Rázus, která do 11.září postoupila na čáru Bukowsko-Kulszne-Baligród-Jablonka-Ciszna. Za zásluhy obdržel Železný kříž II.třídy. Po zřízení Vysoké vojenské školy v Bratislavě, byl od 15.února 1940 jejím prvním velitelem. Zároveň zastával funkci inspektora armádních škol a zůstal velitelem 1. pěší divize v Trenčíně. Během útoku na Rusko a operace Barbarossa byl od 24. června 1941 velitelem 2. divize, která byla součástí Rundstedtovy skupiny armád jih a 14. Listovy armady. Během prvních bojů u Lipovce došlo k reorganizaci vojska a od listopadu se stal velitelem Rychlé divize. Ta musela čelit tvrdé ruské ofenzívě u Rostova na Donu. Dne 2. ledna 1942 kdy byl povýšen na generála II. třídy a za zásluhy jej Hitler vyznamenal Rytířským křížem železného kříže. V květnu se velení Rychlé divize ujal gen.Jozef Turanec a Malár se vrátil na Slovensko. Poté působil dva roky jako vojenský velvyslanec v Římě, Budapešti a Berlíně. Zde se v únoru 1944 podruhé oženil a vzal si za manželku mladou německou zubařku, čímž si získal důvěru Němců a potvrdil nedůvěru Čechoslováků a Edvarda Beneše.

Slovenské povstání.

Pravděpodobně počátkem jara 1944 se Malár vrátil opět na Slovensko. Společně s ministrem obrany Ferdinandem Čatlošem iniciovali již 12. února vznik Východoslovenské armády, která byla vyjmuta pozemnímu velitelství v Banské Bystrici a podléhala ministrovi obrany a prezidentovi Tisovi. Společně s Čatlošem připravovali vojenský převrat a záchranu slovenské samostatnosti. Pravděpodobně od 10. června převzal velení Východoslovenské armády po sudetském Němci plk. Rudolfovi Pilfouskovi. Malárova armáda se stala součástí wehrmachtu od 3. srpna 1944, byla jí podřízena a podařilo se jí zpravodajsky infiltrovat. V srpnu 1944 jednal v Piešťanech s umírněnými Hlinkovci o přípravě ozbrojeného povstání Slovenska. Po předčasném vypuknutí povstání se oproti očekávání Goliana nepřidal k povstalcům a zůstal loajální ministrovi obrany Ferdinandu Čatlošovi, kterému jeho alibistický politický plán u sovětů nevyšel. (tzv. Čatlošovo memorandum). Ve středu 30. srpna odletěl z Prešova do Bratislavy a zástupci armády plk.Talskému slíbil, že se do večera vrátí. Po cestě přistál v Popradu a nabádal vojáky, aby neposlouchali Goliana a exilovou Benešovu vládu a odešli zpět ke svým útvarům. Když se dostavil do prezidentské kanceláře, zjistil, že Čatloš již není velitelem armády a Bratislavu kontroluje německý vyslanec Ludin. V rozhlasovém projevu ze dne 30. srpna 1944 se postavil proti povstání a vyzval všechny vojáky, aby se vrátili do kasáren, čímž vyvolal nejen v armádě, ale v celé společnosti dokonalý zmatek, neboť byl uznávanou vojenskou autoritou. Všem posádkám vzkázal, že ""ešte neprišiel náš čas"" a své Východoslovenské armádě vzkázal, ať vyčká jeho příjezdu. Na druhý den odpoledne 31. srpna tajně odletěl z Bratislavy, ale byl skupinou Mathias na letišti v Prešově ihned zajat i s jeho velitelským štábem. Jako vojenský stratég chtěl, aby Čatlošova akce skončila úspěchem, ale svoji činnost společně dobře nepromysleli a zcela podcenili.

Nejasné úmrtí.

Po zatčení v Prešově byl zřejmě vyslýchán v Bratislavě a poté eskortován do rakouského zajateckého tábora v Kaisersteinbruchu poblíž Vídně a odtud do švýcarské pevnosti Königstein v Sasku, kde bylo umístěno více zajatých generálů. Zpočátku s ním německé orgány zacházely slušně a byl zde identifikován vězni podle nepřehlédnutelné uniformy s německým vyznamenáním, kterou směl nosit. Později zřejmě v prosinci, byl Malár převezen do německého vězení na Prinz Albert Strasse, kde mu byla uniforma odebrána a byl zbaven vojenské hodnosti i rytířského kříže. Byl vyslýchán na nejvyšším úřadu RSHA v Berlíně. Jeho výpovědi byly konfrontovány společně s generálem Štefanem Jurechem, bankéřem Imrichem Karvašem a veliteli slovenského povstání Janem Golianem a Rudolfem Viestem a dalšími. Zahynul pravděpodobně společně s dalšími slovenskými generály Rudolfem Viestem, Janem Golianem a Štefanem Jurechem v koncentračním táboře Flossenbürg počátkem března 1945. ( V lednu 1952 Okresní soud v Bratislavě stanovil období jeho úmrtí do 28. února 1945.)

Augustín Malár, (18. července 1894, Reitern u Goisernu Rakousko, † březen 1945, koncentrační tábor Flossenbürg Nacistické Německo), byl slovenský generál, v roce 1938 člen ministerstva národní obrany ČSR, během druhé světové války velitel 3. divize "Rázus" při operaci Fall Weiss, velitel a inspektor Vysoké vojenské školy v Bratislavě, velitel Rychlé divize operace Barbarossa a velitel Východoslovenské armády.

Augustín Malár (18 July 1894 in Reitern, Austria-Hungary – 1945? in Sachsenhausen, Germany) was a Slovak general during World War II.  During the interwar period, Malár was one of the few successful higher officers of Slovak nationality in the Czechoslovak Army. After the German occupation of Bohemia and Moravia and the establishment of the First Slovak Republic in March 1939, he became one of the highest and most experienced officers in the newly created Slovak Army. After the Slovak puppet state declared war on the USSR, the so-called Fast Division or Slovak Motorized Division, was deployed on the Eastern Front. Malár became commander of the unit at the turn of 1941 and 1942. During this time he earned promotion to general and received the German Knight's Cross of the Iron Cross.  Later he served as military attaché to Italy and Germany, and in 1944 he was appointed as a commander of the East Slovak Army, the two best Slovak divisions which were intended to defend Slovakia against Soviet offensives. The planners of the 1944 insurrection against Nazi rule, the Slovak National Council, assumed that Malár, as a Slavophile and experienced field commander, would contribute his East Slovak units in the uprising and link up with the Soviets to allow the Red Army to pass through Slovak territory without a fight.  However, after the poorly timed start of the uprising on 29 August 1944, contrary to expectations, Malár did not join the rebels. In a radio speech the next day, he opposed the uprising and exhorted soldiers to return to their barracks as "our time has not come yet." As a military strategist, he wanted the uprising to end successfully.  Because of his statements about fighting against the Germans in the future, German security authorities arrested him when he returned to Prešov in Eastern Slovakia. He was deported to Germany, where he died after interrogation in the Sachsenhausen concentration camp.


Život a kariéra.

Pocházel z protestantské rodiny sasko-zeitského knížete Mořice, který byl příslušníkem boční královské linie Wettinů, a jeho druhé manželky Doroty Marie Sasko-Výmarské. Zprvu si vybral vojenskou kariéru a vstoupil do řádu německých rytířů. Již jako dvacetiletý se zúčastnil protitureckých válek (mimo jiné se podílel na osvobození Budína).  Jeho další životní dráha začala přestoupením na katolickou víru a vzápětí nato se stal knězem. Pak už jeho církevní kariéra rychle pokračovala. V roce 1695 se přestěhoval do Uher a stal se rábským biskupem a o jedenáct let později (17. května 1706) jej papež Klement XI. jmenoval kardinálem a arcibiskupem v Ostřihomi (úřadu se ujal 20. ledna následujícího roku). Byl jediným cizincem, který se stal ostřihomským arcibiskupem.  V roce 1714 dosáhl hodnosti německého říšského knížete. Poslední roky života prožil s podlomeným zdravím v klášteře pavlánů v Mariance. Zemřel v Regensburgu na konce srpna roku 1725 v době konání říšského sněmu, kterého se osobně účastnil.  Kristián August Saský byl pohřben v kryptě katedrály svatého Martina. Jeho osobnost připomínala náhrobní deska v dómu, kterou mu dala zhotovit jeho rodina ještě v roce úmrtí. Náhrobek vyhotovil vídeňský sochař Adolf Konrad von Albrecht podle návrhu známého architekta Josefa Emanuela Fischera z Erlachu. Náhrobek se však nedochoval, protože padl za oběť Heillerově regotizaci dómu v druhé polovině 19. století. Náhrobek byl tehdy rozebrán a střední část – reliéf s portrétem arcibiskupa – přenesena do kostela klarisek, dnes je však i tento reliéf nezvěstný.

Kristián August a Bratislava.

K jeho velkým zásluhám během působení ve funkci ostřihomského arcibiskupa patří aktivní účast na potlačování morové epidemie, která vypukla v Uhersku na konci roku 1712. Na památku potlačení morové nákazy postavili v roce 1713 na Rybném náměstí v Bratislavě morový sloup, na kterém je arcibiskupovo jméno zvěčněno (mimo jiné sám přispěl na jeho postavení).  22. května 1712 korunoval v Prešpurském dómu svatého Martina uherského krále Karla III. a o dva roky později, 18. října 1714, uherskou královnou také jeho manželku Alžbětu Kristýnu.

Kristián August Saský (německy "Christian August von Sachsen-Zeitz", 9. říjen 1666, zámek Moritzburg − 23. srpen 1725, Regensburg) byl saský kníže, uherský primas-kardinál (od roku 1707) a ostřihomský arcibiskup.

Christian August of Saxe-Zeitz (9 October 1666 in Moritzburg – 23 August 1725 in Regensburg), was a German prince of the House of Wettin.  Christian August of Saxe-Zeitz was a Teutonic Knight, the Primas of Hungary and finally a cardinal. On 22 May 1712 he crowned Charles VI, Holy Roman Emperor as the King of Hungary and on 18 October 1714 also his wife Elisabeth Christine of Brunswick-Wolfenbüttel in St. Martin's Cathedral.


Život.

Vyrostl na Slovácku v Boršicích v okrese Uherské Hradiště. V letech 1965 až 1969 vystudoval Střední průmyslovou školu kožařskou ve Zlíně. Pracoval v n. p. Svit, též jako mistr výroby. Od roku 1970 do roku 1979 dálkově studoval na zlínské Fakultě technologické VUT v Brně. Od roku 1979 začal pracovat jako vysokoškolský učitel na Fakultě technologické VUT.  V letech 2007 až 2011 byl děkanem Fakulty technologické Univerzity Tomáše Bati ve Zlíně. Do funkce byl zvolen akademickým senátem FT ve volbách dne 15. června 2007 a jmenován byl rektorem 1. července 2007. Slavnostně byl inaugurován 10. října 2007. V roce 2011 na začátku dalšího funkčního období odstoupil ze zdravotních důvodů.  Byl viceprezidentem České obuvnické a kožedělné asociace pro oblast vědy a výzkumu. Reprezentoval Českou republiku v mezinárodních organizacích, například UNIDO (United Nations Industrial Development Organization). Pracoval v mezinárodní pracovní skupině pro syndrom diabetické nohy. Přispěl k nové celosvětové nomeklatuře systému velikostí a označování obuvi na půdě mezinárodní organizace ISO (International Standardization Organization) prací v komisi ISO/TC 137. Byl soudním znalcem obuvi a byl předsedou sekce kůže-obuv Komory soudních znalců.  Dlouhodobě se zabýval historií obuvi: studoval a popsal paleoindiánské sandály z jeskyně Fort Rock v Oregonu (USA), mokasíny ze solných dolů v Hallstattu (Kunsthistorisches Museum, Vídeň, Rakousko), obuv terakotové armády Prvního svrchovaného císaře Čchinů (Lin-tchung u Si-anu, Čína), byzantské sandály z Istanbulu (Turecko), fragmenty obuvi z relikviáře sv. Maura (zámek v Bečově nad Teplou), holínky Albrechta z Valdštejna (Krajské muzeum Cheb), obuv utopence ze studny na hradě Špilberku (Brno). Pokusil se doplnit scházející kapitolu do Manuálu Dionýsa z Furny o symbolice sandálů (obuvi) na byzantských ikonách, dokumentoval obuv antických soch ve 24 antických a archeologických muzeích v Řecku. Spolupracoval na popisu sandálu z nálezu na pevnosti Massada (Izrael) a fragmentů obuvi z jeskyní v Kumránu (Izrael). Se svým výzkumným týmem se podílel na výzkumu obuvi Ötziho a provedl archeologický experiment.

Petr Hlaváček (23. února 1950 Boršice – 10. ledna 2014 Uherské Hradiště) byl český obuvnický expert, vysokoškolský pedagog a výzkumník. Jeho odborným zaměřením bylo studium přípravy a realizace výroby materiálů obuvnického průmyslu, ergonomie obuvi (zejména pro diabetiky) a studium historické obuvi.

Petr Hlavacek (February 23, 1950 – January 10, 2014) was a Czech shoe expert, university lecturer and researcher. His professional focus was to study the preparation and production of shoe materials, footwear, footwear ergonomics (especially for diabetics ) and historical footwear.


Obsah románu.

Román je napsán ve formě pamětí Maxima Kammerera. Přecházejícím díly trilogie, kterému je již osmdesát devět let. Jde o vzpomínky na roky 2195-99, kdy spolupracoval s Toivem Glumovem, synem historičky Maji Glumovové a neznámého otce. Kammerer je v té době náčelníkem organizace Komkon-2, jejímž cílem je zajistit bezpečnost lidské civilizace na Zemi. Funkci převzal po odchodu předcházejícího náčelníka Rudolfa Sikorského po událostech vylíčených v románu "Brouk v mraveništi".  Kammerer je přesvědčen, že tajemná supercivilizace Poutníků provádí na lidstvu progresorství. Rozhodne se proto vypracovat co nejpravděpodobnější model progresorské činnosti Poutníků v soustavě pozemského lidstva. Získá souhlas od svého bezprostředního nadřízeného Michaila Sidorova a ustanoví pracovní skupinu.  Všechny materiály, které skupina sežene, zašle Kammerer známému historikovi vědy a proslulému polyhistorovi Isaacu Brombergovi, který ve svém memorandu vyjádří svůj názor na činnost Poutníků. Ti podle něho nechtějí konat pozemšťanům zlo, ale dobro konají tak, jak ho chápou oni. Lidstvo je pro ně vhodným objektem proto, že ze tří civilizací (Lidé, Leoniďané a Tagořané), které se považují za úspěšné a zdárné, se jen lidstvo může zmýlit ve volbě správného směru vývoje, neboť lidská civilizace je neustále v pohybu (Leoniďané svůj vývoj zastavili na stupni harmonie s přírodou, Tagořané soustřeďují tři čtvrtiny veškerých existujících kapacit na předcházení škodlivým důsledků, které mohou vyplynout ze zásadního objevu, nového vynálezu, netradiční technologie atp.). Na základě dalšího rozboru dochází Bomberg k přesvědčení, že cílem Poutníků je vyhledávání, vyčleňování, příprava k přivtělení a nakonec vstřebání lidských jedinců, kteří už k něčemu takovému dozráli. Protože pro takovou proměnu není vhodný každý příslušník druhu homo sapiens, bude lidstvo rozděleno na dvě nestejné části podle parametrů, které neznáme, přičemž ta menší část rychle předstihne tu větší. Toto vše se stane z vůle supercivilizace lidstvu po všech stránkách cizí. Za týden po sepsání tohoto memoranda Bromberg náhle umírá, žádné podezřelé okolnosti však nebyly zjištěny.  Toivo se nehodlá se zásahy Poutníků smířit. Říká, že nesmíme žádným bohům dovolit, aby zasahovali do našich pozemských záležitostí, protože "přítelem bohů je vítr, který může vyvolat bouři". S Kammererem se podílí na vyšetřování celé řady podivných událostí a při tom zjistí, že na Zemi žijí a pracují uvědomělí pomahači Poutníků, kteří se označují jako lidenové. Podaří se mu některé z nich vypátrat a od jednoho z nich se členové Světové rady Leonid Gorbovskij a Gennadij Komov společně s Krammererem dozví, že lidenové tvoří další stupeň vývoje inteligentních bytostí na Zemi. Rodí se sice jako lidé, ale mají skryté nadlidské schopnosti, označované jako třetí signální soustava. Po příslušné inicializaci projdou metamorfózou a stanou se něčím úplně jiným. Stávají se vlastně samostatnou rasou, protože jejich zájmy jsou již naprosto odlišné od zájmů lidí, jejich morálka již není lidská. Jsou ve skutečnosti součástí civilizace Poutníků. Někteří se chovají k lidem jako progresoři, kteří se snaží aby lidé nenapáchali příliš mnoho škod, jiní již dávno nežijí na Zemi, protože se s lidmi nudí. Podivné události, které byly vyšetřovány, jsou vysvětleny jako součást inicializace. Toto odhalení dostane později název Velké zjevení.  Krammerer posléze zjistí, že i Glumov má třetí signální soustavu. Ten se nejprve nechce nechat inicializovat, aby nezradil své blízké, ale nakonec se lidenem stane. Postupně ztrácí zájem o činnost lidí, zpočátku ještě navštěvuje svou matku i manželku, ale posléze zmizí nadobro.  Větu "Vlny ztišují vítr" pronesl v románu Gorbovskij. Zdá se, že tím myslel, že pokud vítr vyvolávají bohové, pak vlnami, které se větru mohou postavit, jsou vlny lidskosti.  Rozdělením lidstva je do komunistické budoucnosti, do světa stejných možností pro všechny, zanesena nová nerovnost. Mezi lidmi a lideny zatím nepanuje nepřátelství, ale jejich cesty se stále více rozcházejí a tento proces nelze zastavit. Nastoluje se i otázka, zda nejde o konec lidstva.

Vlny ztišují vítr (časopisecky 1985—1986, Волны гасят ветер) je vědeckofantastický román ruských sovětských spisovatelů bratrů Strugackých odehrávající se ve Světě Poledne ve 22. století. Jde o třetí díl tzv. "Kammererovy trilogie" nazývané tak podle jejího hlavního hrdiny progresora Maxima Kammerera. Přecházejícím díly trilogie jsou romány "Obydlený ostrov" (1969, Обитаемый остров) a "Brouk v mraveništi" (1979—1980, Жук в муравейнике). V románu autoři řeší problémem elit a jejich faktických a možných funkcí uvnitř lidské společnosti.

The Time Wanderers (also known as The Waves Extinguish the Wind; ) is a 1985 science fiction novel by Soviet writers Boris and Arkady Strugatsky, set in the Noon Universe. The book is narrated by Maxim Kammerer, and tells the story of "The Great Revelation".


Dějiny.

První písemná zmínka o hradu pochází z roku 1363. Jeho založení někdy bývá kladeno již do třináctého století, ale tuto hypotézu podporuje jediná nejasná zmínka. Stavební dispozicí odpovídá hradům budovaným na přelomu třináctého a čtrnáctého století. Jako jeden z pohraničních hradů, střežících západní hranice Uherska, měl úkol chránit dálkovou obchodní cestu z Budína přes Malé Karpaty do českých zemí, která je všeobecně známá jako Česká cesta. Jméno hradu je zřejmě odvozeno od tvaru skály, na které je postaven. Zmínka z roku 1366, podle které jej daroval král Mikulášovi ze Seče, se vztahuje ke stejnojmennému hradu v Boršódské župě. Koncem čtrnáctého století jej dostal donací krále Zikmunda známý vévoda Stibor ze Stibořic. Také patřil Kegelevičům, Turzům, Forgáčům a od patnáctého století i hrabatům ze Svatého Jura a Pezinku. V šestnáctém století patřil Czoborům spolu i s feudálním panstvím, které k němu příslušelo, ale od roku 1554 vlastnili čtvrtinové podíly hradu Bakičové a Révaiové. V roce 1704 se v okolí hradu odehrála velká kurucká bitva, při níž byl pravděpodobně poškozen i hrad. Česká cesta v té době vedla už přes Bratislavu a hrad ztratil svou funkci. Koncem osmnáctého století získali hrad i panství do dědičné držby Pálffyové, kteří přenesli sídlo panství z hradu do městečka Moravský Svätý Ján. Od toho času hrad pustl a zůstaly z něj jen zříceniny.

Exteriér.

Gotický hrad vznikl na konci strmého horského hřebene, od kterého ho odděluje příkop vysekaný do skály. Skládal se z obytného paláce a hranolové věže. Budovy byly rozšířeny v polovině patnáctého století směrem na severozápad. Nové předhradí ze šestnáctého století sloužilo většinou hospodářským účelům. Byla zde pekárna a byty pro hradní personál. Hospodářské budovy byly podsklepeny a stála zde i kaple. Na horní hrad se soustředila stráž, věž sloužila k pozorování. Kromě toho zde byla i cisterna na vodu, kuchyň a věznice. Celý hradní areál ohrazovaly vysoké zdi posílené na nárožích baštami. Šíjové příkopy chránily mohutný objekt zabezpečující obranu ze strany možného útoku. Hrad měl pravděpodobně vysunutou pozorovací věž na hřebeni, z níž bylo vidět nejen Plavecký hrad, ale i Korlátka a Branč. Hrad ztratil svou strážní funkci přesunem České cesty. I časté soudní spory, které se vedly mezi vlastníky, přispěly k jeho zániku, a tak se od osmnáctého století postupně rozpadá.  Zřícenina je kompozičně pevně spjata s vápencovým podložím, kamenné zdivo a zbytky někdejších zdí paláců, hospodářských staveb a bašt vyrůstají z členitého podloží. Renesanční zdvojená konzola, klíčová střílna a boční ostění jsou jedny z mála dochovaných architektonických článků.

Ostrý Kameň je zřícenina hradu v nadmořské výšce 576 metrů u obce Buková v okrese Trnava. Nachází se na strmém ostrohu Záruba, nejvyššího vrchu Malých Karpat. Byl to pohraniční hrad postavený na ochranu České cesty ve třináctém století. Po poškození za Rákociho povstání se hrad změnil na zříceninu.

Ostrý Kameň Castle (; ) is a ruined castle in the municipality of Buková in the Trnava region of Slovakia.


Začátky.

Své jméno "Frei" si vzal z matčiny rodné strany a zároveň v něm ukázal své celoživotní krédo. Ottovi rodiče byli členy německé sochařské dílny. Původně se chtěl, stejně jako jeho otec a dědeček stát sochařem a kameníkem. Na obchodní škole, kde studoval, se poprvé setkal s teoriemi plachtění a výrobou plachetnicových modelů. Při pozdějším získání ocenění plachetnice začal prohlubovat své znalosti nad stavbou lehkých konstrukcí a napnutých rámových membrán. V roce 1943 zahájil studium architektury na Vysoké škole technické v Berlíně v Šarlotině paláci Berlin-Charlottenburg. Naneštěstí ještě v témže roce, kdy nastoupil na studium, byl povolán do posledních let 2. světové války jako bojový pilot v německé Luftwaffe.

Studijní roky.

Během války byl sestřelen a padl do francouzského zajetí. Tam v pozici válečného zajatce, doložil svůj talent a tvorbu několika nízko nákladovými stavbami. Vytvořil je na principu lehké ocelové konstrukce. Jednou z jeho inspiraci byla i katedrála v Chartres a princip její kamenné konstrukce, kterou měl každý den před očima. První menší úspěchy ho posílily natolik, že se v roce 1948 opět vrátil ke studiu na Technickou Univerzitu do Berlína. Navzdory svým svérázným názorům, byl v roce 1950 vybrán jako stipendista z fakulty a na půl roku mohl odcestovat v rámci studií do Spojených států amerických. Během studií na americkém kontinentu se učil od předních architektů, např. Erik Mendelsohn, Ludwig Mies van der Rohe, Richard Neutra, Frank Lloyd Wright a Fred Severud, a poznal jejich tvorbu a stavby.. S těchto setkání vniklo celoživotní přátelství s Ludwigem Mies van der Rohe. O něco později byl pozván samotným Ludwigem jako statik při stavbě nové národní galerie v Západním Berlíně. V roce 1954 se objevila jeho disertační práce pod názvem Das hängende Dach, v překladu zavěšená střecha. V ní poprvé zobrazil stavební technologii plošné zavěšené konstrukce namáhané tahem.

Praktik, zakladatel a vizionář.

Stanovými stavbami na spolkové zahrádkářské výstavě v roce 1955 a 1957 si v praxi vyzkoušel své nové postupy a principy. Především jde o tzv. Tančící fontánu v Kolíně (1957) v podobě kulaté taneční plochy z betonu na volném prostranství, překlenuté plachtovou střechou ve tvaru hvězdy a s okrasným jezírkem, která vyvolala rozruch. V Berlínské části Zehlendorf začal v roce 1952 svoji první větší stavbu; založil svůj vlastní ateliér a v roce 1957 Vývojové středisko pro rozvoj lehkých konstrukcí v Berlíně. V roce 1958 byl pozván jako host na legendární vysokou školu pro Konstrukční tvorbu v Ulmu, kde vedl a dohlížel na více projektů. Na Technické Univerzitě v Berlíně založil v roce 1961 výzkumnou skupinu "Biologie a stavění", jíž se účastnili badatelé, kteří měli zkoumat mnohotvaré biomorfní konstrukce stébel, vápnitých řas, pavoučích sítí, mýdlových bublin. Vycházeli z předpokladu, že příroda dosahuje své účinnosti vždy a pokud možno s nejmenším množstvím použitého materiálu. Tyto výzkumy se staly důležitým impulsem Ottových vlastních struktur a konstrukcí. Otto Frei založil později v roce 1964 ústav na Technické Univerzitě ve Stuttgartu zaměřený na lehké plošné konstrukce. Vlastní budova institutu v Stuttgartu-Vaihingene, postavená v letech 1967 - 1968, byla přestavbou experimentálního modelu, vytvořeného pro německý pavilon na světové výstavě Expo 1967 v Montrealu. Na biologicky tvarovaných projektech spolupracoval s biologem a antropologem J. G. Helmeckem. Na principu snadného tvarování a organiky vytvořil v roce 1960 solitérní zvonici na kostele v Berlíně - Schonow, inspirovanou kostrou a mořskými řasami. V roce 1969 se stal vedoucím výzkumu na 64 velkorozponových konstrukcích v německém výzkumném středisku, které sám založil.

Střešní konstrukce.

Nejslavnějším se stal Otto díky lehkým střešním konstrukcím. Optimální formu a tvar střechy vytvořil Otto na základě experimentů s drátěnými modely. Modely však vytvářel i na principu spojování mýdlových bublin a jejich obalových ploch, které tvořily navzájem dokonalá propojení. Tyto principy však byly jen základem jeho vizí. Definoval pojmy jako skořápka a lanová, resp. síťová konstrukce. Přesunul princip formování organiky na lanové konstrukce tím, že jejich konce pevně fixoval a plášť se mezi pevnými konci organicky vytvaroval. Na těchto principech a procesech tvarování postavil příčkovou skořepinu z dlouhých dřevěných latěk nad multifunkční halou v Mannheimu, která se ihned stala světovým unikátem. Přitažlivost a počítačová simulace dokázaly vytvořit tyto lehké a visuté formy architektury.  Stal se partnerem Güntera Behnische a od roku 1968 až do 1972 spolupracovali na legendárním zastřešení hlavního olympijského stadionu na v Mnichově. Střešní konstrukce sice vychází z jejich návrhů, ale po nečekaných potížích se musela vyhotovit podle nápadů dodavatele. Architektonický časopis "Häuser", v roce 2003 zařadil tuto stavbu k nejdůležitějším německým stavbám všech dob. Daleko lehčí a téměř neviditelná je vzdušná konstrukce velké ptačí voliéry mnichovské zoologické zahrady a dokonce se stala jejím symbolem. Pomíjivost a krásu jeho materiálů ilustrovalo také turné Pink Floyd v roce 1977 formou obrovských překlopených slunečníků.

Vize Otty pro budoucnost.

Paul Otto říká, že mnohé z jeho staveb a hmotová hledání tvaru jsou vytvářeny na základě práce kolektivu a vzájemné komunikace, dokonce i s obyvateli dané oblasti. Cítí se především jako dodavatel nápadů a inspirátor pro přizpůsobení se lehkému životnímu prostředí a budování v něm samotném. Jak říká: "málo jsem toho postavil, mám pouze velkou fantazii." Otto Paul dodnes pracuje ve svém ateliéru "Warmbronn" na Leonbergu společně se svou ženou Ingrid a dcerou Christine Kanstinger. Od roku 80. let 20. století realizoval se svým žákem Mahmudem Bodo Raschem a jeho architektonickým ateliérem Rasch + Bradatch stanové střešní konstrukce v islámském světě. Jeho rady nebo podpora v oblasti lehkých konstrukcí jsou dodnes vysoce vyhledávány a ceněny projekčními kancelářemi z celého světa.

Tvorba.

1955: Hudební pavilon se střechou ve tvaru čtyřrohé plachty, spolková zahradnická výstava Kassel,1957: Tančící studna (Sternwellenzelt), Rýnský park Kolín1963: Kostel svatého Lukáše v Brémách-Grollandu s Karstenem Schrockem1967: Německý pavilon pro světovou výstavu v Montreal (demontován)1968: pohyblivé zastřešení na Stiftsruine Bad Hersfeld1971: Bonhoeffer obecní centrum v Brémy-Huchting s Karstenem Schrockem1972: Olympiáda v Mnichově (lanová střecha)1974: Konferenční centrum v Mekce s Rolfem Gutbrodem1975: Multifunkční hala v Mannheimu1980: Ptačí voliéra v zoologické zahradě Hellabrunnu (přes 5000 čtv. m)1985: Tuwaiq Palace v řádně, Saúdská Arábie; Úřady a centra kultury1988: Výrobní pavilon pro nábytkářskou firmu Wilkhahn2000: Spolupráce na japonském pavilonu pro EXPO 2000 v Hannoveru2000: Spolupráce na velkém projektu Stuttgart 21, Stuttgartské hlavní nádraží2000: 24m oválný stan v L, konstrukce vícevrstvé membrány2004: Návrh na měnivé štíty pro zámecké náměstí Stuttgart

Vyznamenání.

1967: Berlínská umělecká cena za architekturu1967: Cena Augusta Perreta1974: „Medaile Thomase Jeffersona za architekturu“ z nadace univerzity ve Viginii Thomase Jeffersona1980: Aga Chánova cena za architekturu1990: Čestný doktorát na Universität Essen1990: Honda cena / Tokio (dotovaný s 120.000 DM)1996: Velká cena Němců architektonicko-inženýrské společenství1996/97: Wolfova cena za architekturu1998: Aga Chánova cena za architekturu2000: Čestný občan města Leonberg2000: Zvláštní cena VII. Mezinárodní bienále pro architekturu za životní dílo2003: Olympiáda - nejdůležitější německé stavební dílo všech dob po anketě architektonického časopisu Domy2005: Royal Gold Medal z »Royal Institute of British Architects« (RIBA) za životní dílo2005: Čestný doktorát na fakultě architektury TU Mnichov, kvůli jeho mimořádné službě v oblasti lehkého a ekologického stavitelství2005: Výstava k jeho životnímu dílu v muzeu architektury, technické univerzitě v Mnichově2006: Udělení spolku kříže 1. třídy od předsedy vlády venkova Bádensko-Württembersko, Gunther Oettinger2006: PRAEMIUM Imperiale "Nobelova cena umění" v oboru architektury2015: Pritzkerova cena 2015

Frei Paul Otto (* 31. květen 1925, Chemnitz – 9. březen 2015 Leonberg) byl německý architekt a teoretik. Jeho obrovské znalosti a zkušenosti s lehkou konstrukcí, lanovou sítí, příčkovými skořepinami a jinými tahem namáhanými konstrukcemi z něj udělaly jednoho z nejvýznamnějších architektů 20. století. Hned vedle Vladimíra Šuchova, Richarda Buckminstera Fullera a Santiaga Calatrava patří k představitelům biomorfní architektury

Frei Paul Otto (; 31 May 1925 – 9 March 2015) was a German architect and structural engineer noted for his use of lightweight structures, in particular tensile and membrane structures, including the roof of the Olympic Stadium in Munich for the 1972 Summer Olympics.  Otto won the RIBA Royal Gold Medal in 2006 and was awarded the Pritzker Architecture Prize in 2015, shortly before his death.


Způsoby vlivu genů na prostředí.

Obecně rozlišujeme tři typy projevů rozšířeného fenotypu. Těmi jsou neživé stavby, změny fenotypových projevů jiných organizmů a manipulace na dálku.

Stavby.

Prvním je schopnost organizmů ovlivňovat prostředí stavbou neživých objektů. Dawkins sám uvádí bobří hráze nebo larvy chrostíků. Za příklad rozšířeného fenotypu však lze považovat i ptačí hnízda, pavoučí sítě, mraveniště, nadzemní hnízda termitů, ale poněkud kontroverzněji i lidské artefakty. Neživá struktura se tak v tomto případě stává součástí fenotypu organizmu a slouží mu ku prospěchu.

Změny fenotypových projevů jiného organizmu.

Druhým typem jsou manipulace fenotypem jiného organizmu. Taková manipulace je často provázena viditelnými morfologickými změnami. Cílem je změna chování pozměněného organizmu ve prospěch manipulátorových genů. Tělo hostitele se tak stává rozšířeným fenotypem parazita a pomáhá šíření parazitových genů, ne genů hostitele. V parazitologii je tato strategie široce zkoumána, protože vysvětluje schopnost vícehostitelských parazitů cíleně ovlivňovat úspěšnost dovršení jejich vývojového cyklu. Pokud toto jednání vede ke zvýšení možnosti přenosu manipulátora-parazita na dalšího hostitele, hovoříme o tzv. manipulační hypotéze.  Zajímavým příkladem manipulace hostitele parazitem s viditelným morfologickým projevem je počínání houby "Ophiocordyceps unilateralis", která napadá mravence "Camponotus leonardi" žijícího v tropických deštných lesích. Houbou infikovaný mravenec zanechá své obvyklé činnosti a vleze na velice specifické místo ve vegetaci (severní strana, 25 cm nad zemí, vlhkost 94–95 %, teplota 20–30 stupňů Celsia), kde se zakousne do listu rostliny. Právě v tomto prostředí má totiž houba nejlepší podmínky k dozrávání. K tomu dojde zhruba do týdne po mravencově smrti, kdy na jeho hlavě dozrává hyfa houby, která začne produkovat spory padající na další mravence pod místem zakousnutí. Tím dochází k dovršení životního cyklu houby.  Takovéto zombie chování hostitelů není zdaleka výjimečné. Zástupci kmene strunovců ("Nematomorpha") dokáží ovlivnit chování svých hostitelů, jimiž jsou členovci. Napadený hostitel vykazuje pozorovatelnou tendenci migrovat k vodě. Přičemž anekdoticky se mezi parazitology tvrdí, že tito členovci doslova páchají „sebevraždu“ skokem do vody.  Kniha Paraziti a jejich biologie udává klasický příklad působení parazita na hostitele. Motolice kopinatá ("Dicrocoelium dendriticum") „nutí“ plžího hostitele produkovat slizovité koule s cerkáriemi. Ty jsou pozřeny mravencem, který v důsledku toho zmanipulován vylézá v ranních hodinách opakovaně na stéblo trávy, dokud není spasen býložravcem, což je nutné pro dokončení vývojového cyklu parazita.  Příkladem cílené změny morfologie napadeného organizmu je vznik hálky způsobený činností parazitického organizmu. Parazit svou činností spouští expresi příslušných genů hostitelské rostliny. V důsledku toho dochází ke vzniku specifického morfologického útvaru, který slouží k vývoji parazita.

Manipulace na dálku.

Třetím typem je vliv parazita na hostitele díky komunikaci na dálku. Příkladem je chování kukaččích mláďat, která v rámci strategie hnízdního parazitismu na jiných ptačích druzích zvyšují svoji šanci na přežití intenzivním povykem, kterým vyžadují časté krmení.

Vznik nových biologických podmínek.

Bobr tím, že přehradí řeku výrazně mění niku mnoha organizmů. Podobným způsobem vytvářejí někteří paraziti nový typ prostředí a zdrojů. Kořenohlavci rodu "Sacculina" zamezuje růstu a svlékání krabů. Tím vytváří příznivé podmínky pro prorůstání krunýře epibionty, kteří by zde jinak nepřežili.  Podobně napadení zástupce hmyzu, korýšů, či hlístic bakteriemi rodu "Wolbachia" vede k neschopnosti napadeného se rozmnožovat s nenapadenými jedinci vlastního druhu. To může v důsledku vézt k vytvoření reprodukční bariéry a následně ke vzniku druhu nového.

Kontroverznost koncepce.

Koncepce rozšířeného fenotypu bývá někdy označována za nevědeckou, případně je kritizována kvůli nepřesně definovanému pojmu „fenotyp“. Dawkins sám v úvodu knihy "The Extended Phenotype" uznává, že nepředkládá testovatelné hypotézy ani vědecký model, který by mohl být hodnocen z hlediska přesnosti. Spíše nabízí nový pohled na fakta a uvádí je do jiných souvislostí.  Navzdory tomu existují studie, které by mohly ukazovat na testovatelnost daného konceptu. Genetické rozdíly mezi několika druhy myší, které si hrabou nory s únikovými chodbami, podle všeho souvisejí s rozdílnou velikostí nor jednotlivých druhů.

Rozšířený fenotyp je koncept Richarda Dawkinse, který představil ve své knize z roku 1982 s názvem „The Extended Phenotype“. Rozšířený fenotyp lze shrnout jako veškerý vliv genů na okolní prostředí, tedy i jiné organizmy.  Tradičně se genům přisuzovala pouze schopnost ovlivňovat fenotyp vlastního nositele skrze proteosyntézu. Tento koncept však pojímá fenotyp nositele jen jako speciální případ rozšířeného fenotypu a rozšiřuje sféru vlivu genů i mimo tělo organizmu. Geny podle Dawkinse sice přímo ovlivňují pouze genovou expresi, ale nemá podle něj smysl omezovat jejich vliv pouze na tělo nositele. Poukazuje na to, že geny jsou schopny ovlivňovat prostředí skrze chování organizmu, který je nese.

The Extended Phenotype is a 1982 book by the evolutionary biologist Richard Dawkins, in which the author introduced a biological concept of the same name. The main idea is that phenotype should not be "limited" to biological processes such as protein biosynthesis or tissue growth, but "extended" to include all effects that a gene has on its environment, inside or outside the body of the individual organism.  Dawkins considers "The Extended Phenotype" to be a sequel to "The Selfish Gene" (1976) aimed at professional biologists, and as his principal contribution to evolutionary theory.


Využití.

Neurozobrazování se soustřeďuje na dvě kategorie problémů:

Historie.

V roce 1895 fyzik Wilhelm Conrad Röntgen demonstroval využití rentgenového záření v medicíně. Milníkem pro neurozobrazování vytvořil neurochirurg Walter Dandy, který v letech 1918 a 1919 provedl ventrikulografii a pneumoencefalografii (PEG). V roce 1927 Moniz uskutečnil první mozkovou angiografii. V roce 1961 byly položeny základy počítačové tomografie (CT) Williamem Oldendorfem, do klinické medicíny pak metoda pronikla díky Godfrey Hounsfieldovi. V polovině sedmdesátých let byla konečně představena metoda magnetické resonance (MRI).

Zobrazovací metody.

Počítačová tomografie.

Počítačová tomografie (Computed Tomography, CT) je metoda založená na počítačovém zpracování rentgenových obrazů. Využívá se zejména k vyšetření různých orgánů respektive jejich chorobných změn.

Difuzní optická tomografie.

Difuzní optická tomografie využívá infračervené záření. Umožňuje měření hemodynamiky a aktivace neuronů v hloubce až několika centimetrů tkáně.

Magnetická rezonance.

Metoda využívá magnetické vlastnosti některých prvků, respektive jejich jader. Magnetická rezonance poskytuje vyšší rozlišení než rentgen či počítačová tomografie. Lze použít i kontrastní látku, které pomáhá odhalit záněty či nádorové tkáně. Magnetická rezonance umožnila neinvazivní vyšetření některých orgánů. Další výhodou je absence škodlivého ionizujícího záření. Nevýhodou magnetické rezonance je jednak poměrně dlouhé a hlučné vyšetření, ale i vysoké pořizovací náklady. Problematické je vyšetření i pro pacienty s kovovými předměty v těle (naslouchadla, kardiostimulátory) či tetováním.  Speciálním druhem je tzv. funkční magnetická rezonance, která umožňuje zobrazení aktivních oblastí mozku při provádění určitého úkolu či stimulace. Zobrazení probíhá na základě sledování změn prokrvení dané oblasti mozku (perfuze) nebo na základě změn oxygenace krve, kde nastává tzv. BOLD efekt. Druhá zmíněná metoda je dnes nejčastěji používanou.

Magnetoencefalografie (MEG).

Magnetoencefalografie umožňuje sledovat elektrické proudy v mozku při různých kognitivních úkolech či podnětech. Elektrické proudy generují nepatrné změny v magnetickém poli, které jsou zachyceny pomocí magnetometru. Výhodou je také nepoužívání ionizujícího záření a schopnost dobrého časového rozlišení. Nevýhodou je malé prostorové rozlišení na úrovni milimetrů. Magnetoencefalografie se osvědčila při studiu epilepsie, migrény či diabetického kómatu.

Elektroencefalogram (EEG).

Elektroencefalografie, sleduje změny elektrického napětí na povrchu hlavy pomocí elektrod. Výhoda spočívá v minimální náročnosti pro zkoumanou osobu a i ve vysoké rozlišovací schopnosti v čase. Se používá například pro určení vyzrálosti CNS u dětí, diagnostiky epilepsie a poruch spánku. Pomocí EEG se indikuje stav kómatu či klinické smrti.

Pozitronová emisní tomografie (PET).

Pozitronová emisní tomografie využívá detekci fotonů, které vznikají při anihilaci pozitronů (antičástice elektronu) s elektrony. Do těla zkoumané osoby jsou vpraveny radionuklidy, které vyzařují pozitrony, jež reagují s elektrony ve tkáních. Tato metoda je velmi vhodná pro funkční zobrazení. Nevýhodou metody je, že používá ionizující záření, které může poškozovat tkáně v těle i malá schopnost rozlišení v čase. Vysoké jsou i pořizovací náklady přístroje. Pozitronová emisní tomografie se používá pro nalezení ložisek v mozku, které jsou zodpovědné za epileptické záchvaty.

Jednofotonová emisní výpočetní tomografie (SPECT).

Jednofotonová emisní výpočetní tomografie se podobá pozitronové emisní tomografii. I zde je vložena do těla pacienta látka, která postupně uvolňuje gama záření, které je počítačově sledováno. Metoda je často používána pro vyšetření srdce či pro vyšetření epileptických záchvatů. Nevýhodou metody je malá prostorová přesnost, která je až na úrovni 1 cm.

Neurozobrazování (anglicky neuroimaging) je soubor technik a metod pro zobrazení struktury a funkčnosti mozku. Metody neurozobrazování zkoumají propojení jednotlivých oblastí mozku. Metody mohou poskytovat dvou rozměrové i tří rozměrové zobrazení takových propojení.  Důležitými charakteristikami jednotlivých metod je schopnost prostorového a časového rozlišení. Například metoda BOLD fMR (blood-oxygen-level dependent magnetic resonance) rozlišuje struktury kolem 0,5 mm, dokáže tedy rozlišit jednotlivé korové sloupce. fMR a PET jsou lepší ve schopnosti prostorového rozlišení, hůře jsou na tom z hlediska času, kde dokáží rozlišovat na úrovni jedné sekundy. Na druhé straně EEG (elektroencefalografie) a MEG (magnetoencefalografie) umožňují lepší časové rozlišení na úrovni milisekund, naopak horší jsou v prostorovém rozlišení. V praxi se tak metody a případně výsledky jednotlivých metod kombinují, aby se dosáhlo lepších výsledků v obou charakteristikách.

Neuroimaging or brain imaging is the use of various techniques to either directly or indirectly image the structure, function, or pharmacology of the nervous system. It is a relatively new discipline within medicine, neuroscience, and psychology. Physicians who specialize in the performance and interpretation of neuroimaging in the clinical setting are neuroradiologists.  Neuroimaging falls into two broad categories: Functional imaging enables, for example, the processing of information by centers in the brain to be visualized directly. Such processing causes the involved area of the brain to increase metabolism and "light up" on the scan. One of the more controversial uses of neuroimaging has been researching "thought identification" or mind-reading.


Barthesovo pojetí autora.

Autor je v Barthesově pojetí pouze prostředníkem, který zprostředkovává nějaký příběh, stává se zapisovatelem (skriptorem). To znamená, že autor příběh už nevytváří, ale pouze jej zaznamenává. Běžné pojetí slova „autor“ jej považuje za moderní postavu, kterou vytvořila společnost. Z toho důvodu uvažuje současné zaměření literatury na jeho osobu za tyranské a nevidí důvod, proč by se literární věda měla zaměřovat na autorovu osobnost, jeho historii, záliby a neřesti.  K destrukci autora přispěla lingvistika, která ukázala, že výpověď je v podstatě prázdný proces, který funguje bezvadně i bez toho, že by jej bylo nutné zaplnit osobou mluvčího. Autor podle ní není ničím víc než tím, kdo píše, protože lingvistka nezná pojem osoby, pracuje pouze se subjekty.  Nadále nemůžeme uvažovat o autorovi jako o předchůdci díla, původci myšlenky, která předcházela vzniku knihy. Naopak autor se rodí ve stejnou chvíli jako jeho text. Psaní už nemůže označovat operaci zaznamenání, konstatování a reprezentaci, ale stává se performativem, tedy slovesnou formou, ve kterém je jediným obsahem výpovědi akt, kterým se sama pronáší.  Odmítnutím zaměření se na osobu autora se osvobodíme od vnucené interpretace, která nám nařizuje text chápat určitým způsobem a uzavírá pro nás další možnosti jeho výkladu. Naopak se dostaví uvědomění, že text je prázdným prostorem, ve kterém se setkávají různé typy kódů. Ty aktivuje každý jednotlivý čtenář, který se tak stává autorem textu a čtení je vlastně jeho vytváření. Právě čtenář je syntézou svých předchozích zkušeností, textů, které četl dříve. Čtenář je místem, kde se shromažďují psaní různých kultur, vzájemně vstupují do dialogu, parodie i rozepře. Do něj se zapisují všechny citace, z nichž je text vytvořen, stává se tak tím, kdo drží pohromadě všechny stopy, z nichž je psaný text vytvořen.

Foucaltovo pojetí smrti autora.

Michel Foucault ve svém textu "Co je to autor?" taktéž hovoří o příbuznosti psaní a smrti. Tento vztah se podle něj projevuje ustupováním individuálního charakteru autora do pozadí. Píšící subjekt všemi překážkami, které klade mezi sebe a to, o čem píše, mate všechny znaky své zvláštní individuality. Znakem spisovatele je jen jedinečnost jeho nepřítomnosti – ve hře psaní musí dodržovat roli smrti. Psaní je podle něj svázáno s obětí života. Autor musí dobrovolně ustoupit do pozadí, protože jeho dílo je završením jeho existence. Dílo, které mělo za úkol přivodit nesmrtelnost, má v současnosti právo zabíjet svého autora.  Autor je pro něj jen určitou funkcí, kterou můžeme v textu identifikovat. Tato funkce je klasifikační – umožňuje dávat dohromady texty jednoho autora, jiné vylučovat, určovat, co k sobě patří a jaké mají texty mezi sebou vtahy. Autor je tedy jen mýtem, představuje přechodnou kategorii, která je podmíněná dobou a našimi nároky, které během interpretace budeme klást na čtení textů.

Smrt autora (francouzsky ) je koncept Rolanda Barthese, který zveřejnil poprvé ve stejnojmenné eseji uveřejněné v časopise "Aspen". Svým článkem přispěl k zaměření teoretiků na osobu čtenáře textu a odmítnutí interpretace obsahu jako díla jediné a jedinečné osoby, jeho autora. Naopak uvádí, že čtenář je pro dílo důležitější než jeho autor.

"The Death of the Author" (French: "La mort de l'auteur") is a 1967 essay by the French literary critic and theorist Roland Barthes (1915–1980). Barthes' essay argues against traditional literary criticism's practice of incorporating the intentions and biographical context of an author in an interpretation of a text, and instead argues that writing and creator are unrelated. The title is a pun on "Le Morte d'Arthur" ("The Death of Arthur"), a 15th-century compilation of smaller Arthurian legend stories, written by Sir Thomas Malory.  The essay's first English-language publication was in the American journal "Aspen", no. 5–6 in 1967; the French debut was in the magazine "Manteia", no. 5 (1968). The essay later appeared in an anthology of Barthes's essays, "Image-Music-Text" (1977), a book that also included his "From Work To Text".


Přehled.

UDP hole punching je metoda pro vytvoření obousměrné UDP spojení mezi počítači v privátních sítích pomocí překladače síťových adres.Technika není použitelná ve všech případech, nebo se všemi typy NAT, protože provozní charakteristiky NAT nejsou standardizovány.  Počítače používající NAT k připojení do internetu obvykle používají STUN (Session Traversal Utilities for NAT) nebo ICE (Interactive Connectivity Establishment) k převedení na veřejnou IP adresu. Vzhledem k tomu, UDP spojení obvykle vyprší po krátké době v rozsahu desítek sekund až po několik minut a UDP port je uzavřen, UDP hole využívá přenos periodických keep-alive paketů, kterými se obnovují life-time čítače ve stroj UDP NAT.  UDP hole nefungují se symetrickými zařízeními NAT (také známými jako obousměrný NAT), které se většinou nacházejí ve velkých podnikových sítích. Mapování v symetrickém NAT je připojení k serveru STUN omezeno na příjem dat , a proto NAT mapování nevidí informace o cestě ke vzdálenému bodu.

Princip komunikace.

Nechť A a B jsou dva hostitelé, každý ve své vlastní privátní síti; NA a NB jsou dvě NAT zařízení s globálně dosažitelnými IP adresami EIPA a EIPB; S je veřejný server se známou globálně dosažitelné IP adresu.

Bezpečnostní konsekvence.

O počítačích, které používají privátní IP adresy, a které přistupují ke zdrojům v Internetu pomocí routeru s NAT, se obvykle tvrdí, že jsou „chráněny“ proti přístupu z Internetu (tj. že nelze navázat spojení z Internetu směrem k počítači, který je schován za NAT, resp. za maškarádou). Technika "UDP hole punching" vyvrací tuto mylnou představu a správci LAN by to měli mít na paměti.

UDP hole punching je v informatice technika, která umožňuje propojit navzájem dva počítače, když jsou oba dva umístěny za dynamickým NAT (za tzv. "maškarádou"). Technika obvykle používá třetí stranu přístupnou pomocí veřejné IP adresy, která umožňuje domluvu na síťových portech tak, aby byla umožněna přímá komunikace mezi zmíněnými dvěma konci (skrze jeden nebo více NAT). Po ustavení přímé komunikace již třetí strana není potřeba. Stávající komunikace je typicky udržována prázdnými UDP datagramy, které znemožní vypršení záznamů o dynamických překladech adres na routerech provádějících NAT, a které nemají významný vliv na zátěž datového připojení.  Přímá komunikace mezi dvěma počítači skrze dynamický NAT (tzv. "maškaráda") je výhodná typicky pro instant messaging (zejména pro doplňující přenos souborů nebo použití videa), VoIP a videokonference.

UDP hole punching is a commonly used technique employed in network address translation (NAT) applications for maintaining User Datagram Protocol (UDP) packet streams that traverse the NAT. NAT traversal techniques are typically required for client-to-client networking applications on the Internet involving hosts connected in private networks, especially in peer-to-peer, Direct Client-to-Client (DCC) and Voice over Internet Protocol (VoIP) deployments.  UDP hole punching establishes connectivity between two hosts communicating across one or more network address translators. Typically, third-party hosts on the public transit network are used to establish UDP port states that may be used for direct communications between the communicating hosts. Once port state has been successfully established and the hosts are communicating, port state may be maintained either by normal communications traffic, or in the prolonged absence thereof, by keep-alive packets, usually consisting of empty UDP packets or packets with minimal non-intrusive content.


Klubová kariéra.

Svoji fotbalovou kariéru začal v mužstvu FK Klášterec nad Ohří, ale již v průběhu mládeže zamířil do klubu FK Teplice.

FK Teplice.

V průběhu ročníku 2010/11 se přesunul do prvního týmu. V 1. české lize debutoval v dresu Teplic ve svých 17 letech. Bylo to v posledním 30. kole sezony 2010/11 28. května 2011 v utkání s 1. FC Slovácko (remíza 1:1). Krátký se dostal na hříště v úplném závěru, střídal Pavla Verbíře, který se tímto zápasem loučil se svou dlouhodobou kariérou. V létě 2014 podepsal s týmem nový kontrakt do roku 2018. Celkem za první tým odehrál 14 ligových utkání, ve kterých se gólově neprosadil.

AC Sparta Praha (hostování).

V lednu 2014 se připravoval v FK Ústí nad Labem, kde měl na jaře hostovat. Poté se mu ozval sportovní ředitel Sparty Praha Jaroslav Hřebík a nabídl mu půlroční hostování ve Spartě s případnou opcí na přestup, které hráč přijal. Za Spartu debutoval 24. ledna 2014 v přípravném zápase proti slovenskému týmu MFK Ružomberok (výhra 3:0). Nastoupil na hřiště v 76. minutě. V lize za Spartu neodehrál žádný zápas.

FK Ústí nad Labem (hostování).

V červenci 2014 se přesunul na roční hostování do druholigového celku FK Ústí nad Labem. Celkem za Ústí nastoupil do 24 ligových utkání, dal v nich jednu branku.

FC Hradec Králové.

V prosinci 2015 odešel na přestup do klubu FC Hradec Králové. S mužstvem podepsal smlouvu na dva a půl roku.

Sezona 2015/16.

Premiérový start v dresu FC Hradce Králové si připsal v 2. české lize 12. března 2016 v utkání 18. kola proti B-týmu SK Sigma Olomouc (výhra 3:0), když v 84. minutě vystřídal Adama Vlkanovu. Svůj první gól v sezoně a zároveň v dresu "Votroků" vstřelil v ligovém utkání 22. kola proti FC Sellier & Bellot Vlašim (výhra 2:0). S mužstvem postoupil zpět do české nejvyšší soutěže, když jeho klub ve 28. kole hraném 17. 5. 2016 porazil FK Baník Sokolov 2:0 a 1. SC Znojmo, které bylo v tabulce na třetí pozici, prohrálo s FC Sellier & Bellot Vlašim. V neúplné sezoně 2015/16 za tým odehrál 12 zápasů v lize.

Klubové statistiky.

Aktuální k 25. květnu 2016

Reprezentační kariéra.

Marek Krátký nastupoval za za české reprezentační výbery v kategoriích od 16 let. V reprezentaci U19 plnil roli kapitána.  Ve výběru U21 debutoval pod trenérem Jakubem Dovalilem 24. dubna 2013 v Kroměříži v přátelském zápase se Slovenskem (výhra 1:0). Dostal se na hřiště ve druhém poločase.

Marek Krátký (* 8. června 1993, Kadaň) je český fotbalový záložník či obránce a bývalý mládežnický reprezentant, od ledna 2016 působící v týmu FC Hradec Králové. Nastupuje na pravém kraji zálohy či obrany.

Marek Krátký (born 8 June 1993) is a Czech football player who currently plays for FK Baník Sokolov on loan from Ústí nad Labem. He has represented his country at youth international level.


Historie používání.

První vzduchové clony byly instalovány v šedesátých letech dvacátého století na dveřích obchodních domů. Tyto rané verze využívaly pouze vzestupný proud ohřátého vzduchu. První clona moderní konstrukce byla předvedena v roce 1974. Používala směrování proudu vzduchu shora dolů, což se následně stalo standardem. K usměrnění vzduchu se u tohoto typu clon používá pevných, nebo nastavitelných lamel. Významné zlepšení stínícího efektu přineslo v roce 1994 zavedení zařízení s Venturiho tryskami.

Princip fungování.

Z pohledu používání vzduchové clony proti vnikání studeného vzduchu do budov lze definovat určitý univerzálně použitelný princip fungování. Vzduchové masy různých teplot mají sklon vyrovnávat své teploty. Do ohřátého prostoru proniká studený vzduch, zatímco teplý vzduch odsud uniká. Tento proces končí v okamžiku vyrovnání teplot. Úkolem vzduchové clony je protisměrným proudem vzduchu tomuto procesu (vyrovnání teplot) zabránit. Tomu musí odpovídat průtok, rychlost, teplota a impuls přiváděného vzduchu. Proud vzduchu je složen z horizontálních i vertikálních proudů. Zařízení (vzduchová clona) dosahuje ve spojení s usměrněním vzduchu optimální stínění při minimální spotřebě energie. Tři důležité veličiny: výstupní úhel, průtok a rychlost jsou exaktně regulovány takovým způsobem, aby působily proti síle H. Studený vzduch zvnějšku, který je přimícháván do vzduchového proudu, musí být prohřát alespoň na teplotu prostoru. Proto je výška výdechu rozhodujícím kritériem pro výběr vzduchové clony. Platí: čím níže je zařízení instalováno, tím menší množství vzduchu je potřebné pro odstínění. Nejvýhodnější je instalace vzduchové clony nad dveřmi. Ve skutečnosti výběr výkonu, konstrukce zařízení a možností směrování vzduchu umožňují fungující řešení pro jakoukoli provozní situaci.

Využívání.

Vzduchové clony mají předpoklady pro široké využití. Šetří energii, zvyšují kvalitu prostředí, chrání okolí před nepříjemnými zápachy a škodlivými látkami, udržují kvalitu produkce například ve výrobách využívajících tzv. čisté prostory.

Úspory energie.

V mnoha případech se využívají vzduchové clony tam, kde je třeba ochránit vytápěné prostory před vniknutím studeného vzduchu. Ve srovnání s otevřenými prostory je možné použitím vzduchových clon uspořit až 80 % energie pro vytápění. Přitom vzduchové clony využívající trysky jsou ještě o 40 % úspornější, než zařízení s natáčivými lamelami. Podobně může vzduchová clona chránit v horkých letních dnech vychlazené prostory před žhavým venkovním vzduchem. K těmto účelům se využívají vzduchové clony i v chladírnách a mrazírenských prostorech. Při stále rostoucích cenách energií se náklady na pořízení vzduchové clony rychle vrátí v úsporách energie.

Kvalita pracovního prostředí v budovách.

V nákupních centrech a výrobních halách, kde jsou na vstupech umístěny vzduchové clony, je významně nižší nemocnost. Také pro návštěvníky je prostředí příjemnější. Obdobně v průmyslových provozech, kde je přítomen silný zápach, jako jsou provozy na zpracování ryb, nebo třídicí linky odpadu, chrání vzduchové clony okolní prostředí.

Funkční principy.

Clony s lamelami.

Tyto vzduchové clony pracují s proudem vzduchu, který je směrován proti nastavitelným lamelám. Vystupující proud vzduchu je závislý na nastavení lamel a umístění ventilátorů uvnitř zařízení. Vzniká nestejnorodý, silný vzduchový proud se spoustou turbulencí. Aby bylo dosaženo stínícího efektu, je nutné nasát, ohřát a vyfukovat velké množství vzduchu.

Clony s Venturiho tryskami.

V zařízení s tryskami je nasátý vzduch veden nejdříve do svislého potrubí s částmi pohlcujícími hluk a teprve následně do trysky. Protože si vzduch hledá vždy cestu nejmenšího odporu, proud vzduchu se v celém průřezu zklidní před tím, než je stlačen v trysce. Tryska proud vzduchu zhustí a urychlí. Protože je tryska upevněna pohyblivě, lze vystupující proud vzduchu přesně směrovat. Přesné směrování vzduchu umožňuje docílit stínící efekt s významně menším průtokem vzduchu oproti zařízením s lamelami.

Umístění a výběr vzduchové clony.

Umístění zařízení je závislé na situaci v budově. V samostatně stojících, jednopodlažních budovách s jediným vchodem představuje už poměrně malé zařízení s jednoduchou regulací dobré řešení. Ve vícepodlažních budovách, kde se může vyskytovat nežádoucí proudění vzduchu nebo různé teploty v různých částech objektu se množství nežádoucího vzduchu, pronikajícího zvenčí zvyšuje. Platí, že čím větší je objem prostoru v budově, tím větší je nežádoucí výměna vzduchových mas o různých teplotách. Také velikost dveřního otvoru má vliv na volbu zařízení. Jako praktická velikost se doporučuje maximálně 30 m2. Větší dveřní otvor už zapříčiňuje nezvládnutelné ztráty energie.

Konstrukční provedení.

V základu se užívají dvě odlišná konstrukční provedení podle toho, zda proud vzduchu (pomyslný vzduchový válec) směřuje dovnitř budovy, nebo ven z budovy. Pojmem vzduchový válec je myšlen otáčející se proud vzduchu, který je ze vzduchové clony vyfukován a po otočení k podlaze a zpět je znovu nasáván.

Vzduchový válec se otáčí dovnitř budovy.

Vzduch je nasáván zevnitř budovy, výstupní otvor se nachází nade dveřmi. Tato konstrukce je vhodná především pro menší budovy, ve kterých se v blízkosti dveří nenacházejí žádná pracovní místa. Jestliže je vzduch nasáván čelně z vnitřního prostoru, vytvoří se vzduchový válec zasahující poměrně hluboko do vnitřního prostoru. Zařízení má jen malou spotřebu energie, protože se využívá již ohřátý vzduch. Při nasávání vzduchu zboku zasahuje vzduchový válec mnohem méně do vnitřního prostoru. Účinek vzduchové clony se více soustředí do prostoru dveří.

Vzduchový válec se otáčí ven z budovy.

Při podtlaku v budově se všeobecně doporučuje směřování vzduchu ven z budovy. Přitom se nasávací otvor nachází přímo nad dveřmi, vzduchový válec směřuje ven z budovy. Současně je přisáván vzduch z vnějšího prostředí. Při montáži do závětří má smysl umístění u vnitřních dveří. Vzduch je nasáván ze směru vnějších dveří, výdech je umístěn bezprostředně u vnitřních dveří. Díky přimíchávání vzduchu z vnějšku a s tím spojenému rozdílu tlaků má zařízení v této podobě zvlášť velký stínící účinek. Výhodné je využití takto koncipovaného zařízení v budovách se vchody umístěnými naproti sobě, například v supermarketech. Toto uspořádání je vhodné pro jakékoliv obvyklé zatížení větrem. Nevýhodou takových zařízení je větší spotřeba energie vzhledem k přisávání venkovního, většinou chladnějšího vzduchu.

Regulace.

Regulace vzduchové clony přináší významný přínos k hospodárnosti a pohodlí. Při použití v menších prostorách stačí několikastupňové manuální ovládání. S rostoucí provázaností ovládání zařízení v budovách roste také komplexnost ovládání vzduchové clony. Například vzduchová clona je v chodu pouze při otevřených dveřích. Skutečně komplexní ovládání vyžaduje mnoho čidel a úplnou integraci se systémem řízení budovy.

Umístění vzduchové clony.

Se svislým výstupem vzduchu.

Clona je namontována nad dveřním otvorem a vzduch vystupuje shora dolů štěrbinou v plášti. Vzduch je hnán zpravidla tangenciálním ventilátorem s vodorovnou osou otáčení.

S vodorovným výstupem vzduchu.

Clona má podobu svislého sloupu (sloupů) po stranách dveřního otvoru. Proud vzduchu je vodorovný, napříč dveřního otvoru. Vzduch může být hnán tangenciálním ventilátorem se svislou osou otáčení nebo několika axiálními ventilátory, umístěnými nad sebou.

Oblast použití.

Vzduchové clony je možné využít společně s různými typy dveří, například s křídlovými dveřmi, posuvnými dveřmi, různými druhy automatických dveří jako jsou otočné dveře, rolovací vrata. Vedle využití k omezení průniku chladného vzduchu do vytápěných prostor je významné použití pro ochranu chlazených prostor před teplým vzduchem z okolí. Také chlazené regály a skladové prostory je možné zabezpečit vzduchovou clonou. Ochranu venkovního prostředí zajistí vzduchová clona také u zařízení na zpracování odpadu a obecně u pracovišť se zvýšeným výskytem prachu nebo zápachu. V supermarketech může být takto oddělen například úsek s čerstvými rybami. Další využití může být v průmyslu při ochraně venkovního prostředí před vzduchem znečištěným výrobními procesy.

Vzduchová clona, také dveřní clona nebo vzduchová dveřní clona, je zařízení, které při otevřených dveřích (vratech, bráně) odděluje vzduchovou bariérou prostředí s rozdílnou teplotou (často vnitřek budovy od vnějšího prostředí). Vzduchová bariéra je tvořena usměrněným proudem vzduchu, který vytváří vzduchový válec, na jedné straně vystupující ze zařízení a na opačné straně nasávaný. Typické využití vzduchové clony je oddělení vytápěného vnitřního prostoru od chladného venkovního prostředí na vstupu do veřejných nebo poloveřejných prostor, jako jsou obchodní domy, nákupní pasáže, výrobní haly a prostory pro cestující na nádražích a letištích. Při tomto využití může být vzduch vystupující ze vzduchové clony ohříván. Mimo rozdělení prostor s odlišnou teplotou brání clona také vnikání nežádoucího prachu, kouře, zápachu nebo hmyzu. Vzduchové clony se rozlišují podle zařízení, kterým se zajišťuje směrování vzduchu a podle směru proudění vzduchu. Nejpoužívanější zařízení ke směrování vzduchu jsou s natáčivými lamelami, nebo s Venturiho tryskami. Směr proudění vzduchu je nejčastěji svisle shora dolů, méně často ve vodorovné rovině. Vodorovné proudění se používá například tam, kde mechanismus rolovacích vrat umístěný nad dveřmi neumožňuje umístění clony nad dveřmi. Důvodem k použití horizontální clony může být také architektonické ztvárnění prostoru. Využitím vzduchové clony lze dosáhnout u otevřených průchodů úspory až 80 % nákladů na vytápění. Úspory jsou ještě vyšší, jestliže se použije kombinace vzduchové clony a dveří nebo zádveří. Běžně se užívá řešení, při kterém je clona v chodu pouze při otevřených dveřích.

An air door or air curtain is a device used to prevent air or contaminants from moving from one open space to another. The most common use is a downward-facing blower fan mounted over an entrance to a building, or an opening between two spaces conditioned at different temperatures.


Historie.

Jako obor antropologie má kognitivní antropologie své kořeny v antropologii, lingvistice, etnografii a je úzce spojena s psychologickým výzkumem kognitivních procesů. Obor vznikl jako samostatná oblast studia po roce 1950, kdy se etnografové snažili zkoumat "pohled domorodce" přijetím empirického přístupu v antropologii.  Nový obor byl alternativně nazýván také jako Etnologie, Etnosémantika, Etnolingvistika nebo Nová etnografie. Všechny tyto výrazy se vztahují na nové směry, které interpretovali nové etnografické znalosti po roce 1950. Tento přístup pod pojmem kultura rozumí znalosti, na rozdíl od materialistických představ, které do té doby ovládaly tento obor.  V prvních desetiletích praxe se kognitivní antropologie zaměřovala na lidové taxonomie, zahrnující koncepty barev, rostlin a nemocí. Během let 1960 až 1970 došlo ke teoretickému a metodickému posunu v rámci oboru. Lingvistické analýzy i nadále poskytovaly metody pro porozumění a přístup ke kognitivním kategoriím domorodých lidí. Nicméně se důraz přesouvá od věcí a jejich vztahů k původním kategoriím, na analýzu kategorií z hlediska mentálních procesů. Vědci této generace předpokládali, že existují duševní procesy založené na struktuře mysli a tedy jsou společné pro všechny lidi. Tento přístup rozšířil působnost odboru na studium nejen komponentů abstraktních systémů myšlení, ale také na zkoumání mentálních procesů vztahujících se k symbolům a myšlenkám.

Předmět studia.

Kognitivní antropologie je studium myšlení v kontextu kultury. Mezi mnoha výzkumnými tématy, kterými se zabývá patří mezi nejdůležitější :

Kulturní modely.

Kulturní model (také lidový model, kulturní schéma) není přesně definovaný pojem, ale "slouží jako heslo pro mnoho různých druhů kulturních znalostí". Kulturní modely obecně odkazují na nevědomý soubor předpokladů a vysvětlení, který členové společenství nebo skupin sdílejí. Mají zásadní vliv na lidské chování a chápání světa.  Slova, gramatické kategorie a pravidla jsou v lidské paměti spojovány s kulturními modely. Lingvistické formy a kognitivní schémata se aktivují navzájem: lingvistické formy dostávají schémata do mysli a následně se schémata vyjadřují v jazykových formách. Prakticky všechny výzkumné strategie využívají tento vztah mezi jazykem a myšlením při studiu konceptuálních znalostí a kognitivních systémů.  Příkladem kulturního modelu je schéma popisující obchodní události ve vybrané kultuře. Model "Obchodní události" má proměnné – "kupující", "prodávající", "peníze", "zboží" a "výměna" (závorky rozlišují konceptuální jednotky od slov). Pak "kupující" je osoba, která vlastní "peníze", prostředek výměny a "prodávající" je osoba vlastnící "zboží", předmět výměny. "Výměna" je interakcí při které "kupující" dává "peníze" a dostává "zboží", zatímco "prodávající" dodává "zboží" a dostává "peníze". Událost je chápána jako obchodní transakce, jakmile osoby, objekty a události v prostředí jsou přiřazeny ke odpovídajícím proměnným daného modelu (schématu).  Několik slov – koupit, prodat, zaplatit, náklady, hodnota, cena, utratit, účtovat – aktivuje schéma "Obchodní události". Každé z těchto slov vybírá některé aspekty schématu na jejich zvýraznění, přičemž zbylé aspekty zůstávají nevyjádřené v pozadí. Slovo koupit se zaměřuje na výměnu z pohledu kupujícího a slovo prodávat z pohledu prodávajícího. Náklady se zaměřují na peněžitou část vztahu peníze-zboží a hodnota a cena se zaměřuje na zbožní část vztahu. Slova zaplatit a utratit se soustřeďují na kupujícího a peněžní část vztahu peníze-zboží, zatím co slovo poplatek se zaměřuje na prodávajícího a zbožní část vztahu peníze-zboží.  Kognitivní modely jsou abstrakce, které reprezentují konceptuální vědomosti (znalosti). Jsou to kognitivní struktury paměti, které představují stereotypní koncepty. Modely strukturují naše poznání objektů a situací, událostí a akcí, a také sekvence událostí a akcí.

Kulturní univerzálie.

Kulturní univerzálie jsou systémy konceptuálního poznání, které se vyskytují ve všech společnostech (kulturách). Při studiu kognitivních společných prvků, antropologové zastávají "omezeně relativistickou" nebo univerzalistickú pozici. Přijímají relativistický pohled při rozpoznávání rozdílů v jednotlivých kognitivních a kulturních systémech a univerzalistickú pozici co se týče společných fundamentálních konceptů a univerzalit v těchto systémech.  Výzkum porovnávající barevné kategorie ukázal, že základní barevné kategorie jsou organizovány kolem nejlepších příkladů a že tyto základní barvy jsou stejné napříč jednotlivci a jazyky. Bylo také zjištěno, že existuje přesně jedenáct univerzálních barevných kategorií – černá, bílá, červená, zelená, žlutá, modrá, hnědá, fialová, oranžová, růžová a šedá, které jsou zakódovány v přísné evoluční sekvenci, a že tyto univerzálie jsou určeny převážně neuro-fyzikálními procesy při lidském vnímání barev.  Myšlenka kulturních univerzálií – že specifické aspekty kultury jsou společné pro všechny lidské kultury je v rozporu s kulturním relativismem.

Kulturní konsensus.

Teorie kulturní konsensu byla rozpracovaná A. Kimball Romneym, Williamem Batchelder a Susan Wellerová v 80. letech minulého století jako způsob zkoumání kulturních znalostí. Teorie předpokládá, že kulturní znalosti jsou sice sdíleny, ale příliš obsáhlé na to, aby jimi mohl disponovat jediný jedinec a tím pádem jsou nerovnoměrně rozděleny. Kulturní konsensus se zabývá individuální variabilitou kulturních znalostí a jak se odlišné individuální konceptuální systémy organizují v rámci kulturních systémů.  Použitím skupiny analytických postupů, teorie odhaduje "kulturně" správné odpovědi na sérii otázek a zjišťuje úroveň sdílení odpovědí nebo znalostí respondentů. Teorie konsensu tedy zkoumá vzorce shody mezi jednotlivci skupiny na určité obory znalostí spojených s kulturou, s cílem studia organizace kognitivní rozmanitosti. Stanoví tak "správnou" verzi kulturních znalostí.  Teorie se stala výraznou součástí sociální, kulturní a medicínské antropologie a je používána i v jiných kognitivních vědách a v mezi-kulturním výzkumu.

Lidové taxonomie.

Mnoho počátečních prací v etnologii se soustředilo na lidovou taxonomii, nebo způsob jak lidé organizují některé skupiny objektů nebo výrazů. Vycházejíce z lidových (kulturních) modelů, jsou lidové taxonomie klasifikace kulturních oblastí použitím hierarchií kategorií definovaných kulturními kritérii.

Související články.

Evoluční psychologie Etnografie Etnologie Kulturní a sociální antropologie Kognitivní religionistika

Kognitivní antropologie je studium vztahu mezi lidskou společností a lidským myšlením. Kognitivní antropologové zkoumají, jak lidé v sociálních skupinách chápou objekty a události, z nichž se skládá jejich svět, jak o nich přemýšlejí a jak toto chápání a myšlení ovlivňuje jejich chování. Objekty a události mohou být čímkoliv od fyzických předmětů jako divoké rostliny až po abstraktní koncepty, jako je sociální spravedlnost.  Kognitivní antropologie je vědecký obor v rámci kulturní antropologie, ve kterém se vědci snaží vysvětlit vzorce sdílení znalostí, kulturních inovací a jejich přenosu v čase a prostoru s využitím metod a teorií kognitivních věd (zejména experimentální psychologie a evoluční biologie), často v úzké spolupráci s historiky, etnografy, archeology, jazykovědci, muzikology a dalšími odborníky zabývajícími se popisem a interpretací kulturních forem.

Cognitive anthropology is an approach within cultural anthropology and biological anthropology in which scholars seek to explain patterns of shared knowledge, cultural innovation, and transmission over time and space using the methods and theories of the cognitive sciences (especially experimental psychology and cognitive psychology) often through close collaboration with historians, ethnographers, archaeologists, linguists, musicologists and other specialists engaged in the description and interpretation of cultural forms. Cognitive anthropology is concerned with what people from different groups know and how that implicit knowledge, in the sense of what they think subconsciously, changes the way people perceive and relate to the world around them.


Původ domu a jeho architektura.

Dům, s průčelím obráceným do ulice "Vicolo di Mercurio", je dodnes skvěle zachovaný zčásti proto, že po zemětřesení v roce 62 po Kr. byl vhodným způsobem opraven, ale i proto, že z neznámých důvodů unikl pozornosti vykradačů a tak se mnoho uměleckých objektů našlo na původním místě.  Za své pojmenování vděčí rodině Vettiů, jak to dokazuje nález dvou pečetidel objevených v atriu domu. Podle nápisů na nich patřily i A. Vettiovi Convivaesovi a A. Vettiovi Restitutiovi. Oba patřili ke společenské skupině propuštěnců. Časem zbohatli a stali se statkáři a obchodníky s vínem a různými zemědělskými produkty.  Dům Vettiů sousedil na nároží s "Faunovým domem". Původně tvořily dům dvě samostatné budovy, které byly někdy v průběhu 1. století po Kr. po náročné rekonstrukci stavebně spojeny do jednoho celku. Tehdy dostal dům i pozoruhodnou výzdobu.

Interiér domu.

Dům je toskánského atriového stylu s peristylem a vchodem obráceným na východ. Je dvoupodlažní. Přízemí sloužilo na společenský život majitelů (setkávání se s přáteli a obchodními partnery), v patře byly soukromé místnosti rodiny.  Jeho historicky i umělecky nejcennější část představuje nástěnná výmalba interiérových částí. Stylově se řadí do IV., tzv. iluzionistických stylu.

Nástěnná výzdoba.

Nástěnné malby uchvacují svou bohatou figurální a námětových pestrostí. V obdivuhodné proporcionální vyváženosti pokrývají plochu téměř všech místností domu. Řemeslnická dílna, která dům vyzdobila freskami, nepochybně zaměstnávala velmi zručné umělce. Více než nádhera celku překvapuje stylistická úprava a vyváženost jeho jednotlivých částí. Už při vstupu do vestibulu návštěvníka zaujmou malby zachycující výjev kohoutích zápasů. Napravo od vstupních dveří se nachází jedna z nejznámějších fresek - mužská postava boha Priapa, která má odvracet špatné vlivy; na jednu misku vah klade měšec se zlatými mincemi (bohatství) a na druhou velký penis (plodnost) . Vestibul lemují po obou stranách dvě malé ložnice ("cubiculi") s malbami zachycujícími mytologické scény: Ariadna opuštěná Théseem a výjev Héro a Leandros.  Po projití vestibulem se návštěvník ocitne v atriu s pozůstatkem někdejšího okrasného bazénu ("impluvia"). Stěny pokrývají fresky znázorňující okřídlené cherubíny předvádějících nejrůznější činnosti, které souvisely s každodenním životem.  Jihovýchodní roh domu zabírá přijímací místnost ("oecus") stejně s malbami hýřícími množstvím mytologických postav — Kupid, Danaé s Jupiterem v podobě zlatého deště, Léda s labutí.  Nádherná výzdoba se nachází v rozlehlé místnosti v severní části přízemí nazvané triclinium. O její význam se zasloužil především vlys s cherubíny na černém pozadí. Vidíme zde postavičky malých okřídlených bytostí předvádějící nejrůznější činnosti: soutěž v lukostřelbě, sbírání květin a vázání kytic, výrobu a prodej voňavek, ražení mincí, pečení chleba, vinobraní a prodej vína, závody dvoukolových vozů a další. Druhou skupinu maleb v tricliniu představují malé obrázky s výjevy námořních bitev, nad kterými jsou koše s rituálními předměty a divadelními maskami.  V místnosti zaujmou mimořádně zachovalé malé obrázky na černém pozadí s mytologickými výjevy: představují Ifigénii na Tauridě mezi Thoantem, Orestem a Pyladem, Apollóna s Artemis po porážce Pythona a Agamemnona při obětování Ifigenie v Aulidě.  Atrium vede do zahrady ("viridarium") s krytým korintským sloupovím na všech čtyřech stranách. Ke kráse zahrady kromě květinové výzdoby přispívalo velké množství bronzových a mramorových soch, zahradních fontánek, stolů a pilířů.  Dům Vettiů byl objeven v letech 1894 - 1895 během archeologického výzkumu vedeného Giuseppem Fiorellim. Jeho objevitelem byl architekt Giulio De Petra. Dnes po důkladné rekonstrukci patří k nejnavštěvovanějším objektům Pompejí.

Dům Vettiů () je název obydlí ve starověkých Pompejích proslulého nádhernou výzdobou s bohatstvím obrazů a mytologických postav, která i současného návštěvníka uchvacuje svojí zachovalostí a svěžestí barev.

The House of the Vettii is a domus located in the Roman town, Pompeii, which was preserved by the eruption of Mount Vesuvius in 79 AD. The house is named for its owners, two successful freedmen: Aulus Vettius Conviva, an Augustalis, and Aulus Vettius Restitutus. Its careful excavation has preserved almost all of the wall frescos, which were completed following the earthquake of 62 AD, in the manner art historians term the Pompeiian Fourth Style. The House of Vetti is located in region VI, near the Vesuvian Gate, bordered by the Vicolo di Mercurio and the Vicolo dei Vettii. The house is one of the largest domus in Pompeii, spanning the entire southern section of block 15. The plan is fashioned in a typical Roman domus with the exception of a tablinum, which is not included. There are twelve mythological scenes across four cubiculum and one triclinium.


Sportovní kariéra.

Vyrůstal v Blaye-les-Mines v rodině horníka původem z Tuniska a pekařky původem ze Španělska. S judem začínal v Carmaux ve 4 letech v kroužku. Vrcholově se připravoval v Orléans v populárním klubu U.S.. Poprvé na sebe výrazně upozornil v roce 1999 vítězstvím na prestižním pařížském turnaji, kterým si zajistil pozici reprezentační jedničky v lehké váze do 73 kg. V roce 2000 uspěl při francouzské olympijské nominaci a startoval na olympijských hrách v Sydney. Jako favorit na jednu z medailí však nezvládl úvodní taktický zápas Anatolim Larjukovem z Běloruska a obsadil konečné 7. místo.  Po olympijských hrách se nepohodl s reprezentačním vedením a využil svůj původ ke startu za Tunisko od roku 2001. Za tento čin byl kritizován, protože se dál připravoval ve Francii z francouzských peněz. V roce 2002 byl vyloučen z U.S. Orleans, a protože mu Tuniská judistická federace nezafinancovala přípravu, přišel o možnost připravit se na olympijskou sezonu 2004. Po návratu do Francie zjistil, že Francouzská judistická federace mu znemožnila na 15 let využívat možnosti přípravy a tento zákaz se týkal i práce trenéra. Zákaz se snažil obejít útěkem na Novou Kaledonii, ale v krátké době se mu zákaz rozšířil na všechna zámořská území Francie. V roce 2006 žil v Austrálii, kde svojí pozornost zaměřil na populární bojový styl MMA.

Profesionální kariéra.

Mezi profesionály se pohyboval mezi lety 2005 až 2013. Techniky z juda kombinoval s bojovým stylem Muay Thai a s bojem na zemi v BJJ. Svojí profesonální kariéru začal v Austrálii pod vedením Kubánce Hectora Lombarda, odkud se dostal do Kalifornie, kde se připravoval v týmu Team Quest. Zápasil pod různými menšími (lokálními) promotéry především v Brazílii, Kostarice a Kanadě.  Jako trvalé místo pobytu hlásí ostrov Guam odkud pochází jeho manželka. V roce 2013 probleskla médii zpráva o jeho snaze reprezentovat Guam na olympijských hrách v Riu v judu v roce 2016. Tato informace však nebyla z jeho strany naplněna.

Ferrid Kheder (* 3. března 1975 Graulhet) je bývalý francouzský zápasník–judista a zápasník ve stylu MMA, který mezi lety 2001 a 2004 reprezentoval Tunisko.

Ferrid Kheder (born 3 March 1975) is a retired French judoka and mixed martial artist. A professional MMA competitor from 1995 until 2013, he fought for promotions such as M-1 Global and Jungle Fight.


Symboly obce.

Zastupitelstvo v Košicích usnesením č. 273/2007 na svém IX. jednání dne 25. října 2007 v souladu se Zákonem o obcích schválilo Obecně závazná vyhláška města Košice č. 96 o znaku a vlajce městské části Košice - Nad jazerom.

Znak.

V modrém štítě pod zlatým zvlněným břevnem stříbrná plovoucí labuť ve zlaté zbroji, to vše převýšené zlatou lilií.

Vlajka.

Vlajka má podobu v jedné čtvrti od žerdi štípaného listu, jehož žerďová část je žluto - modro dělená, Vlající část sestává ze čtyř podélných pruhů bílého, modrého, žlutého, a bílého. Vlajka má poměr stran 2:3 a ukončena je třemi cípy, t. j. dvěma zástřihy, sahajícími do třetiny její listu.

Polohopis.

Situování MČ je v jižní části města Košice v silničním tahu na Slanec. Hranici MČ ze západní a jihozápadní strany tvoří železniční trať Košice - Rožňava / Košice - Miskolc, severní a severozápadní hranici tvoří rychlostní silniční komunikace vnějšího okruhu města a MČ Vyšné Opátske, severovýchodní a východní hranici tok řeky Hornád a jižní hranici MČ Krásná nad Hornádom.

Ulice.

Irkutská, Čingovská, Dneperská, Sputniková, Gagarinovo náměstí, Galaktická, Donská, Levočské, Azovské, Amurská, Černomořská, Kaspická, Baltická, Bukovecká, Jenisejská, Uralská, Ladožská, Polární, Poludníková, Poslanecká, Teplárenská, Teslova, Rovníková, Poludníková , Ždiarska, Važecká, Meteorová, Raketová, Náměstí kosmonautů, Stálicová, Družicová

Doprava.

Komunikacemi je městská část spojena s ostatními částmi města přes hlavní rychlostní obchvat Košic, na který se napojuje na dvou místech (Slaneská - Nižné zelníky a Poslanecké - Jižní nábřeží). V severním směru je přístup na / ze sídliště přes dálniční přivaděč Jižní nábřeží a přes Jižní třídu, v západním směru přes Nižné zelníky a přivaděč Červený rak. Od severu na jih, na rozhraní průmyslové a obytné zóny, prochází celou městskou částí hlavní komunikace sídliště - Poslanecká ulice, která je také jedním z jižní vstup do města ve směru z Trebišova a která je kapacitně dlouhodobě přetížená a místem každodenních dopravních kolon v ranní a odpolední dopravní špičce.  Spojení městskou hromadnou dopravou je zajištěno několika tramvajovými linkami, které jsou především v dopravních špičkách výrazně rychleji než individuální doprava. Veřejnou dopravu zajišťuje i několik autobusových městských a příměstských linek.

Situování.

Městská část Nad jazerom patří mezi mladé MČ. Tvoří ji obytná zóna a průmyslová část. Katastrální původně patřilo území pod Košice jih a Krásnou. Původně území bylo plánováno jako průmyslová oblast s objekty potravinářského charakteru. V roce 1969 se začalo s výstavbou obytné zóny - typické "panelákové" zástavby. Celkově bylo postaveno 9 131 bytových jednotek v poměrně náročných geologických poměrech. Celá oblast obytné zóny je situována na štěrkovém podloží. V průmyslové oblasti se nachází i několik menších autoservisů, autobazarů, skladovacích objektů, sídel menších firem, ale i velkosklad potravin.

Obchodní centra.

V městské části Nad jezerem se nachází několik obchodních center, kde se nacházejí obchody s různými službami. Kromě toho se v MČ nachází několik supermarketů:

Rekreace.

MČ Nad jazerom nabízí vodní lyžařský vlek, který je spuštěn během letní sezóny. Provádějí se zde soutěže ve free style lyžování a skoku na lyžích. Blízko jezera se nachází i malá chatová osada, která nabízí možnost ubytování. Během zimní sezóny, jezero nabízí možnost zimního bruslení.  Na rekreaci je v letním období také využíván lesopark, nacházející se mezi jezery a řekou Hornád.  Po okraji řeky Hornád je, na vyvýšeném břehu od jezu ve střední části MČ až po centrum vybudovaná cyklostezka, která umožňuje přímé spojení pro cyklisty do centra, čímž je vyřešen zákaz průjezdu po souběžné rychlostní komunikaci vnějšího okruhu města ( napojení na dálnici D1). Cyklostezku je hojně využíván cyklisty a bruslaři během celé letní sezóny jako příjemná rekreace.

Školství.

Na ploše bytové zástavby je situovaných 7 základních škol s předškolními zařízeními. Po přechodu náporu na předškolní a školní zařízení, jsou některé z nich využívány pro potřebu základních uměleckých škol s hudebním a výtvarným zaměřením a jako centra volného času.  Odborné školství je zastoupeno Obchodní akademií, Soukromou střední odbornou školou a sdruženou střední školou oděvní a textilní, která vznikla sloučením dvou škol - dívčí odborné školy a Středního odborného učiliště textilního. V městské části se nachází i soukromé čtyř-a osmileté gymnázium.

Nad jazerom je městská část Košic, součást okresu Košice IV. Název MČ je odvozen od existujícího jezera - původního místa na těžbu štěrkopísků. Původně toto jezero bylo napájeno vodami blízkého Hornádu. Po úpravách je napájeno spodními vodami.

Nad jazerom (literally: "Above the lake", ) is a borough (city ward) of Košice, Slovakia. The borough is situated in the Košice IV district and lies to the southeast and south of the neighbouring boroughs of Košice-Juh and Vyšné Opátske, at an altitude of roughly above sea level.