Vývoj.

Práce na prvním z pěti objednaných draků letounu I-185 (z nichž jeden byl určen ke statickým zkouškám), navazujícího konstrukčně na typ Polikarpov I-180, probíhaly mezi 25. lednem a 10. březnem 1940. Drak byl označen I-185 M-90 podle zamýšlené instalace hvězdicového motoru M-90. Náboj vrtule AV5-119 byl vybaven reduktorem a ventilátorem pro chlazení pohonné jednotky. Konstruktér Urmin však dodal pouze dva necertifikované motory, které byly na prvním I-185 testovány v aerodynamickém tunelu v CAGI. Výsledky zkoušek nebyly uspokojivé z důvodu nevyzrálosti motoru M-90 a nekompletní první drak I-185 čekal na další motor.  Polikarpov následně plánoval instalaci dalších pohonných jednotek M-71, nebo M-82, avšak ani ty nebyly dosud hotové. Konstruktérský tým se tedy koncem roku 1940 rozhodl pro zástavbu méně výkonného čtrnáctiválcového motoru M-81 o výkonu 969 kW A. D. Švecova, aby mohly být zahájeny letové testy. Letoun tak dostal nové typové označení I-185 M-81 (také RM, 02 nebo I-185). Ventilátor v náboji vrtule byl odstraněn a zbytek draku podstoupil pouze nejnutnější úpravy pro zabudování motoru do obrysu stroje. Prototyp byl za letu testován pouze 11. ledna 1941, kdy se mu při letu v malé výšce nepodařilo překročit rychlost 485 km/h. Slabý motor M-81 byl v dubnu odstraněn a nahrazen předsériovým osmnáctiválcem M-71.  První zkušební let s M-71 proběhl 8. dubna 1941, který však skončil nouzovým přistáním. Vrtule se ve výšce 2500 m začala přetáčet vlivem závady na mechanismu nastavování listů. Během dalšího letu zase došlo k vysazení motoru. Před vpádem německých vojsk na území SSSR koncem června 1941 nebyl žádný další motor k dispozici, proto se I-185 M-71 podrobil dalším podnikovým zkouškám až po dodání nového motoru M-71 v říjnu. Následně byl stroj předán k operačním zkouškám společně s druhým a třetím prototypem k 728. IAP na Kalininském frontu.  Již v roce 1940 byl certifikován hvězdicový motor M-82A s dvoustupňovým kompresorem, jehož testování bylo naplánováno v rámci programu I-185. Jeho parametry byly natolik slibné, že jej úřady začaly doporučovat leteckým konstruktérům, avšak v době, kdy Wehrmacht obsazoval západ SSSR. Koncem roku 1940 byl další drak I-185 přpraven na montáž nového motoru, který byl dodán až na jaře 1941. Vzhledem k menším rozměrům pohonné jednotky M-82A byl úsek motoru aerodynamicky zjemněn se současným prodloužením trupu. Dalšího snížení odporu vzduchu bylo dosaženo novým krytem pilotní kabiny. Vstupy vzduchu k sání motoru byly zasazeny do kořenů křídla, podtrupový tunel byl zmenšen a kužel vrtule získal zahrocenější tvar. Hlavňovou výzbroj I-185 M-82A tvořila trojice synchronizovaných kanónů ŠVAK seskupených kolem motoru, pod křídlo bylo možné zavěsit čtyři pumy FAB-100 nebo osm střel RS-82. Letoun byl dokončen 19. července 1941 a po podnikových zkouškách, prováděných pilotem Uljachinem, byl v září 1941 odeslán do Zkušebního leteckého ústavu. Letové testy byly odkládány až do začátku října, kdy byla nařízena evakuace závodů ohrožovaných postupem německé armády. Podnikové zkoušky pokračovaly v únoru 1942 a byly ukončeny 28. března. Po nich následovala v období od 23. dubna do 5. července další série testů ve Vědecko-výzkumném institutu sovětského letectva, které skončily úspěšně. Během operačních zkoušek u 728. IAP piloti lépe hodnotily první dva prototypy I-185 s motory M-71, I-185 M-82A i tak překonával všechny operačně používané stíhací stroje.  I-185 M-81 byl v září 1941 použit k zástavbě motoru M-71 společně se současnou inovací konstrukce křídla. Výzbroj tvořily dva kulomety UBS a dva ŠKAS, všechny synchronizované. Prototypové podnikové testy byly zahájeny v září 1941. Rovněž tento exemplář převzal 728. IAP, kde byla jeho původní výzbroj nahrazena trojicí kanónů ŠVAK.  V evakuovaném závodě v Novosibirsku byl 10. června 1942 zalétán další z prototypů I-185 s motorem M-71, označovaný také I-186. Mezi 18. listopadem 1942 a lednem 1943 prodělal v NII VVS podnikové a státní zkoušky. V období od června do října jej testoval zkušební pilot P. Loginov, v jehož práci pak pokračovali Stěfanovskij a Fjodrovi. 15. prosince 1942 se během zkoušek podařilo s přetočeným motorem dosáhnout rychlosti 708 km/h. Motor se však porouchal a Stěfanovskij byl nucen nouzově přistát. 26. prosince byl motor vyměněn a Stěfanovskij se pokusil o dosažení stejné rychlosti. Opět došlo k poškození pohonné jednotky a k dalšímu nouzovému přistání. Prototyp číslo čtyři tak tak během podnikových a státních zkoušek nalétal pouhých 8 hodin a 13 minut. Letoun byl opraven a k dalšímu kolu testů byl svěřen do rukou V. A. Stěpančenoka. 5. dubna 1943 se motor opět zastavil právě ve chvíli, kdy se pilot pokoušel o přistání. Stěpančenok se nedokázal vyhnout hangáru a po nárazu do něj zahynul.  Jeho smrt uspíšila rozhodnutí o ukončení celého programu I-185, navzdory příznivému hodnocení všech zainteresovaných pilotů. Motor M-82A se navíc podařilo adaptovat do draku LaGG-3 a vytvořit tak stíhačku La-5. V oficiálním zdůvodnění nezařazení I-185 do sériové výroby stálo, že žádný ze závodů nemá volné kapacity pro výrobu I-185 bez ohledu na to, zda jsou vybaveny pohonnými jednotkami M-71, nebo M-82A.

Technické údaje.

Údaje platí pro I-185 M-71.

Polikarpov I-185 byl sovětský jednomotorový stíhací letoun zkonstruovaný v druhé světové válce, který byl vyroben pouze ve čtyřech prototypech. Dle názorů sovětských pilotů se jednalo o nejlepší stíhací stroj let 1942 – 1944, který se však nedostal do sériové výroby. Letoun sestrojil známý konstruktér typů I-15 a I-16 Nikolaj Nikolajevič Polikarpov v souladu se specifikacemi „K“ z konce roku 1938.

The Polikarpov I-185 was a Soviet fighter aircraft designed in 1940. It was flown with three engines but all of them were either insufficiently developed for service use or their full production was reserved for other fighters already in production. The I-185 program was cancelled on 27 January 1943.


Historie.

Licenciát je jedním z vyšších akademických gradů, používaný od středověku v mnoha evropských zemích až dodnes. Na středověké univerzitě se licenciát získáním gradu stával členem fakulty, na níž gradus získal a umožňoval mu na univerzitě svobodně vyučovat. Byl předstupněm doktorátu a vzhledem k vysokým nákladům na získání doktorátu se většina učitelů univerzity s tímto gradem spokojila, neboť jim umožňoval totéž co doktorát, s výjimkou profesury.  Tento systém přetrval na všech teologických fakultách, kde se po získání vzdělání ve filosofii (2–3 roky) a teologii (3–4 roky) získává licenciát po dalších dvou letech specializovaného studia.

Do roku 1953.

V uvedené oblasti byl dříve udílen doktorát teologie (ThDr.), a to vedle dalších doktorátů.

Po roce 1953.

Po převzetí moci komunisty byl následně roku 1950 přijat Nejedlého zákon o vysokých školách, který od roku 1953 zrušil tituly a stavovská označení pro nové absolventy a udíleny tak byly pouze "profesní označení" (např. promovaný právník atp.). Od roku 1966 pak byla provedena určitá reforma.

Po roce 1990.

Po revoluci byly novým vysokoškolským zákonem z roku 1990 tzv. (fakultativní) malé doktoráty zrušeny – ThDr. nebyl udělován, stejně tak ani ThLic. Po absolvování „vysokoškolského studia“ (dnes magisterský studijní program, 7 v ISCED, "master's degree") tak byl udělován titul magistra (Mgr.), obdobně jako v jiných zemích. „Postgraduální studium“ (dnes doktorský studijní program, 8 v ISCED, "doctor's degree") pak bylo spjato s titulem doktor (Dr.).  Boloňský proces následně sjednotil evropské vysokoškolské vzdělávání. Pro nesouhlas se stavem, kdy nebyly udělovány tzv. (fakultativní) malé doktoráty, byl od přijetí nového vysokoškolského zákona v roce 1998, titul „doktor teologie“ (ThDr.) znovu udělován, a to po dodatečné a zpoplatněné rigorózní zkoušce – jeho udělení tak nepředchází žádné další formální studium. Stejně tak začal být udělován – pouze pro oblast katolické teologie – právě i titul „licenciát teologie“ (ThLic.). Tento stav, kdy se uděluje jak ThLic. (licenciát teologie), ThDr. (doktor teologie), tak Mgr. (magistr), přičemž označují de facto stejnou kvalifikaci (magisterskou úroveň, 7 v ISCED, "master's degree"), však bývá předmětem kritiky. Rovněž začal být od té doby udělován i "postgraduální titul" „doktor teologie“ (Th.D.). (Na mnoha univerzitách ve světě je však pro získání titulu ThLic. (či PhLic.) nutné studium v délce obvykle tři roky, pak za další dva či tři možnost získat titul PhD. či event. ThD.)  Zákon o vysokých školách byl ale nakonec novelizován tak, že ThLic. lze od září 2016 udílet stejně jako ThDr., nikoliv pouze v oblasti katolické teologie. Rovněž do té doby (1998-2016) užívaný "postgraduální" titul Th.D. (doktor teologie) byl i pro tuto oblast změněn na Ph.D. (doktor).

Licenciát teologie (z lat. ') je akademický titul, který je v současné době udělován vysokými školami v oblasti teologie (bohosloví). Tento titul obvykle udělují teologické fakulty, přičemž je zkracován jako ThLic."' (před jménem). Podmínkou k jeho obdržení je již získaný titul magistr (Mgr.) a složení příslušně rigorózní zkoušky, jejíž součástí je i obhajoba rigorózní práce. V současné době se tak jedná o "fakultativní" zkoušku zpravidla spojenou s poplatky – nikoli o další formální studium, resp. kvalifikaci. Úroveň dosažené kvalifikace je 7 v ISCED ("master's degree", tak jako Mgr.), přičemž někdy se obecně, hovorově, tituly získané rigorózním řízením označují jako tzv. malé doktoráty.  Udělování titulu „licenciát teologie“ (resp. i titulu „doktor teologie“) se v Česku řídí zákonem č. 111/1998 Sb., o vysokých školách, ve znění pozdějších předpisů, přičemž jediným licenciátním titulem v Česku je právě „licenciát teologie“. Původně byl ThLic. udělován pouze v oblasti katolické teologie, s účinností od 1. září 2016 bylo omezení udělování tohoto titulu pouze pro oblast katolické teologie zrušeno, od akademického roku 2016/17 tak může být udělován v oblasti teologie obecně, nikoliv pouze katolické, tedy stejně jako ekvivalent ThDr.<ref name="137/2016"></ref> Udělení titulu je podmíněno jak předchozím složením státní zkoušky, tak obhájením licenciátní či rigorózní práce, v některých případech je udělení spjato i s vyznáním víry před velkým kancléřem fakulty (nebo jeho ekvivalentem), resp. vlastním ordinářem.  Po řádném ukončení magisterského studijního programu (Mgr., event. ThLic. či ThDr.) je rovněž možné pokračovat v dalším studiu – v doktorském studijním programu (8 v ISCED, tzv. velký doktorát), přičemž dnes je již i v této oblasti udělován standardní vědecký titul doktor (Ph.D.) – ten se již uděluje ve všech oblastech (včetně umělecké) i náboženské.  Pokud to umožňuje vnitřní předpis školy, resp. příslušný rigorózní řád, může nositel titulu magistr (Mgr.) případně požádat o to, aby mu byla stejná předložená magisterská (diplomová) práce, či kupř. disertační práce, rovněž uznána i jako rigorózní práce. Rigorózum je ovšem v těchto případech v Česku finančně podmíněno – poplatky s tímto spojené jsou pak příjmem dané vysoké školy.

The Licentiate of Theology or the Licence in Theology (LTh is the usual abbreviation) is a theological qualification commonly awarded for ordinands and laymen studying theology in the United Kingdom, Malta, Canada, Australia, and New Zealand. The academic rank varies from undergraduate degree to master's degree.  A qualification similar to the LTh is the two-year postgraduate Licentiate of Sacred Theology (STL), available from pontifical universities.


Hydrogeografická charakteristika.

Řeka Dněpr v evropském měřítku zaujímá třetí místo v ploše povodí i v délce toku. Je osmou nejvodnatější řekou Evropy. Od starověkých dob hraje výraznou roli v dopravě jako spojnice černomořské a baltské oblasti. Ze všech přírodních překážek lodní dopravě patřily mezi nejznámější prahy na středním toku, podle kterých bylo pojmenováno historické sídlo Záporoží. Mělčiny a přeje se objevují asi na 100 km dlouhém úseku toku při průměrném průtoku přes 1 000 m³/s. Takováto místa byla vhodná k budování vodních děl s koly se spodním náhonem a dostatečným vodním tokem po celý rok. Díky těmto vlastnostem byla ve zprávě Ruské technické společnosti z roku 1913 řeka Dněpr označena za jednu z nejpříhodnějších v celém Ruském impériu pro technické využití, a to s odhadovaným využitelným výkonem 1 300 000 koňských sil.

Popis.

Těleso hráze o výšce 60 m se skládá z pravobřežní části o délce 216 m, střední části s 26 přelivovými poli o délce 760 m a levobřežní části i délce 251 m. Celková délka přehradního systému je tak 1 227 m. Propustnost přelivného systému je 26 900 m³/s.  V pravobřežní elektrárně pracuje 9 Francisových turbín o výkonu 665 MW a jeden pomocný hydroagregát o výkonu 2,6 MW, v levobřežní části pracuje 8 Kaplanových turbín různých výrobců s výkony v rozmezí 107 – 115 MW. Průměrný pracovní spád činí 38,2 m.  Celkový instalovaný výkon vodního díla k roku 2018 je 1 569 MW.  Splavnost zajišťuje dvoucestný systém na levém břehu. V roce 2019 je původní tříkomorová cesta v rekonstrukci a přepravu zajišťuje jednokomorový systém s průměrnou dobou pobytu plnění 20 minut. Vodní energie při vyprazdňování komor není energeticky využívána.  Dlouhodobá průměrná roční výroba je 4,008 miliardy kWh, v roce 2016 2,279 miliardy kWh.  Energie je rozváděna od pravého břehu trasami 154 KV a 330 KV, od levého břehu trasou 154 kV.  Celková hltnost obou elektráren je 5 010 m³/s, vodní režim s denní a týdenní regulací.  Budova turbínové haly z roku 1932 je lemovaná růžovým arménským tufem a je architektonickou památkou.

Historie projektu, výstavby a provozu.

Koncem 19. století vznikly projekty, kde energetické využití bylo jen doprovodným efektem řešení splavnosti. Jediný projekt s prioritou výroby elektrické energie předložil v roce 1905 Genrich Osipovič Graftio.

Projekt GOELRO.

Do rozpisu Hospodářského plánu obnovy a rozvoje Sovětského svazu (GOELRO) se využití Dněpru dostalo již ve zcela velkolepé podobě. Technická ambicióznost projektu však byla doprovázena nereálnými termíny.  1921–1922 Výzkum a přípravné práce  1923–1926 Stavba přehradního tělesa  1925–1928 Výstavba elektrárny včetně instalace zařízení  1927–1929 Vybudování vysokonapěťové trasy Jekatěrinoslav – Nikopol - Krivoj Rog a elektrifikace železniční trati Alexandrovsk (Záporoží) – Prosjana  1920–1930 Rozvoj přímé přenosové sítě do k průmyslovým zdrojům v oblasti Alexandrovsku  Zahájení prací na navýšení výkonu elektrárny na 330 MW bylo naplánováno již na roční období 1929–1930.  Sovětský svaz se však na začátku 20. let ocitl v politické a zákonitě i technologické izolaci. Předmětem diskuse stále zůstaly rozpory mezi návrhy Genricha Graftia na kaskádu tří menších děl oproti jediné podle projektu Alexandra Vintera. V obou projektech však byl zajištěn požadavek splavnění celého stokilometrového úseku peřejí.  Do původní bezvýhradné podpory projektu všemi špičkami politického vedení časem pronikly návrhy ze strany RSFSR na snížení federálního příspěvku ve prospěch budování kanálu mezi Volhou a Donem.  Proti těmto snahám ostře vystoupil předseda Rady lidových komisařů Ukrajinské sovětské republiky Vlas Jakovlevič Čubar a pohrozil vystoupením Ukrajiny ze svazu sovětských republik. Toto vystoupení sice zůstalo bez represní odezvy ze strany Moskvy, ze Stalinovy paměti se ale nevytratilo. 26. února 1939 byl Čubar zatčen, téhož dne zastřelen a pohřben ve společném hrobě. (V roce 1955 byl rehabilitován, v roce 2010 uznán za organizátora ukrajinského hladomoru.)

Mezinárodní účast.

Nejvýkonnější vodní elektrárna Ruského impéria (Hindúkušská elektrárna) disponovala výkonem 1,3 MW. Od roku 1913 poskytovala americká elektrárna Keokuk na Mississippi 142 MW a od roku 1922 kanadská elektrárna Toronto na Niagáře 498 MW. V roce 1924 byly uvedeny do provozu první agregáty Wilsonovy elektrárny na řece Tennessee s plánovaným celkovým výkonem 663 MW. Právě do Spojených států se v roce 1922 vypravila delegace sovětských odborníků a započala se jednání o odborné spolupráci s vůdčím stavitelem americké hydroenergetiky Hughem L. Cooperem. Pod Cooperovým vedením byly postaveny elektrárny Toronto na Niagáře, elektrárna Keokuk na Mississippi a dokončována Wilsonova elektrárna.  Spolu s americkými odborníky byly osloveni i specialisté z firmy Siemens v Německu. Teoretické i materiálové schopnosti Němců byly ceněny více, u Američanů byly oceňovány zkušenosti s velkými vodními díly. Definitivní rozhodnutí ve výběru hlavního konzultanta učinil sám Stalin, když spolupráci s USA vyhodnotil jako účinnější součást vývozu revoluce. Hugh Lincoln Cooper přesvědčil Stalina o realizovatelnosti projektu a od roku 1926 přichází Cooper do SSSR pravidelně po dobu 6 let s průměrným pobytem asi 2 měsíce v roce.  Americké firmy dodaly turbíny a generátory. Kruppovy továrny dodaly zařízení pro dřevozpracující závod, transformátory pro dočasné stanice, parní turbíny pro systémy dočasného vedení a drtiče kamene.  Mezi tři dodavatele z řad průmyslově nejvyspělejších zemí se zařadilo i Československo.

Československá účast.

V prostoru zatopené oblasti se ocitl most přes Dněpr nad Alexandrovskem. Důležité spojení však muselo být zachováno. Dněpr byl v rámci stavby přehrazen nad tokem pod přehradou. Zpočátku bylo navrženo stavět kovové mosty s masivními žulovými pilíři velké výšky. Později bylo rozhodnuto nahradit žulové obry lehkými a lacinějšími ocelovými oblouky. Nejvhodnějším materiálem pro toto řešení je ocel s vyšším obsahem křemíku. Nedostatek ferosilicia donutil stavitele obrátit se na některou z vyspělých ocelářských zemí. Vybrány byly Vítkovické železárny. Pod českým dohledem proběhlo i nýtování dílů na místě a ukotvení na koncové pozici. Největší z oblouků o rozpětí 224 m byl ve své době největší v Evropě. V srpnu 1941 by most zničen spolu s hrází přehrady před postupujícími Němci.

Výstavba první fáze.

V prosinci 1926 byla slavnostně uvedena do provozu Volchovská elektrárna, první elektrárna podle plánu GOELRO. Autor a realizátor projektu Genrich Osipovič Graftio byl převelen na stavbu Dolnosvirské elektrárny a vedením stavby na Dněpru byl pověřen autor projektu „vysoké přehrady“ Alexandr Vasiljevič Vinter. Projekt elektrárny vyvinul profesor Ivan Gavrilovič Alexandrov, architektem byl určen Viktor Alexandrovič Vesnin. V dubnu 1927 byla zahájena výstavba.  Vzhledem k zahraničnímu dozoru nebyla využita vězeňská práce. Najímáni byli důchodci, lidé na burzách práce i rolníci, kteří se o žních vraceli na pole. Významná byla i ženská pracovní síla. Mzdy na stavbě vysoce převyšovaly celostátní průměr, kvalifikovaní pracovníci získávali zvláštní měsíční příděly ukryté před obyvatelstvem, složené z nepřístupného zboží a zemědělských produktů.  1. května 1932 byla spuštěna první jednotka elektrárny. Projektovaného výkonu 560 MW elektrárna dosáhla v roce 1939.

Destrukce při ústupu sovětských vojsk.

Při ústupu sovětských vojsk na začátku 2. světové války byla snaha o evakuaci strojních zařízení ze všech energetických děl do oblastí Uralu. V plné výši se to podařilo pouze u Volchovské elektrárny. Převoz zařízení z elektrárny Dněproges však nebyl u konstrukcí tak obrovských rozměrů možný. Zisk vodní elektrárny a mostů Dněpru by zajistil nerušený průchod přes řeku a dobytí města. Ochrana elektrárny do posledních chvil a její destrukce těsně před německým záborem byla svěřena 157. pluku NKVD, určenému pro ochranu zvláště důležitých průmyslových podniků. Od 2. do 4. srpna 1941 letecké síly Rudé armády dopravily do Záporoží potřebné množství výbušnin. 18. srpna 1941 německé armády po dělostřelecké přípravě a pod krytem tanků prorazily sovětskou obranu a dosáhly pravého břehu Dněpru. Podle plánu měla být elektrárna uvedena do krizového režimu běhu turbín při výrobě velkého množství energie při velikých proudech, jejímž účelem bylo vyhoření výkonových transformátorů. Po spálení transformátorů bylo plánováno uvedení generátorů turbín do režimu zkratu a s maximálním buzením zvýšit rychlost otáčení hydraulických jednotek, dokud nejsou mimo provoz. Poté bylo plánováno uzavřít přívod maziva k ložiskům turbíny, což by je nakonec vyřadilo z provozu, protože v důsledku přehřátí kluzných ložisek se roztaví všechny třecí plochy. V konečné fázi měly být odpáleny nálože za účelem zničení dvou z devíti turbín a odstřeleny pilíře silniční komunikace na hřebenu hráze v takové míře, aby znemožnily postup německých vojsk a zároveň umožnily dostatečně rychlou opravu po válečném zvratu.  Za tohoto vývoje nebyl čas na důkladné výpočty, zejména pak na jakékoli pokusné nebo laboratorní studie. Praxe řízené destrukce u takovýchto objektů chyběla na celém světě.  Transformovna vyhořela poté, co všechny jednotky 274. pěší divize Rudé armády bezpečně přešly po přehradě na levý břeh. Za situace, kdy k hrázi přijížděly první německé tanky a evakuace obyvatelstva a přechod armád nebyly dokončeny, bylo možné zvolit pouze jednu ze dvou špatných možností.  Nesplnit úkol deaktivaci elektrárny a komunikace přes řeku Dněpr a urychlit postup německých armád nebo splnit úkol za rizika značných obětí ve vlastních řadách. Večer 18. srpna ve 20:00 hodin došlo k výbuchu náloží. Místo dvou turbín byly kompletně zničeny čtyři, průrva na tělese hráze o délce kolem 165 m umožnila průtok vodní masy, srovnatelné s velkou jarní povodní na Volze. Na německé straně byly hlášeny ztráty 1 500 vojáků, na sovětské straně došlo k významným ztrátám na materiálu, civilním obyvatelstvu i v řadách ustupující sovětských vojsk. Během nekoordinovaného ústupu jednotek Rudé armády v podmínkách zničené komunikace bylo v srpnu 1941 prakticky nemožné dostatečně rychle stáhnout jednotky z povodňové zóny.  V konečném důsledku řeka Dněpr skutečně zpomalila další postup německých vojsk na jižním úseku fronty a boje o most pod přehradou trvaly až do poloviny září.

Destrukce při ústupu německých vojsk.

Do léta 1942 se německým stavebním jednotkám podařilo hráz opravit a zprovoznit část výroby elektrické energie.Při zpátečním pohybu Rudé armády na podzim 1943 došlo k řízené destrukci Dněprogesu podruhé. Na rozdíl od situace v roce 1941 cílem nebylo částečné, ale totální zničení vodního díla. V elektrárně i v dutinách přehrady bylo uloženo přes 300 tun (v roce 1941 20 t) výbušnin různého vojenského určeni. Sovětským ženistům a výsadkářům se však podařilo přerušit část odpalovacího vedení. Pomník těmto vojákům se později stal součástí výzdoby hráze.  Od ledna do srpna 1944 bylo z prostor vodního díla odstraněno přes 66 tun leteckých pum a 26 000 min, dělostřeleckých a ručních granátů.

Obnova a výstavba druhé fáze.

Po dobytí území na pravém břehu Dněpru bylo ženijním vojskem zneškodněno 57 tisíc min. Na obnově vodního díla se nejprve podíleli vojáci, později 90% pracovní síly zajišťovaly ženy. Rekonstrukce elektrárny proběhla v letech v letech 1944–1950.  V roce 1946 dodala americká společnost General Electric místo zcela zničených nové generátory o výkonech 90 MW oproti původní hodnotě 77,5 MW. První jednotka byla uvedena do provozu v březnu 1947 a poslední v květnu 1950. Celkový výkon elektrárny vzrostl na 585 MW.  Na konci šedesátých let byla řešena otázka zvýšení kapacity vodní elektrárny, plavební schopnosti zdymadlového systému a vozovky přehrady. Následná rekonstrukce proběhla v letech 1969 až 1980. Během této přestavby byla na levém břehu postavena další strojovna, ve které bylo instalováno 8 bloků o výkonu 103,5 MW.  Byla vybudována nová jednokomorová dopravní cesta s třetinovou dobou komorového plnění. Přehrada hráze byla zrekonstruována a významně rozšířena. Nová elektrárna při levém břehu pracovala při maximálním výkonu 828 MW. Celková hltnost obou elektráren převýšila průměrný průtok Dněpru více než tři krát a odkázala tak po většinu roku vodní dílo z režimu průtokového do režimu špičkového s denní až týdenní regulací. Vzhledem ke schopnosti zpracování vysokých jarních průtoků vzrostla průměrná roční výroba z 1,5 na 3,7 miliardy kWh .

DněproGES, Dněperská vodní elektrárna ( zkratka z , zkratka z ) je největší a nejznámější vodní elektrárna na Ukrajině. V době uvedení do provozu byla nejvýkonnější vodní elektrárnou v Evropě a třetí na světě. Byla postavena podle prvního sovětského hospodářského plánu Státní komise pro elektrifikaci Ruska a stala se symbolem industrializace Sovětského svazu. Je součástí kaskády vodních elektráren na řece Dněpru. Nachází se ve městě Záporoží při hrázi Dněperské přehrady, severně od ostrova Chortycja.

The Dnieper Hydroelectric Station ( - DniproHES, - DneproGES, also known as "Dneprostroi Dam") is the largest hydroelectric power station on the Dnieper River, located in Zaporizhia, Ukraine. It is the fifth step of Dnieper hydroelectric stations cascade that provides electric power for Donets–Kryvyi Rih Industrial region.  The station was built in two stages. DniproHES-1 was originally built between 1927-1932, but was destroyed during World War II to make use of the river as a natural obstacle. It was rebuilt between 1944-1950. DniproHES-2 was built between 1969-1980 and later modernized during the 2000s.  The Dnieper Hydroelectric Station dam is an important crossing of the Dnieper. It has a water lock that allows navigation along the river and around the dam. There is also a bridge over the lock that carries a highway that connects the banks of the Dnieper.


Život.

Po brzké smrti otce, který byl vysokým důstojníkem, se Janovy výchovy ujala jeho zbožná matka Anthusia. Studoval filosofii a rétoriku u řeckého spisovatele Libania (314—(asi)393) v Antiochii a byl jeho nejlepší žák. Po studiích působil jako právní zástupce. Současně se tři roky připravoval na křest, který přijal asi v roce 369. Pod vedením přísně asketického učitele Diodóra († 391), význačného představitele tzv. antiochijské teologické školy, se věnoval studiu Bible.  Roku 373 se stal poustevníkem v nedalekých horách. Drsná strohost tohoto způsobu života mu poškodila zdraví, takže se po šesti letech vrátil do Antiochie. Roku 386 byl biskupem Flavianem vysvěcen na kněze a pověřen kázat v katedrále. Proslavil se jako vynikající kazatel. Jeho kázání, z nichž některá se zachovala, mu vynesla v 6. století přízvisko Chrýsostomos (Zlatoústý).  V roce 398 přijal s váháním jmenování patriarchou v Konstantinopoli, kde rozvinul charitativní činnost, s neúprosnou mravní přísností usiloval o reformu kněžského života a bojoval proti zlořádům ve společnosti i na císařském dvoře. Tím si znepřátelil císařský dvůr, ale také značnou část církevní hierarchie včetně ambiciózního alexandrijského patriarchy Theofila, který se pokoušel ne zcela korektními prostředky dosadit na konstantinopolský stolec svého kandidáta. Dostal se i do sporů s Theofilovým svárlivým synovcem, pozdějším svatým Cyrilem Alexandrijským. Janovou úhlavní protivnicí se stala zejména císařovna Eudokia. Na její popud byl v roce 403 sesazen a poslán do exilu, lid si však vynutil jeho návrat. Příměří s císařovnou netrvalo dlouho po surovém vojenském zásahu během velikonočních obřadů v roce 404 byl poslán do vyhnanství v Malé Arménii. Nepřestal však řídit svoji diecézi a vedl rozsáhlou korespondenci. Na nátlak svých nepřátel byl z císařova rozkazu eskortován na místo ještě odlehlejší na východní pobřeží Černého moře. Tříměsíční namáhavé putování pustinami, připomínající pochod smrti, však starý biskup s podlomeným zdravím nepřežil. Jeho pohřbu se zúčastnilo velké množství věřících a stal se doslova manifestací.  Římský papež Inocenc I. (papežem 401–417) jej krátce po jeho smrti zařadil do seznamu svatých. Pravoslavná církev a východní katolické církve ho řadí ho mezi tři svaté hierarchy (společně s Basileiem Velikým a Řehořem z Nazianzu). Římskokatolická církev ho počítá mezi učitele církve. Jeho ostatky byly v roce 1204 uloupeny křižáky, ale v roce 2004 byly navráceny do Istanbulu.  Podle svého rodiště bývá někdy nazýván též Jan z Antiochie, tím však může dojít k záměně s antiošským biskupem téhož jména, který žil v první polovině 5. století.

Spisy.

Ve své kazatelské a literární činnosti využíval Jan Zlatoústý antickou vzdělanost a spojoval myšlenkovou hloubku s ušlechtilou formou. Nezaměřoval se již na obhajobu křesťanství proti pohanům ani na dogmatické spory uvnitř křesťanství, ale usiloval především o nápravu společnosti.  Jsou dochovány stovky jeho homilií (promluv) na texty téměř všech knih Starého a Nového zákona a úvahy na rozmanitá témata. Nejznámější z nich jsou o kněžství, o mnišském životě, o křtu. Zachovalo se též přes 200 jeho listů. Byť není pravděpodobně jejím autorem, nese jeho jméno byzantská liturgie, užívána téměř ve všech pravoslavných (ortodoxních) církvích a latinizované podobě také uniaty – řeckými katolíky.  Mezi jeho další díla patří "Knihy o napravení padlého" (do češtiny přeložil a předmluvu napsal Viktorin Kornel ze Všehrd) a několik pojednání – "O kněžství", "Proti těm, kdo zavrhují klášterní život" a "Proti judaizujícím křesťanům".

Svatý Jan Zlatoústý (347 nebo 349 Antiochie, Antakya, Turecko – 14. září 407, Komana v Pontu, Turecko; řecky " Ιωάννης ο Χρυσόστομος, Ioannés Chrýsostomos") byl konstantinopolský arcibiskup známý pro svou řečnickou a kazatelskou zdatnost (právě díky ní byl k jeho jménu posmrtně přidán přídomek "Zlatoústý"). Rozhodně odsuzoval zneužívání pravomocí světskými i církevními činiteli. To vedlo např. k jeho sporu s císařovnou Eudokií. V roce 1568 jej papež Pius V. jmenoval učitelem církve.

John Chrysostom (; ; – 14 September 407), Archbishop of Constantinople, was an important Early Church Father. He is known for his preaching and public speaking, his denunciation of abuse of authority by both ecclesiastical and political leaders, the "Divine Liturgy of Saint John Chrysostom", and his ascetic sensibilities. The epithet ("Chrysostomos", anglicized as Chrysostom) means "golden-mouthed" in Greek and denotes his celebrated eloquence. Chrysostom was among the most prolific authors in the early Christian Church, exceeded only by Augustine of Hippo in the quantity of his surviving writings.  He is honoured as a saint in the Oriental Orthodox, Eastern Orthodox, Catholic, Anglican, and Lutheran churches, as well as in some others. The Eastern Orthodox, together with the Byzantine Catholics, hold him in special regard as one of the Three Holy Hierarchs (alongside Basil the Great and Gregory of Nazianzus). The feast days of John Chrysostom in the Eastern Orthodox Church are 13 November and 27 January. In the Roman Catholic Church he is recognized as a Doctor of the Church. Because the date of his death is occupied by the feast of the Exaltation of the Holy Cross (14 September), the General Roman Calendar celebrates him since 1970 on the previous day, 13 September; from the 13th century to 1969 it did so on 27 January, the anniversary of the translation of his body to Constantinople. Of other Western churches, including Anglican provinces and Lutheran churches, some commemorate him on 13 September, others on 27 January. The Coptic Church also recognizes him as a saint (with feast days on 16 Thout and 17 Hathor).


Textová kritika.

Vznik a historie.

Bible je sbírka několika desítek starověkých knih, které se zachovaly v tisících opisů i zlomků různého stáří, ve starých překladech a v citátech starověkých autorů. Textová kritika je shrnuje pod pojem „svědci“. Nesrovnalosti v textu, vzniklé chybami opisovačů, doplňky a vysvětlivkami, které se dostaly do textu, snahou přizpůsobovat („harmonizovat“) výpovědi různých knih a podobně, se snažili opravovat už starověcí křesťanští učenci. Órigenés porovnal šest různých znění Bible v hebrejštině a v řečtině, která sepsal ve sloupcích vedle sebe.  Po vynálezu knihtisku, když se připravovala tištěná vydání, pracovalo mnoho učenců na srovnávání různých rukopisů a překladů, aby tištěný text byl co nejspolehlivější (viz článek Textus receptus). V letech 1513-1517 vznikla na španělské univerzitě v Alcalá de Henares Komplutenská polyglota, paralelní vydání hebrejského, řeckého a latinského textu s komentářem. Rozvoj paleografie a jazykovědy v 19. století pak vyvolal soustavné zkoumání stovek rukopisů, překladů a nově nalezených papyrových zlomků, které vyústilo v kritická vydání. Ta vedle nejpravděpodobnějšího znění podávají v poznámkách i množství odchylek významných starých svědků, tzv. kritický aparát (pro řecký Nový Zákon viz ).

Metody a postupy.

Textová kritika Bible používá běžné metody a zásady textové kritiky. Počítá například s nejběžnějšími opisovačskými chybami, jako je záměna podobných písmen (např. hebrejské הוא „on“ místo היא „ona“ vzniklo nepatrným prodloužením prostředního písmene), vynechání úseku mezi dvěma stejnými slovy ("haplografie"), s harmonizací čili přizpůsobováním k jiným paralelním textů (např. mezi čtyřmi evangelii) a podobně.  Od jiných starých textů se ale textová kritika Bible liší mimořádným množstvím starých svědků (zejména pro Nový zákon), vzniklých navíc na různých místech a ve velmi různých prostředích. Ty je třeba uspořádat podle stáří a spolehlivosti (četnost zřejmých písařských chyb) a navzájem porovnat. Tak se dají určit výrazné skupiny či rodiny svědků a často i závislost rukopisů na sobě navzájem (opisovač obvykle opíše i chyby svého vzoru). Pro řecký text Nového zákona se rozlišuje několik výrazných rodin, například tzv. alexandrijský (nejstarší), byzantský a západní text, podobně pro latinské překlady (Vetus Latina, Vulgata a jejich různé verze).  Při hledání nejpravděpodobnějšího původního znění se uplatňují i vnitřní kritéria. Pravidlo „Lectio difficilior potior“ říká, že text náročnější na pochopení je spíš původní (například ). Sotva by nějaký písař z lehkého textu udělal nesnadný. Podobně pravidlo „Lectio brevior potior“ říká, že kratší verze textu je pravděpodobnější (například J 7,39; 1K 8,6): písař mohl doplnit text, aby byl srozumitelnější. Během delšího předávání se často zmírňují a odstraňují nepříjemné podrobnosti. Tak a násl. podrobně líčí hanebné jednání krále Davida. Markovo evangelium se připisuje Petrovu žáku Markovi, přesto podává řadu Petrových poklesků a chyb, o nichž pozdější texty často mlčí. Také originalita a svěžest některých vyprávění (například Ježíšových podobenství) svědčí pro původnost textu.  V 1. století se v Palestině mluvilo aramejsky, kdežto celá další křesťanské tradice byla téměř výlučně řecká a latinská. Mnohé Ježíšově výroky obsahují semitské obraty a rčení a některé se po překladu do aramejštiny rýmují. Například v : „cedíte komára (aramejsky "galma") a spolknete velblouda“ (aramejsky "gamla"). Biblický text na řadě míst svědčí o dobré znalosti místních poměrů, které pozdější doby neměly a často je objevují až současní vědci. To se týká například poměrů na egyptském dvoře, detailů o Jeruzalémském chrámě nebo titulu "politarcha", který uvádí Lukáš a byl objeven na nápisech až ve 20. století.

Historická kritika.

Staří křesťanští (například Theofilus z Alexandrie, +181) i židovší učenci se snažili vypočítat stáří světa (tzv. "Anno mundi") z biblických rodokmenů a údajů o stáří jednotlivých osob. Dospěli buď k číslu 5530 př. n. l. (podle Septuaginty), anebo 3760 př. n. l. (podle hebrejského textu a Maimonida), jímž se řídí židovský letopočet. Ještě Isaac Newton se snažil tento údaj zpřesňovat. Z geologických i archeologických nálezů se ale v 19. století ukázalo, že stáří světa je o několik řádů větší a stopy světové potopy se nedařilo nalézt. Křesťanští teologové dlouho hájili doslovný výklad prvních kapitol Bible a dostali se tak do velkého sporu s různými vědami. Teprve rozlišování literárních žánrů dovolilo pochopit, že Gn 1 a 2 nejsou popisy událostí, nýbrž vyjadřují podstatné poselství o člověku, o jeho vztahu k Bohu a světu. Přesto řada evangelikálních skupin, zejména v USA, stále trvá na doslovném výkladu.  Datování biblických událostí a postav se začalo srovnávat s egyptskými a dalšími historickými prameny. Tam se sice našlo potvrzení existence starého Izraele od 12. století př. n. l., datování je ale velmi obtížné. Podle souhrnné zprávy o důkladném archeologickém průzkumu celé země Izrael se dají ve vykopávkách najít zřetelné stopy Davidova panování (10. století př. n. l.), starší události se ale potvrdit nepodařilo.  Kritické zkoumání Nového zákona zahájil německý osvícenský filozof Hermann Samuel Reimarus (+1768), který na jednotlivé spisy aplikoval metody, používané při studiu řeckých a latinských spisů. O Ježíšově životě a dalších událostech Nového zákona je sice řada starých písemných svědectví i mimo biblické spisy, přesné datování však není možné. Rok Ježíšova narození, podle něhož raně středověký mnich Dionysius Exiguus stanovil začátek křesťanského letopočtu, nesouhlasí s jinými údaji v Novém zákoně, protože jejich pisatelé neměli k dispozici přesné údaje a pro křesťanské kázání nemělo datování velký význam.

Literární kritika.

Jiný úkol má kritické zkoumání obsahu samého textu. Bible jako sbírka desítek knih vykazuje různé nesrovnalosti. Tak například autorství Tóry připisovala tradice Mojžíšovi, ale v knize Dt 34 je popsána Mojžíšova smrt. Rok podle n. začínal na jaře, podle na podzim. V si Kain stěžuje, že ho každý může zabít, ale podle předchozího by na zemi měli žít jen jeho rodiče. Židovští i křesťanští vykladači je často vysvětlovali jako alegorie, mnozí autoři však trvali na tom, že základem musí být výklad slov, "jak text sám mluví". Výsledky literární kritiky křesťanské církve dlouho odmítaly, v průběhu 20. století je však mnohé z nich přijaly a při výkladu Bible používají. Papež Pius XII. podpořil rozlišování literárních druhů v encyklice "Divino afflante" z roku 1943.

Hledání pramenů.

V 17. století, v době racionalismu se na Bibli začalo pohlížet jako na „obyčejnou“ knihu, začala se zkoumat stejnými prostředky jako jiná literární díla. Baruch Spinoza (1670) a Richard Simon (1678) poukázali na nesrovnalosti v Pentateuchu – prvých pěti knihách Bible. Spinoza byl přesvědčen, že nejen Pentateuch, ale všechny historické knihy Starého zákona napsal teprve Ezdráš po návratu z babylonského zajetí, ve 4. století př. n. l., ačkoli je tradice připisovala Mojžíšovi. V 18. století si francouzský lékař Jean Astruc všiml, že v Pentateuchu se užívají dvě Boží jména – Jahve a Elohim - a podle toho rozlišil dva původní zdroje Tóry. Ty podle něho napsal Mojžíš a pozdější písaři je spojili do jednoho celku a tak vznikly nesrovnalosti. Na Astruca navázali například Eichhorn a de Wette a hledání pramenů vyvrcholilo v díle J. Wellhausena (1844 – 1918), který rozlišil čtyři prameny a nazval je Jahvista, Elohista, Deuteronomista a Kněžský kodex (viz Teorie vzniku Tóry).  Také v Novém zákoně lze najít místa, která si odporují, zejména v evangeliích. Tak v Matoušově evangeliu posílá vzkříšený Ježíš své učedníky do Galileje, kdežto podle Jana se všechna setkání odehrála v Jeruzalémě. Velké části synoptických evangelií jsou naopak téměř totožné, takže patrně pocházejí ze společného pramene. Podle nejběžnější Holtzmannovy hypotézy čerpali Matouš a Lukáš z Marka a z pramene Ježíšových výroků, který se obvykle označuje Q (viz Synoptická otázka). S těmito nálezy současná exegeze běžně pracuje, rozdíly mezi verzemi však zároveň dokládají nezávislost různých tradic a tím nepřímo i spolehlivost celého poselství.

Kritika obsahu.

Kritický rozbor jazyka, slohu a myšlenek novozákonních spisů se je snaží zařadit do souvislostí soudobé náboženské i filosofické literatury a duchovních proudů. V 19. a 20. století vznikla řada škol, které se lišily svým přístupem a přispěly k lepšímu chápání Bible. Kritikové ovšem namítají, že jejich výsledky jsou často ve vzájemném rozporu a jejich závěry do velké míry závisí na úhlu pohledu jednotlivých badatelů.  Na základě rozboru textů a jejich obsahu se Ferdinand Christian Baur a jím založená Tübinská škola v polovině 19. století domnívali, že texty Nového zákona mají silně spekulativní ráz a prošly dlouhým myšlenkovým vývojem. Že jen List Římanům, 1. a 2. Korintským a List Galatským napsal apoštol Pavel a že Pavel ze Skutků apoštolů je jiný Pavel, než autor těchto listů. Tyto domněnky, pro něž nebyly žádné historické doklady, ztratily na přesvědčivosti, když Adolf von Harnack a nové nálezy papyrů doložily dřívější data vzniku novozákonních spisů.  Metoda kritiky tradic a škola dějin forem ("Formgeschichte") vychází z toho, že biblické texty se zprvu dlouho tradovaly ústně, ve formě jednotlivých příběhů, vyprávění a výroků (Hermann Gunkel). Snaží se tedy text rozdělit na takové úseky a zkoumá jejich povahu, zaměření a „zasazení do života“ ("Sitz im Leben"). Rozlišuje texty liturgické, kazatelské, vyprávěcí, básnické, prorocké, povzbuzující ("parenese"), normativní a další. Využívá výsledků folkloristiky a studia lidového písemnictví. Na ni navázala škola dějin redakce ("Redaktionsgeschichte"), která naopak zkoumá práci redaktorů, kteří tyto tradiční texty vybírali, uspořádali, případně pozměnili podle určitého záměru a k nějakému cíli.  Protestantský teolog Rudolf Bultmann (1884-1976) patřil ke škole dějin forem, pod vlivem existenciální filosofie Martina Heideggera zahájil exegetický (výkladový) program demytologizace a existenciálního výkladu biblických textů. Ty podle něho často obsahují obrazná, mytologická vyjádření důležitých existenciálních zkušeností a náhledů, které je dnes třeba zbavit obrazné slupky a vyjádřit přímo. Nakonec dospěl až k názoru, že historická osoba Ježíšova není pro křesťanskou víru tak důležitá, jako obsah a záměr kázání čili zvěstování víry. Snažil se najít klíč Ježíšova odkazu a jeho souvislosti s židovstvím a odpovědět na otázku, jaký význam má dnes.

Biblická kritika je vědecké zkoumání Bible jako textu historicko-kritickou metodou s využitím mnoha dalších věd od archeologie, paleografie nebo jazykovědy až po historii, literární vědu a filosofii. Děli se na kritiku textovou, která se snaží najít co nejpůvodnější podobu textu, zkoumá jeho prameny a vývoj, kritiku historickou, která zkoumá historickou spolehlivost textů, jejich stáří a autorství, a kritiku literární, která zkoumá literární žánr a záměr textu, případně jeho historické, kulturní prostředí a poměr k jeho okolí. Podle toho, na jakou stránku kladou autoři hlavní důraz, vznikají různé školy biblické kritiky. Z toho pak vychází biblická hermeneutika a exegeze, nauka o výkladu biblických textů.  Po velké vlně radikální kritiky 19. a první poloviny 20. století došlo k významným objevům starých papyrových zlomků a zejména svitků od Mrtvého moře, které jednak potvrdily spolehlivost textu Bible, jednak výrazně rozšířily znalosti o dobovém prostředí Nového zákona a jeho myšlenkovém okolí. Současná biblická kritika se zaměřuje spíš na vztah Ježíše k židovství a ke kulturnímu, společenskému i politickému prostředí jeho doby.

Biblical criticism is an umbrella term for those methods of studying the Bible that embrace two distinctive perspectives: the concern to avoid dogma and bias by applying a non-sectarian, reason-based judgment, and the reconstruction of history according to contemporary understanding. Biblical criticism uses the grammar, structure, development, and relationship of language to identify such characteristics as the Bible's literary structure, its genre, its context, meaning, authorship, and origins.  Biblical criticism includes a wide range of approaches and questions within four major contemporary methodologies: textual, source, form, and literary criticism. Textual criticism examines the text and its manuscripts to identify what the original text would have said. Source criticism searches the texts for evidence of original sources. Form criticism identifies short units of text and seeks to identify their original setting. Each of these is primarily historical and pre-compositional in its concerns. Literary criticism, on the other hand, focuses on the literary structure, authorial purpose, and reader's response to the text through methods such as rhetorical criticism, canonical criticism, and narrative criticism.


Základy.

Reinkarnační terapie se zakládá na práci s podvědomím. Pacient a terapeut při tom prozkoumají příčiny krizí, problémů a omezení a pokoušejí se tímto způsobem přivodit osvobození od starých a překážejících problémů.  Reinkarnační terapie vychází z toho, že problémy spočívají v zkušenostech jak v stávajícím, tak v minulých tělesných životech. Základním bodem je, že se člověk skládá jak z hmotného těla, tak z nehmotné části, které se říkává „duše“. Dalším východiskem reinkarnační terapie je, že ta nehmotná složka, neboli duše, přežije tělesnou smrt a přechází do jiných hmotných těl (viz reinkarnace), aby se touto cestou vyvíjela dále. Veškeré zkušenosti se ukládají do pamětí a promítají se do pozdějších tělesných existencí, což podle zkušeností reinkarnačních terapeutů vysvětluje, proč nás například pronásledují určité obavy či zábrany, aniž bychom viděli nějaký důvod, anebo proč se v určitých situacích cítíme ohrožení, i když nám fakticky žádné nebezpečí nehrozí.

Trauma a karma.

Podle názoru reinkarnační terapie je člověk ve velké míře ovlivněn traumatickými, tj. duši ranícími, zkušenostmi, k němž došlo v minulosti (buďto ve stávajícím anebo dřívějších životech). Projevují se ve stávající tělesné existenci neurózami a psychózami, kteréžto pojmy zahrnují v podstatě všechno, co nám život ztěžuje a omezuje, a velice často ani netušíme, kde to má svoje kořeny, např. strachy, nutkavé návyky apod.  Prvním sloupem reinkarnační terapie je "vyhledat" dané případy, tj. zpřístupnit vzpomínky na ony traumatické události, a objasnit, za jakých okolností a z jakého důvodu k traumatu došlo.  Zde se uplatní druhá složka této terapie, tj. karma. Podle toho se trauma rozumí jako následek nějakého našeho činu, který byl někomu jinému na škodu a má tím zároveň dopad na nás samé.  Třetím sloupem reinkarnační terapie je přivést pacienta k tomu, aby si uvědomil, že nese sám část zodpovědnosti za to, co se mu kdysi přihodilo a způsobilo mu danou potíž. Podle zkušeností reinkarnační terapie trauma a jeho následky přestanou působit, jakmile pacient dojde poznání o spojitosti mezi událostí, neboli traumatem, a jeho vlastním přičiněním.

Regrese.

Regresí (z latiny "regredi" ‚vrátit se‘) se rozumí vyhledání starých vzpomínek a odkrytí událostí přivodivších dané trauma. Tento terapeutický postup je používán i v klasické psychoterapii, např. psychoanalýze. Aby se ty vzpomínky zpřístupnily, nabízejí se různé postupy, např.:  Mnoho terapeutů zahájí regresi tím, že nejprve procházejí mládí pacienta, aby se zjistilo, jestli se nenachází tam příčina daného problému, a vstoupí až potom do minulých inkarnací. Jedno sezení trvává několik hodin.

Známí provozovatelé.

Carol Bowmanová - Zabývala se i spontánními vzpomínkami u dětí. Podle jejích slov ji k tomu dostal její vlastní syn, který začal po traumatu z ohňostroje vyprávět o tom, jak zahynul v Americké Občanské válce (a poskytl i historicky přesné detaily).  Michael Newton - Kromě minulých životů jeho pacienti popisovali (velmi konzistentně) i posmrtný život, byť ho označovali spíš jako "domov". Zakladatel Newtonova institutu pro hypnoterapii života mezi životy, který mimo jiné školí další hypnoterapeuty podle Newtonových metod. Jeho verze je neobvyklá především absencí karmy, kterou nahrazuje dobrovolná volba inkarnací na základě předchozích zkušeností a činů, což má vést k duševnímu rozvoji.  Helen Wambachová - Prováděla výzkum spočívající v ověřování přesnosti detailních informací, které její subjekty sdělovaly a jejich porovnávání s historickými statistikami (například rozložení pohlaví, společenské postavení apod.). Podle jejích zjištění byly informace prakticky vždy přesné a na úrovni znalců historie daného období (nad rámec běžných populárně naučných knih či televizních pořadů).  Brian L. Weiss - Známý svou knihou "Mnoho Životů, Mnoho Mistrů", ve které pojednává o terapii ženy jménem Catherine. Údajně ho přesvědčila o tom, že její vzpomínky jsou skutečné, když mu v hypnóze správně sdělila několik soukromých detailů z jeho vlastního života, například že jeho dcera je pojmenovaná po jeho otci, nebo že jeho syn zemřel na vrozenou srdeční vadu.

Kontroverze.

Pro mnohé je tato forma terapie kontroverzní, jelikož obsahuje ideologii či východní náboženské představy a její tvrzení a hypotézy nelze dokázat. Jediné důkazy o existenci reinkarnace pochází z výzkumů spontánních "vzpomínek" od malých dětí, prováděné například Ianem Stevensonem či Jimem B. Tuckerem a většina vědecké komunity je příliš neuznává, především kvůli tomu, že jich velká část (především od Stevensona) pochází ze zemí, kde je rozšířená víra v reinkarnaci, a mohou být tedy produktem konfabulace, kryptoamnézie či podvodnou snahou rodičů dostat z "předchozí" rodiny peníze (alternativním vysvětlením může být větší ochota brát tyto "vzpomínky" vážně, neboť většina monoteistů či ateistů, kteří jsou dominantní na západě, by je pravděpodobně zavrhla jako dětskou představivost. Byť existují i případy ze západního světa, které jsou velmi dobře zdokumentované a přesné, například James Leininger (James Hudson jr.) či Ryan (Marty Martyn), tyto případy se dostaly i do mainstreamových médií. Podle Jima Tuckera se situace na západě zlepšila a rodiče jej nyní sami kontaktují, pokud jejich dítě začne dávat najevo nezvyklé vzpomínky. Rovněž většinou nelze dokázat, zdali vzpomínky, které se při terapii vynoří, jsou autentické, anebo nikoliv. Též se často stává, že lidé tvrdí, že byli stejnou osobou, obvykle důležitou, či byli přítomni nějaké významné události (často se uvádí potopení Titanicu). Samotní terapisté tento jev vysvětlují tak, že lidé si mají sklony propojit vzpomínky s existujícími znalostmi, a tak si myslí, že jsou na Titanicu, přestože "ve skutečnosti" byli na jiné lodi, stejně tak si mohou myslet, že byli někým důležitým, jen proto, že se vidí v konkrétní době a místě. Dalším problémem je obvykle dlouhá prodleva mezi smrtí předchozí osoby a narozením, která nezřídka trvá celá staletí, zatímco u spontánních vzpomínek je medián pouhých 16 měsíců a průměr 4 roky.  Dle průzkumu, který mezi 101 náhodně vybranými odborníky APA provedl John Norcross, jde o zcela zdiskreditovanou metodu léčby.  Ian Stevenson, otec výzkumu reinkarnace, považoval tento druh regresní terapie za velmi nepřesný, náchylný k sugesci či autosugesci (projev podvědomých tendencí) a potenciálně nebezpečný a zkoumal pouze fenomén spontánních vzpomínek dětí, jeho nástupce Jim Tucker se s jeho názorem ztotožňuje a regresní terapii k výzkumu na Division of Perceptual Studies nevyužívá.

Reinkarnační terapie je formou regresní terapie, tj. vyhledává staré zasuté vzpomínky s cílem objevit příčiny stávajících duševních poruch, tj. neuróz a psychóz, někdy i tělesných potíží. Pacient si má uvědomit spojitost mezi aktuálními poruchami a minulými traumatickými událostmi a tím poruchy zneutralizovat. Na rozdíl od běžné psychoanalýzy předpokládá reinkarnační terapie, že člověk prožívá více tělesných existencí (vtělení, inkarnací). Ty se podle ní promítají do stávající inkarnace.  Reinkarnační terapie není lékařsky a vědecky uznávanou metodou a je označována za nebezpečnou.

Past life regression is a technique that uses hypnosis to recover what practitioners believe are memories of past lives or incarnations. The practice is widely considered discredited and unscientific by medical practitioners, and experts generally regard claims of recovered memories of past lives as fantasies or delusions or a type of confabulation. Past-life regression is typically undertaken either in pursuit of a spiritual experience, or in a psychotherapeutic setting. Most advocates loosely adhere to beliefs about reincarnation, though religious traditions that incorporate reincarnation generally do not include the idea of repressed memories of past lives.  The technique used during past-life regression involves the subject answering a series of questions while hypnotized to reveal identity and events of alleged past lives, a method similar to that used in recovered memory therapy and one that, similarly, often misrepresents memory as a faithful recording of previous events rather than a constructed set of recollections. The use of hypnosis and suggestive questions can tend to leave the subject particularly likely to hold distorted or false memories. The source of the memories is more likely cryptomnesia and confabulations that combine experiences, knowledge, imagination and suggestion or guidance from the hypnotist than recall of a previous existence. Once created, those memories are indistinguishable from memories based on events that occurred during the subject's life. Investigations of memories reported during past-life regression have revealed that they contain historical inaccuracies which originate from common beliefs about history, modern popular culture, or books that discuss historical events. Experiments with subjects undergoing past-life regression indicate that a belief in reincarnation and suggestions by the hypnotist are the two most important factors regarding the contents of memories reported.


Sederový stůl.

Pro seder musí být prostřeno již před setměním, přičemž se uprostřed stolu ocitá jeden vínem naplněný pohár, který je symbolicky určen proroku Elijášovi.  Na stole připraveném pro sederovou večeři nesmí chybět:

Sederový talíř.

Sederový talíř, označovaný také jako zdobná mísa, (, "ke'ara") je používaný při domácím obřadu na Pesach. Středověké opisy aškenázské Hagady představují tuto mísu, poprvé zmíněnou v období Mišny, jako jakýsi kulatý talíř. Existují dochované ukázky z období renesance ze dřeva, keramiky, cínu, etc. opatřené příslušnými nápisy a rytinami. Moderní sederové talíře bývají zpravidla měděné či mosazné nebo skleněné a mají zvláštní prohlubně na pokrmy, které předepisuje rituál, či malé misky, do nichž se tyto pokrmy vkládají.  Sederový talíř by měl obsahovat:

Průběh sederu.

Seder probíhá v následujícím pořadí:

Kadeš.

Doslova „posvěť“. Samotný seder se zahajuje zapálením svátečních svíček nebo světel, po kterém následuje kiduš (požehnání nad pohárem vína). Kiduš pro seder je mírně odlišný, neboť se týká přímo témat svátku Pesach.

První pohár.

Po kiduš se vypije první pohár vína.

Urchac.

Nyní si pán domu, ve kterém se seder odehrává, a který pronesl kiduš, odchází umýt ruce. V některých tradicích si ruce myjí všichni přítomní, v jiných je toto vyžadováno pouze od představeného domácnosti. Neříká se žádné poženání, které je za normálních okolností obvyklé.

Karpas.

Každý z účastníků namočí kus zeleniny do slané vody a sní jej. Slaná voda připomíná slzy Izraelitů, které prolili v egyptském otroctví. Sefardští židé namáčejí někdy karpas do vína nebo do charosetu.

Jachac.

Prostřední ze tří macesů je rozlomen a větší polovina je dána stranou jako afikoman (zákusek). Děti se snaží jej ukrást a po sederu za něj dostat výkupné v podobě sladkostí. Tento rituál byl jako řada dalších ustanoven k udržení pozornosti dětí po celou dobu sederu. Menší polovina macesu se vrátí zpět mezi ostatní dva.

Magid.

Vyprávění, čtení z Pesachové hagady, které popisuje vysvobození z egyptského otroctví, i události mnohem pozdější s tematikou vykoupení nebo které se vztahují jiným způsobem ke svátku Pesach. Mezi nejznámější pasáže patří následující:

Čtyři otázky.

Toto vyprávění začíná dvěma odstavci - "Ha lachma anja" (: , „toto je chudý chléb“ - vztahuje se k macesům) a čtyřmi otázkami, které pokládá nejmladší účastník sederu. tyto otázky se nazývají podle úvodních slov "Ma ništana" (, „čím se liší“, „co odlišuje“) a zní:  Pátá otázka, která měla být původně mezi druhou a třetí, zní:

Rány.

Deset ran egyptských je připomenuto symbolicky tak, že každý účastník namočí do svého poháru s vínem prst nebo příbor a ukápně kapku vína na talíř při každé ráně. Tyto jsou:

Druhý pohár.

Po vyjmenování deseti ran se zpívá píseň "Dajenu" (dosl. „Nám by to stačilo“) jako připomínka toho, že cílem vysvobození z Egypta nebylo způsobit Egypťanům utrpení a že i kdyby Bůh provedl pouze jeden z těchto zázraků, Izraeli by to stačilo.

Rachac.

Rituální umytí rukou, tentokrát všech přítomných a za pronesení požehnání.

Moci maca.

Tradiční poženání nad chlebem, tentokrát ovšem nad chlebem nekvašeným.

Maror.

Maror se namočí do charosetu jako připomínka hořkosti otroctví a otrocké práce, kterou Izraelité v Egyptě vykonávali.

Korech.

Maror se jí společně s kouskem macesu na způsob sendviče jako připomínka Hilela, který měl takto ve zvyku jíst maror na sederovou večeři.

Šulchan orech.

Doslova prostřený stůl, samotná slavnostní hostina. Tradiční jídla jsou různá, od drůbeže až po gefilte fiš. Jedním z tradičních jídel mezi aškenázskými židy je polévka s macesovými knedlíčky.

Cafun.

Afikoman je „vykoupen“ od dětí a sněden jako poslední jídlo sederové noci.

Barech.

Po skončení hostiny se říká požehnání po jídle.

Třetí pohár.

Po pronesení požehnání po jídle se jako pohár požehnání vypije třetí pohár vína.

Pohár pro Elijáše.

V této chvíli se naplní pátý pohár pro proroka Elijáše, který symbolizuje příchod Mesiáše a vykoupení a otevřou se pro něj symbolicky dveře.

Halel.

Recituje se tzv. velký Halel (Žalmy 113 - 118).

Čtvrtý pohár.

Po skončení recitace Halelu se vypije čtvrtý pohár, říká se příslušné požehnání.

Nirca.

Zakončení sederu tradičními písněmi jako např. "Chad gadja" nebo "Echad mi jode'a". V některých obcích se během noci čte Píseň písní.

Sederová večeře (: , noc řádu) neboli zkráceně Seder (: , pořádek, řád) je židovský svátek, rituální večeře sloužící jako připomínka vyvedení Izraele z egyptského otroctví. Sederová večeře má přesně stanovený průběh a pořadí úkonů (odtud její název). Kromě pojídání symbolických pokrmů se předčítají texty z Pesachové Hagady. Seder se koná o prvním večeru (v diaspoře o prvních dvou večerech) svátku Pesach. Základem sederu je biblické nařízení učit děti o významu vysvobození židovského národa z egyptského otroctví.

The Passover Seder ( 'order, arrangement'; ) is a ritual feast that marks the beginning of the Jewish holiday of Passover. It is conducted throughout the world on the eve of the 15th day of Nisan in the Hebrew calendar (i.e., at the start of the 15th; a Hebrew day begins at sunset). The day falls in late March or in April of the Gregorian calendar and the Passover lasts for seven days in Israel and eight days outside Israel. Jews generally observe one or two seders: in Israel, one seder is observed on the first night of Passover; many Diaspora communities hold a seder also on the second night. The Seder is a ritual performed by a community or by multiple generations of a family, involving a retelling of the story of the liberation of the Israelites from slavery in ancient Egypt. This story is in the Book of Exodus ("Shemot") in the Hebrew Bible. The Seder itself is based on the Biblical verse commanding Jews to retell the story of the Exodus from Egypt: "You shall tell your child on that day, saying, 'It is because of what the LORD did for me when I came out of Egypt.'" (Exodus 13:8) Traditionally, families and friends gather in the evening to read the text of the Haggadah, an ancient work derived from the Mishnah ("Pesahim" 10). The Haggadah contains the narrative of the Israelite exodus from Egypt, special blessings and rituals, commentaries from the Talmud, and special Passover songs.  Seder customs include telling the story, discussing the story, drinking four cups of wine, eating matza, partaking of symbolic foods placed on the Passover Seder Plate, and reclining in celebration of freedom. The Seder is the most commonly celebrated Jewish ritual, performed by Jews all over the world.


Výpočet.

Níže je vzorec pro výpočet dostřelu pro případ, kdy místo výstřelu i místo dopadu leží v jedné horizontální rovině (ve fyzikální teorii také označován jako šikmý vrh), při zanedbání odporu vzduchu a případného protivětru: kde formula_2 označuje dostřel, formula_3 "počáteční", neboli "úsťovou rychlost" střely, tj. rychlost střely poté, co na ni přestaly působit „pohonné“ síly uvolněné výstřelem (u palných zbraní se měří u ústí, proto rychlost úsťová), formula_4 úhel mezi směrem výstřelu a podložkou (horizontální rovinou) a formula_5 tíhové zrychlení (v našich zeměpisných šířkách přibližně 9,81 m.s).  Pro výstřel z nějaké výšky nad zemí (viz obrázek) platí:  kde y je výška nad zemí, ze které se vystřelilo.

Reálnost.

Tyto vzorce jsou pouze ilustrativní, protože v reálných podmínkách působí na projektil výrazné odporové síly. Tyto síly redukují tabulkový dostřel o 40–60 % v závislosti zejména na rychlosti střely (větší rychlost znamená větší odpor) a aerodynamice projektilu.

Druhy dostřelů.

Ve střelecké praxi se definuje více druhů dostřelů. Toto rozlišení je předmětem testových otázek při zkošce odborné způsobilosti pro získání zbojního průkazu.  Je tedy logické, že účinný dostřel je vždy menší než dostřel maximální.  V lovecké praxi se dále rozlišuje účinný dostřel podle dalších kritérií, kterými jsou rozptyl střelby a ranivý účinek. Rozptylový účinný dostřel je dán jednak technickými omezeními, ale i osobními dovednostmi střelce. Podle toho se rozlišuje:  Tyto pohledy potom vymezují dálku střelby pro mysliveckou praxi.

Příklad hodnot účinných dostřelů v lovecké praxi.

Pro lov vysoké zvěře kulovnicí a s vynecháním osobního vlivu konkrétního střelce lze jsou určeny tyto směrné hodnoty dostřelů: (předpokládá se jakostní zbraň a střelivo a dobrý střelec)

Dostřel je fyzikální veličina charakterizující (horizontální) vzdálenost, na kterou je určitá zbraň schopna dopravit daný náboj. Udává se v délkových jednotkách, nejčastěji v metrech (základní jednotka SI) a jeho násobcích, případně v anglosaských délkových jednotkách (yardy, míle).

In physics, assuming a flat Earth with a uniform gravity field, and no air resistance, a projectile launched with specific initial conditions will have a predictable range.  The following applies for ranges which are small compared to the size of the Earth. For longer ranges see sub-orbital spaceflight. The maximum horizontal distance traveled by the projectile, neglecting air resistance, can be calculated as follows: where  If y is taken to be zero, meaning that the object is being launched on flat ground, the range of the projectile will simplify to:


Princip.

Pointou hry je vytváření dvojice portálů, modrého a oranžového, které jsou mezi sebou propojeny. Pro vytvoření portálů slouží jediný nástroj, zvaný ASHPD ("Aperture Science Handheld Portal Device" nebo jednoduše "Portal Gun" - "Portálová pistole"), který umí vytvořit oba portály na jakémkoli světlém povrchu, který je vytvořen z měsíčních kamenů. K dispozici je neomezené množství "munice" pro vytváření portálů. Hráč se pohybuje po tzv. testovacích komorách, které ale obsahují i povrchy tmavé, na nichž nelze portál vytvořit.  Po vytvoření obou portálů lze procházet z jednoho do druhého, eventuálně jeden umístit na zem a druhý na vyvýšené místo a tak se přemisťovat po testovacích komorách. Na konci každé komory je výtah do další úrovně, ale součástí testovacích komor jsou i různé nástrahy jako nádrže s životu nebezpečnou tekutinou, posuvné zdi/podlahy, automatické střílny apod. Portály zůstávají na svém místě, dokud hráč znovu nevypálí pro vytvoření portálu dané barvy, dokud neprojde silovým polem nebo dokud jeden z portálu není zahrazen např. pohybující se stěnou.  Správným vytvořením portálů lze využít zachování hybnosti, kdy platí fyzikální zákon: "„rychlost vstupu = rychlost výstupu“". V praxi to lze využít pro skok z vyvýšeného místa do jednoho portálu a vysokou rychlosti, která původně byla pádem, vyletět z portálu druhého a doletět tak na potřebné místo. V průběhu hry se nachází i situace, kdy hráč musí skočit do jednoho portálu, vyletět (např. ze zdi) z druhého a ještě před dopadem vytvořit někde jinde portál další, ze kterého se dostane ještě dál.  Lze samozřejmě také vytvořit nekonečnou smyčku, například portály ve stropě a v podlaze, které budou pod sebou. Jimi pak bude hráč padat, dokud se neodchýlí ze směru pádu. Portály je možné také využít pro průzkum, kdy lze vypálit portál do místa, kam není vidět a druhým portálem se podívat na ono místo. Kromě hráče lze portály také přemisťovat předměty, na které platí stejné fyzikální zákony. V praxi to lze použít jako zbraň proti robotizované, automatické střílně, při vytvoření portálu pod ní a druhého kdesi na vyvýšeném místě, střílna propadne portálem a vypadne jinde, kde se deaktivuje po spadnutí na zem. Takto je také možné použít nějaký předmět, aby přes portál zasáhl střílnu a deaktivoval ji. V jiných částech hry je zase nezbytně nutné skrze portály dopravil levitující energetický výboj do přijímače, což vyžaduje přesné načasování a správné umístění portálů, kterými výboj prolétává.  Pro zvýšení obtížnosti některé testovací komory obsahují silová pole, kterými může projít hráč, ale při průchodu zmizí všechny vytvořené portály a není také možné přenášet přes pole dostupné předměty. Je tak nutné např. nechat vylétnou energetický výboj z připravených portálů, až následně projít silovým polem a teprve potom pokračovat v navádění výboje dalšími portály. Každá testovací komora obsahuje silové pole před výtahem do další komory. V testovacích komorách jsou také rozmístěna nášlapná tlačítka sloužící k otevírání dveří, které se po opuštění tlačítka zavřou buď ihned nebo se zpožděním. Pro zatížení tlačítek jsou určené tzv. zatěžkávací kostky, které hráč může nosit nebo přemisťovat přes portály.  Pro usnadnění je hlavní postava vybavena blíže neurčenými tlumiči na lýtkách a tak může dopadnout z jakékoliv výšky bez zranění, což je de facto nezbytné při průchodu různými portály.

Vývoj.

V roce 2005 sedmičlenný tým studentů školy DigiPen pracoval na školním projektu, hře zvané "Narbacular Drop". Pointou hry bylo projít bludištěm sklepení za pomoci umisťování a procházení portálů. Projekt zaujal společnost Valve, která v té době byla již známá jako tvůrce enginu Source a především sérií Half-Life her. Valve přijalo tým a nechalo je pracovat na nové hře v původní sestavě, ale přiřadilo do týmu svého herního scenáristu Erika Wolpawa. Wolpaw usoudil, že tým ani ne 10 lidí by neměl vytvářet hru v úplně novém prostředí a rozhodl, že příběh bude zasazen právě do univerza Half-Life.  Při jednom z prvních sezení skupiny se ptal na cíl hry, který by motivoval hráče projít příběhem a hru dohrát. Po patnáctiminutovém tichu někdo z týmu pronesl, že všichni mají rádi dorty a dort tedy skutečně byl lákadlem ve finální hře. Narbacular Drop byla o princezně používající magii pro vytváření portálů a celou hru šlo dohrát asi za 15 minut. Valve požadovalo hru delší, s propracovaným příběhem. Princezna v Narbacular Drop se jmenovala No-Knees ( Bez-Kolenou), protože mohla skočit i z velké výšky. Tuto postavu tým potřeboval nahradit pro Half-Life téma smysluplnější postavou.  Wolpaw začal pracovat na prvotních náčrtech. První sepsaná scéna je paradoxně jednou z pozdějších ve hře, kdy GlaDOS poprosí Chell, aby odložila portálovou pistoli a vyčkala na tým, který jí zavede na slíbenou oslavu s dortem. Směr hry měl být tedy spíše humorný, protože samotný Half-Life je hra spíše dramatického charakteru.  Ani Wolpaw, ale ani nikdo ve Valve nevěděl, jestli za tento projekt budou hráči ochotni platit. Nejistota panovala po celou dobu vývoje hry. Ačkoliv šlo o hru propracovanou s jasným smyslem a vlastním nápadem, nikdo netušil, jestli nejde o moc silný originál, který hráče vůbec nezaujme. Valve se nakonec rozhodlo, že Portal přidá k balíčku her bežících na Source enginu, který vyšel v roce 2007 pod názvem Orange Box.

Příběh.

Hlavní postava, "Chell" se probouzí ve zvláštní kóji na neznámém místě. Posléze se ozývá počítačově syntetizovaný ženský hlas, který ji žádá, aby vyšla z kóje a zúčastnila se testu, na jehož závěru bude odměněna dortem. Hlas ji informuje, že se nachází v komplexu "Aperture Science", konkrétně na Oddělení vědeckého obohacení (anglicky: "Enrichment center"). Chell se postupně dozvídá, že hlas patří GLaDOS, řídícímu počítači Aperture Science, který má na starost blíže neurčený výzkum.  Chell později získává od GLaDOS portálovou pistoli, se kterou nejprve může vytvořit modrý a později i oranžový portál. Hlas GLaDOS zní zpočátku neutrálně, ale postupně se mění v pasivně agresivní, což se potvrzuje u první testovací komory, kde Chell může přijít o život. Jak Chell postupně prochází celkem 19 testovacími komorami, GLaDOS ji vždy pochválí za dobrou práci a připomene, že konec testu se již blíží a na ní čeká závěrečná párty a samozřejmě výborný dort.  Při procházení jednotlivými úrovněmi Chell nachází "Kostku společnici". Jde o standardní zatěžkávací kostku pro tlačítka, ale má na sobě srdíčko. Kostka společnice má za úkol subjekt především mentálně narušit, protože po vytvoření vztahu k ní je subjekt donucen, aby ji vhodil do spalovny, přičemž GLaDOS Chell popichuje, že "se Kostky společnice zbavila nejrychleji ze všech testovacích subjektů" (ve skutečnosti je druhý účel obětování kostky v tom, že to samé pak musí hráč udělat i na konci hry s jádry GLaDOS). Ve stejné úrovni také objevuje zákoutí, kde Doug Rattmann stěny popsal hláškami "„Dort je lež!“" a také polepil zdi fotkami, kde každému hlavu nahradil obrázkem kostky společnice. Vyskytuje se zde také nápověda pro děj druhého dílu Portalu.  Po dokončení 19. testovací komory Chell jede na jezdicí plošině, když jí GLaDOS oznamuje, že tímto je test u konce a děkuje jí za cenné poznatky. Také ji informuje, že portálová pistole vydrží žár až 4000 Kelvinů a posílá Chell i s plošinou do spalovny. Chell se daří ovšem pomocí portálové zbraně uniknout z plošiny, což se všudypřítomné GLaDOS nelíbí a vymlouvá se, že šlo pouze o další test a že má Chell zůstat na místě, než pro ni přijdou. Chell se ale vydává vlastní cestou a opouští komplex testovacích komor. Dostává se do prostoru, kde by patrně měli být zaměstnanci, ale nikoho za celou hru nepotká. Po celou dobu svého pokusu utéci pryč z Aperture Science ji doprovází hlas GLaDOS, která má ovšem kamery pouze v testovacích komorách a tak neví, kde Chell je.  Když Chell projde zákulisními prostory, dostává se do velké místnosti, kde uprostřed nachází soubor zavěšených kovových koulí, některé vybavené očima. Jde o GLaDOS. Když Chell přichází, vypadne z počítače jedna z koulí. GLaDOS odmítá prozradit co to je a tak Chell kouli vhazuje do spalovny. Ukáže se že koule jsou jednotlivými jádry hlavního počítače z nichž každé je soubor procesorů, a každé představuje výpočetní kapacitu pro nějakou vlastnost. To však Chell zjistí až později. První jádro bylo údajně jádrem pro odpovědnost (morality core). Po zničení tohoto jádra odhodí GLaDOS veškeré zábrany a pokusí se Chell chladnokrevně zabít vpouštěním nervového plynu a raketometnou věží. Chell ale pomocí mistrného ovládaní tvorby portálů dokáže obracet rakety vůči GLaDOS a oddělovat od ní zbylá jádra, konkrétně jádro emocí (vrčí a otáčí "oko" sem a tam), zvědavosti (rozhlíží se a ptá se na všechno okolo) a inteligence (kouká se na hráče a recituje recept na dort).  Když se Chell podaří zničit poslední součást, GLaDOS exploduje a Chell se probouzí kdesi na povrchu u vstupní brány do areálu Aperture Science.  Poté, co se ve VALVe rozhodli, že Portal bude mít pokračovaní, vydali novou, prodlouženou verzi scény zničení GLaDOS. Chell se ocitá na parkovišti Aperture Science, snaží se vstát, ale nemá na to sílu. Než však ztratí vědomí, něco ji chytne za nohy a začne ji někam vléct, při čemž mechanickým hlasem pronese: "Děkujeme, že zaujímáte pozici pro přesun na párty."(V originále: ""Thank you for assuming the party escort submission position.""). Poté Chell upadá do mdlob a identita robota, jenž ji odvlekl, zůstává neznámá.

Aperture Science.

Aperture Science je takzvaný vědecký ústav ve hře Portal a Portal 2. Aperture Science založil Cave Johnson, dřívější prodejce závěsů. Aperture Science byla vědecká pracovna ve které testovali lidi , díky jimž vědci z Aperture Science vynalézali různé produkty např. hubnoucí gel nebo portálovou zbraň. Když Cave Johnson podlehl na Vesmírný gel který čerpal z měsíce a kolem něj, ještě před svou smrtí si přál vytvořit počítač s umělou inteligencí, který by ho nahradil. Tento plán se uskutečnil a umělou inteligenci převzal od své asistentky Caroline. Počítač nazvali GLaDOS tj. Genetic Lifeform and Disk Operating System. V počítači ale z neznámých důvodů nastala chyba a všechny zaměstnance kromě jednoho člověka přezdívaného Ratman zabila.

Kritika.

Portal je hra, jež získala překvapivý a kladný ohlas od hráčů i od kritiků. Vyčnívá na povrch zejména svou originalitou, temnou atmosférou a morbidním humorem. Body pak ztrácí za svou krátkou hrací dobu, která se pohybuje kolem 3 hodin.

Portal je logická first-person počítačová hra, vydaná roku 2007 společností Valve Corporation, která propojila příběh hry se známějším titulem Half-Life. Jde v podstatě o modifikaci Half-Life 2 fungující na Source engine. V krabicovém balení hra vyšla jako součást balíku The Orange Box nebo samostatně stažitelná on-line přes Steam.  Oproti jiným FPS nejde o klasické střílení, ale prioritním úkolem hráče je přemýšlet, kterak se za pomoci dvou portálů přemístit na konec aktuální úrovně a zároveň se vyhnout nástrahám. Hra byla označena nejoriginálnější videohrou roku 2007 a ačkoliv šlo původně pouze o doplněk balíku Orange Box, dočkala se pokračování s názvem Portal 2 coby již plnohodnotné a samostatné hry, která byla vydána roku 2011.

Portal is a 2007 puzzle-platform game developed and published by Valve. It was released in a bundle, "The Orange Box," for Windows, Xbox 360 and PlayStation 3, and has been since ported to other systems, including Mac OS X, Linux, and Android (via Nvidia Shield).  "Portal" consists primarily of a series of puzzles that must be solved by teleporting the player's character and simple objects using "the Aperture Science Handheld Portal Device", a device that can create inter-spatial portals between two flat planes. The player-character, Chell, is challenged and taunted by an artificial intelligence named GLaDOS (Genetic Lifeform and Disk Operating System) to complete each puzzle in the Aperture Science Enrichment Center using the portal gun with the promise of receiving cake when all the puzzles are completed. The game's unique physics allows kinetic energy to be retained through portals, requiring creative use of portals to maneuver through the test chambers. This gameplay element is based on a similar concept from the game "Narbacular Drop"; many of the team members from the DigiPen Institute of Technology who worked on "Narbacular Drop" were hired by Valve for the creation of "Portal", making it a spiritual successor to the game.  "Portal" was acclaimed as one of the most original games of 2007, despite criticisms of its short duration and limited story. The game received praise for its originality, unique gameplay and dark story with a humorous series of dialogue. GLaDOS, voiced by Ellen McLain in the English-language version, received acclaim for her unique characterization, and the end credits song "Still Alive", written by Jonathan Coulton for the game, was praised for its original composition and humorous twist. "Portal" is often cited as one of the greatest video games of all time. Excluding Steam download sales, over four million copies of the game have been sold since its release, spawning official merchandise from Valve including plush Companion Cubes, as well as fan recreations of the cake and portal gun. A standalone version, titled "", was released on the Xbox Live Arcade service in October 2008, which added 14 puzzles to the gameplay, and a sequel, "Portal 2", which was released in 2011, adding several new gameplay mechanics and a cooperative multiplayer mode.


Historie pivovaru a značky.

Pivovar Staropramen byl založen jako akciová společnost v roce 1869. Po necelých dvou letech výstavby v něm byla 1. května 1871 sládkem Petrem Quaiserem uvařena první várka piva. V prvním roce výrobní činnosti dosáhl objem produkce necelých deset tisíc hektolitrů. Pivo se začalo prodávat v létě 1871.  Významným krokem pro propagaci nového podniku bylo otevření restaurace Na Verandách na podzim roku 1871 a v roce 1880 návštěva císaře Františka Josefa I., který smíchovské pivo pochválil a podepsal se česky do pivovarské kroniky. Pivovar se od počátku své existence rozvíjel díky zavádění nových pokrokových technologií. Patřila mezi ně jedna z prvních stáčíren lahví v Rakousku-Uhersku (1876), umělé chlazení ve sklepích a spilkách na konci 19. století či modernizace a využití páry ve varně na počátku 20. století. Roku 1884 se v pivovaru začalo vařit polotmavé pivo Granát.  Když počátkem 20. století začala růst konkurence, zaregistroval si Staropramen roku 1913 svůj název jako ochrannou známku. Zlatý věk pivovaru nastal v meziválečném období. Díky modernizaci se zařadil mezi elitu tří největších evropských pivovarů. Velký rozmach ukončila krize ve třicátých letech.  Během socialismu byl pivovar státním podnikem. Pivem zásoboval zejména Prahu a nejbližší okolí. V roce 1992 vznikla společnost Pražské pivovary a.s., jejímž kmenovým pivovarem byl od počátku právě Staropramen. V roce 2003 byla firma přejmenována na Pivovary Staropramen a.s. Její součástí je dnes také pivovar Ostravar.

Inovace a marketing.

Piva značky Staropramen patří mezi široce distribuovaná tuzemská piva. Produkty pivovaru mají také velkou silnou přímou i nepřímou marketingovou podporu. V roce 1998 začal Staropramen vytvářet koncept vlastní sítě značkových restaurací "Staropramen Potrefená husa", provozovaných na bázi franchisingu. První restaurace "Potrefená husa" byla otevřena na podzim roku 1999 na pražských Vinohradech. Další restaurace pod tímto názvem následovaly. V roce 2011 bylo pro turisty otevřeno rekonstruované Návštěvnické centrum v areálu Staropramenu na pražském Smíchově.  Roku 1999 pivovar představil nové logo, které evokuje zlatá meziválečná léta pivovaru. V tomto duchu se neslo i obnovení výroby piva Granát, které pivovar nejprve prodával pod názvem Millenium, později se vrátil k původnímu názvu Granát z počátku 20. století.  Ve stejné době došlo i na další prodejní a výrobní inovace. Roku 1997 začal Staropramen zřejmě jako první do českých obchodů dodávat multibalení deseti piv. Roku 2003 použil poprvé v celé Evropě plně dochlazený výčepní stojan. V říjnu 2003 se Staropramen stal oficiálním partnerem Sazka Arény (později O2 Arény) pro gastronomii. V roce 2006 začal používat nové a lehčí lahve, v roce 2007 pak unikátní samochladící sud Staropramen Coolkeg. V květnu 2011 uvedl Staropramen jako první v Česku na trh nápoj na bázi piva s příchutí citronu Staropramen Cool Lemon. O rok později přišel pivovar s podobně laděným nápojem Cool Grep.  Od roku 1993 byl Pivovar Staropramen součástí britského koncernu Bass. Po mezihře v rámci belgické skupiny InBev byla vytvořena společnost StarBev, jejíž součástí se Pivovar Staropramen stal. 3. dubna 2012 však bylo oznámeno, že spolumajitelé společnosti StarBev, její manažeři a privátní kapitálový fond (tzv. "Private Equity Company") CVC Capital Partners, prodali celou společnost sedmému největšímu pivovarnickému koncernu světa Molson Coors Brewing Company z USA za 2,65 miliardy eur. V zájmu sjednocení právní formy společností ve skupině Molson Coors se k 1. únoru 2013 změnila právní a tudíž i obchodní forma smíchovské společnosti na Pivovary Staropramen s.r.o.

Staropramen je značka českého piva, vařeného od 19. století. Výrobcem je Pivovar Staropramen na pražském Smíchově, který je znám svými inovacemi v nabídce nápojů. Jeho současné portfolio zahrnuje jak piva tradiční, specifická, tak beermixy, tj. nápoje na bázi piva s příchutí ovoce.

Staropramen Brewery (Pivovary Staropramen s.r.o.) is the second largest brewery in the Czech Republic, and is situated in the Smíchov district of Prague. It was founded in 1869 and the brand name Staropramen, literally meaning “old spring”, was registered in 1911. It is owned by Molson Coors and its products are exported to 37 different countries, mostly in Europe and North America.


Základní typy.

V současnosti existuje velké množství výrobců teplovodivých past a velké množství jejich vyráběných typů:

Účel.

Hlavní účelem teplovodivé pasty je zaplnit malé povrchové nerovnosti styčných ploch mezi součástí, ze které chceme teplo odvádět (Integrovaný obvod, výkonový polovodič, výkonový rezistor…), a chladičem. Pokud se aplikuje ve vhodném množství, tak zaplní maličké nerovnosti mezi oběma povrchy, čímž se zvětší kontaktní plocha mezi nimi. Kdyby teplovodivá pasta nebyla použita, má spoj vyšší tepelný odpor, je na něm při průchodu odváděného tepla vyšší teplotní rozdíl, což způsobí vyšší teplotu ochlazované součásti a může způsobit její destrukci. (Procesory počítačů jsou před přehřátím ochráněny vypnutím.)

Vlastnosti.

Nejdůležitějším parametrem teplovodivých past je tepelná vodivost. Ta se odvíjí hlavně od složení tekuté složky teplovodivé pasty a méně od použitých příměsí. Jejím hlavním účelem je eliminovat vzduchové kapsy mezi oběma povrchy protože tepelná vodivost vzduchu je velmi špatná.

Nanášení.

Nejlépe se nanáší tak, že se trocha teplovodivé pasty nanese na oba povrchy a rozetře nejlépe kreditní kartou.  Další způsob, jak citlivě nanést teplovodivou pastu je obalit si prst do mikrotenového sáčku a nanášet prstem. Při hromadné výrobě se často nanáší na styčné plochy chladičů sítotiskem.  Oba tyto způsoby nanášení mají jednu velkou nevýhodu a to, že se tam tvoří vzduchové kapsičky. Nejlepší způsob je ten, že zhruba na prostředek procesoru naneseme větší kapku a poté namontujeme chladič. Tlakem chladiče na procesor se pasta pěkně rozleje do všech stran a hlavně bez vzduchových kapsiček.  Vzhledem k tomu, že tepelná vodivost teplovodivé pasty není v porovnání s tepelnou vodivostí kovů úplně nejlepší, tak je potřeba použít jí jenom takové množství, aby došlo k eliminaci vzduchových bublin.

Teplovodivá pasta je látka, která zvyšuje tepelnou vodivost styku mezi dvěma předměty. V elektronice se často používá ke zvýšení odvodu tepla ze zahřívaného objektu prostřednictvím chladiče. Parametr tepelné vodivosti je ve W·m·K.

Thermal paste (also called thermal compound, thermal grease, thermal interface material (TIM), thermal gel, heat paste, heat sink compound, heat sink paste or CPU grease) is a thermally conductive (but usually electrically insulating) compound, which is commonly used as an interface between heat sinks and heat sources such as high-power semiconductor devices. The main role of thermal paste is to eliminate air gaps or spaces (which act as thermal insulation) from the interface area in order to maximize heat transfer and dissipation. Thermal paste is an example of a thermal interface material.  As opposed to thermal adhesive, thermal paste does not add mechanical strength to the bond between heat source and heat sink. It will have to be coupled with a mechanical fixation mechanism such as screws, applying pressure between the two, spreading the thermal paste onto the heat source.


Struktura hospodářství.

Jedním z hlavních cílů tehdejších vlád ČSSR bylo zrovnoprávnit ČSR a SSR ve veškeré výrobě; v rámci toho probíhala velmi úspěšná industrializace Slovenska. Podařilo se tak zajistit, aby se slovenské kraje na ekonomice podílely zhruba 1/3, což odpovídalo podílu jejich rozlohy i obyvatelstva na území státu.  Hlavní roli v československém hospodářství hrál průmysl (59,7 % podle oficiálních statistik z roku 1985), zde byl významný hlavně těžký průmysl, strojírenství a výroba určená pro vojenský sektor. Produkce spotřebního zboží naopak trpěla velkými nedostatky a poptávka drtivě převyšovala nabídku. Vzhledem k přísné regulaci cen, která byla jedním z klíčových bodů tehdejšího socialistického zřízení, však nedocházelo k logickému zdražování nedostatkového zboží. 18,9 % tvořilo zemědělství a lesnictví, 21, 9 % pak různé druhy služeb, od dopravy až po telekomunikace.  Stejně jako tomu bylo v dalších zemích socialistického tábora tak i v Československu struktura národního hospodářství odrážela do velké míry sovětský model; byla centralizovaná a řízená vládou v čele s KSČ. Rozvoj hospodářství se do budoucna pečlivě plánoval; nejznámějšími byly tzv pětileté plány, neboli pětiletky, existovaly ale i jiné, dlouhodobější plány. Ty byly navržené na období patnácti až dvaceti let. ČSR i SSR měly od roku 1969 vlastní plánovací komise, přesto význam hlavního plánu byl klíčový i nadále. Nedostatkem těchto plánů však bylo nezohlednění typických ekonomických jevů, jako nabídka či poptávka, inflace či hospodářský cyklus.

Ekonomický růst.

Zatímco většina západoevropských ekonomik se po druhé světové válce začala přibližovat v HDP na osobu Spojeným státům, země východního bloku včetně Československa nikoliv. HDP na obyvatele relativně klesal pod některé srovnatelné západoevropské ekonomiky: Za první republiky nebyla ekonomika Československa nijak výjimečná. Maddison i Bairoch řadí pro rok 1929 Československo na 17. pozici v HDP na obyvatele a Prados de la Escosura dokonce na dvacáté místo. Například jiné odhady uvádějí, že severozápadní Evropa mezi lety 1950 a 1990 vzrostla v HDP na obyvatele (v mezinárodních cenách) 2,69 krát (průměrně 2,5 % meziročně), kdežto Československo vzrostlo „jen“ 2,46 krát (průměrně 2,3 % meziročně) a USA vzrostlo 2,43 krát.  Podobně tomu bylo i v ohledu na paritu kupní síly na obyvatele, ovšem relativní nárůst Československa je prakticky stejný jako SSSR či USA:

Ekonomika Československa v období 1948–1989 byla jednou z nejsilnějších v rámci RVHP. Vysoká úroveň zprůmyslnění, mechanizované zemědělství i ve srovnání s ostatními zeměmi kvalitní dopravní síť vedly k relativně vysokému životnímu standardu. Struktura ekonomiky však vysoce (až několikanásobně) převyšovala možnosti země a způsobovala jí tak v dlouhodobém horizontu škody hlavně v oblasti životního prostředí (vysoká energetická náročnost, nezohlednění vlivu průmyslu na životní prostředí). Též docházelo i vzhledem k nedostatečné organizace práce k nízké produktivitě a k postupnému technologickému zaostávání, které učinilo na konci 70. let 20. století československé výrobky na světových trzích jen stěží konkurenceschopné. Československá ekonomika byla i se svojí velkou výkonností pod úrovní efektivity ekonomik zemí Západní Evropy či Severní Ameriky.

In the mid-1980s, Communist Czechoslovakia was prosperous by the standards of the Eastern Bloc, and did well in comparison to many richer western countries. Consumption of some goods like meat, eggs and bread products was even higher than the average countries in Western Europe, and the population enjoyed high macroeconomic stability and low social friction. Inhabitants of Czechoslovakia enjoyed a standard of living generally higher than that found in most other East European countries. Heavily dependent on foreign trade, the country nevertheless had one of the Eastern Bloc's smallest international debts to non-socialist countries.  The command economy of Czechoslovakia possessed serious structural problems. Like the rest of the Eastern Bloc economies, producer goods were favored over consumer goods, causing consumer goods to be lacking in quantity and quality in the shortage economy that resulted. Economic growth rates lagged well behind Czechoslovakia's western European counterparts. Investments made in industry did not yield the results expected. Consumption of energy and raw materials was excessive. Czechoslovak leaders themselves decried the economy's failure to modernize with sufficient speed.  The differing statistical concepts and procedures used by socialist and non-socialist economists make an assessment of the status of the Czechoslovak economy complicated. Foreign trade statistics are particularly difficult to assess because a variety of currency conversion methods were employed to calculate trade turnover value. Data calculated on the basis of non-socialist concepts will be identified here by the use of such Western terms as gross national product; Czechoslovak statistics will be called official data or identified by such terms as net material product or national income.


Historie.

První generace.

Pokud bychom se chtěli podívat po vojenských misích určené k tomu, aby se udržel mír, mohli bychom jít až ke Krymské válce. Nicméně vzhledem k tomu, že účast na těchto akcích byla podmíněna spíše národními zájmy než snahou o mír, tak bude lepší, pokud začneme dějiny mírových misí popisovat až od ukončení druhé světové války.  V období dekolonizace vznikala spousta nových států s klientskými vazbami na obě supervelmoci, které si musely definovat vlastní hranice a vztahy mezi sebou.  Úkolem OSN tedy bylo primárně pomoci válčícím stranám usednout k jednacímu stolu, dospět k dohodě a následně dané dohody monitorovat, a tak zabránit další možné eskalaci konfliktu, která by mohla mít globální dopad v podobě angažování supervelmocí.  Skupinu OSN pro dohled nad příměřím (UNTSO), která byla založena roku 1948 aby dohlížela na příměří mezi Izraelem a arabskými státy lze považovat za počátek mírových činností OSN. O rok později byla vyslána další Vojenská pozorovatelská skupina OSN do Indie a Pákistánu (UNMOGIP), aby tam dohlížela na příměří.  Roku 1950 byla díky demonstrativní neúčasti sovětského zástupce na jednání rady bezpečnosti OSN vypravena další mise OSN, tentokrát pod vedením USA, která měla za úkol se vypořádat s invazí komunistických sil do Koreje.  Nicméně první klasická mírová mise byla vypravena až roku 1956, kdy Kanadský diplomat a pozdější první ministr Lester Bowles Pearson navrhl vyslat jednotky OSN do Suezského průplavu, aby dohlížely na dodržení mírových dohod mezi válčícími stranami. Stejně jako v předchozích misích byly „síly OSN“ složeny z jednotek poskytnutých členskými státy. Můžeme se zde poprvé setkat s modrými přilbami a bílými vozy, které jsou charakteristickým znakem mírových jednotek OSN do dneška.  Mírové operace do roku 1991, s výjimkou Konga (ONUC 1960–1964) dle Pearson Peackeeping Centre vykazovaly tyto společné znaky:  Síly OSN, tedy zde působily jako pouhý intermediátor mezi jednotlivými státy. Mise jako taková se tudíž měla zabývat pouze vojenskými záležitostmi a pro její úspěch bylo hlavní si udržet nestrannost, což vyžaduje přílišně nezasahovat do politických rozhodnutí jednotlivých státních aktérů a rozhodně neintervenovat vojensky v zájmu jednotlivé strany. Použití zbraní bylo určené především pro vlastní obranu.

Druhá generace.

Optimismus mezi členy rady bezpečnosti, který se objevil po ukončení studené války umožnil OSN vyhlásit nové mírové mise, které měly daleko komplexnější zadání než mise předchozích let. Často se jednalo o implementování mírových dohod v dlouhodobých mezistátních a civilních konfliktech a dohled na průběh prvních voleb a prosazování zákona v daných oblastech. První mise druhé generace vypravené ještě v období perestrojky se uskutečnily mezi rokem 1988 a 1992 v Jihozápadní Africe a Střední Americe.  Jejich povinností kromě dohledu nad dodržením mírových smluv a stažením cizích vojsk byly také další úkoly, jako odzbrojování, civilní kontrola a identifikace původce konfliktu. Úspěch těchto misí vedlo Generálního tajemníka OSN Boutrose Boutrose Ghali k sepsání reportu pod názvem Agenda pro mír, který navrhoval rozšíření působnosti OSN v těchto oblastech: Nové rozšíření působnosti misí OSN vedlo také k nárůstu rozpočtu těchto misí a také personálu, obzvláště civilního, jak je vidět v následující tabulce:

Třetí generace.

Ačkoliv očekávání členských států ohledně mírového působení OSN zůstalo neobyčejně vysoké, zdroje poskytnuté na splnění těchto očekávání zůstaly neadekvátní a nepochopení nové podstaty konfliktů vedlo k četným tragédiím, jak lze ilustrovat příklad kanadského generálporučíka Romea Dallaira ve Rwandě, který přesto, že věděl několik měsíců dopředu o plánované Genocidě Tutsiů rukama Hutů, musel se zdržet jakékoliv akce, aby neporušil „monitorovací“ mandát, který byl dán OSN radou bezpečnosti. Tato politika je zcela neadekvátní v případě občanské války, kde jednotlivé strany páchají zločiny proti lidskosti, jako ve Rwandě v Somálsku a v Bosně, a tudíž zde OSN měla vystupovat spíše v roli policisty než jako neutrální aktér. Pro přehled: konflikty, kterými se musí OSN zabývat po roce 1991, mají tyto společné znaky:  V důsledku neschopnosti OSN zamezit genocidám ve Rwandě a v Bosně a kvůli neúspěchu amerického výsadku v Somálsku (později zfilmovaný jako Černý jestřáb sestřelen) se část mírotvorných misí přesunula na „koalice ochotných“ většinou z řad regionálních uskupení jako NATO, EU či Africká unie, které měly silnější mandát a politickou podporu pro prosazení kroků nutných k zamezení eskalace násilí v oblastech se stále probíhajícím konfliktem. Toto řešení ač kontroverzní je akceptováno OSN, v příručce pro mírové operace (Handbook on UN PKOs) se uvádí, že “V polovině devadesátých let, po zkušenosti z bývalé Jugoslávie, Somálska a Rwandy začalo být jasné, že nelze udržet mír tam, kde žádný není. Za těchto okolností se Rada bezpečnosti rozhodla, že je moudřejší založit „koalici ochotných“ vedenou vůdčím státem, která má jak politickou vůli, tak vojenské schopnosti ukončit konflikt všemi nutnými prostředky. Tyto intervence ač schválené radou bezpečnosti nejsou pod přímým velením OSN.“  Koncem 90. let se vedla rozsáhlá debata ohledně způsobu jak zabránit podobným katastrofám, jako ve Srebrenici a ve Rwandě a výsledkem těchto úvah byl Brahimiho Report z roku 1999, kde se uvádí 50 doporučení jak reformovat OSN a její mírové mise.  Alespoň dle manuálu pro mírové operace OSN (Handbook on UN PKOs) lze tvrdit, že daná doporučení jsou částečně naplňována, nicméně stále se objevuje několik strukturálních problémů, které podkopávají schopnost OSN účinně řešit probíhající konflikty.  Nejdůležitější je způsob financování. Přesto, že mírové mise OSN jsou v nynější době asi nejviditelnějším prvkem toho, co organizace dělá, stále nejsou vedeny jako mandatorní výdaje v dvouročním rozpočtu, ale jsou ad hoc operace, objektem každoročního schvalování. Stejně tak OSN nedisponuje žádnými vlastními jednotkami, po kterých by sáhla v případě konfliktu. Zdržení způsobené negociacemi ohledně nalezení zdrojů mohou mít katastrofické důsledky. Evropská Unie nyní sice vytvořila vlastní společné síly, které by se měly účastnit mezinárodních operací (Eurocorps) nicméně dá se polemizovat, zda tyto síly mají za úkol skutečně zvýšit akceschopnost OSN či spíše Evropské unie.  Další problém je nedostatek lidí a materiálu: OSN uvádí, že k říjnu 2007 bylo v mírových operacích po celém světě dislokováno 70 000 vojáků a nějakých 30 000 civilistů Z toho je skoro polovina z Pákistánu, Indie a Bangladéše.  Mírové operace v Dárfuru a v Čadu by odhadem měly zahrnovat dalších 26 000 vojáků africké unie a 4000 EU a lze očekávat, že počty mírových operací budou narůstat, takže se lze oprávněně ptát, kde se za chvíli budou tyto jednotky brát.  Vysoké kontribuce rozvojových zemí nejsou příliš překvapující vzhledem k tomu, že OSN platí 1000 dolarů za vojáka na měsíc nicméně stejný důvod paradoxně vede vyspělé státy ke snižovány své účasti na mírových misích. Nadstandardní vybavení je totiž dobrovolnou kontribucí státu, která se nehradí rozpočtem OSN a nutno dodat, že za standardní vybavení je stále považován s trochou nadsázky pouze dalekohled, samopal a uniforma.  To sice není úplně špatně, jelikož např. k monitoringu voleb nepotřebujete stealth bombardér nebo atomovou ponorku, nicméně článek Tools of the trade, Dr. A. Waltera Dorna uvádí, že i takové nástroje jako videokamera či pohybový senzor jsou pro jednotky OSN nestandardní záležitostí o vesmírných technologiích a satelitním pozorování ani nemluvě. Nelze se pak příliš divit, že se vyspělé státy zdráhají posílat bez toho co považují za základní vybavení vojáky do akce, zvláště ve chvíli, kdy se jejich Armády neustále zeštíhlují a čím dál tím víc se spoléhají na technologie.

Mírové síly OSN, neformálně též zvané modré přilby nebo modré barety, jsou ozbrojené síly, které na základě mandátu a pod vedením Organizace spojených národů (OSN) usilují o udržení míru (anglicky "peacekeeping") v regionech, kde hrozí propuknutí ozbrojeného konfliktu. Udržování míru je dle definice OSN „cesta, kterou se dá pomoci zemím rozvrácených konfliktem dosáhnout podmínek pro udržitelný mír“. Mírové síly OSN jsou nositeli Nobelovy ceny míru za rok 1988. Mírové síly mají za úkol po ukončení konfliktu monitorovat mírové procesy v zasažených zemích a pomáhat interesovaným stranám uvádět v platnost mírové dohody, které spolu sepsaly. Toto snažení může mít několik rovin, která zahrnuje vojenské i civilní oblasti, jako je udržení pořádku, zavedení a vymáhání práva, volební asistence a poválečná obnova.  Použít sílu smějí modré přilby pouze v sebeobraně. Tyto oddíly obvykle působí na daném území se souhlasem všech stran sporu. Peacekeeping není zvlášť definován v Chartě OSN. Jeho pole působnosti vychází zejména z kapitol VI a VII Charty OSN „Akce při ohrožení míru, porušení míru a činech útočných“.

Peacekeeping by the United Nations is a role held by the Department of Peace Operations as "a unique and dynamic instrument developed by the organization as a way to help countries torn by conflict to create the conditions for lasting peace". It is distinguished from peacebuilding, peacemaking, and peace enforcement although the United Nations does acknowledge that all activities are "mutually reinforcing" and that overlap between them is frequent in practice.  Peacekeepers monitor and observe peace processes in post-conflict areas and assist ex-combatants in implementing the peace agreements they may have signed. Such assistance comes in many forms, including confidence-building measures, power-sharing arrangements, electoral support, strengthening the rule of law, and economic and social development. Accordingly, UN peacekeepers (often referred to as Blue Berets or Blue Helmets because of their light blue berets or helmets) can include soldiers, police officers, and civilian personnel.  The United Nations Charter gives the United Nations Security Council the power and responsibility to take collective action to maintain international peace and security. For this reason, the international community usually looks to the Security Council to authorize peacekeeping operations through Chapter VII authorizations.  Most of these operations are established and implemented by the United Nations itself, with troops serving under UN operational control. In these cases, peacekeepers remain members of their respective armed forces, and do not constitute an independent "UN army," as the UN does not have such a force. In cases where direct UN involvement is not considered appropriate or feasible, the Council authorizes regional organizations such as the North Atlantic Treaty Organization (NATO), the Economic Community of West African States, or coalitions of willing countries to undertake peacekeeping or peace-enforcement tasks.  Jean-Pierre Lacroix is the Head of the Department of Peace Operations. He took over from the former Under-Secretary-General Hervé Ladsous on 1 April 2017. DPKO's highest level doctrine document, entitled "United Nations Peacekeeping Operations: Principles and Guidelines" was issued in 2008.