Průběh bouře.

Tropická vlna, ze které Chantal vznikla se vytvořila 11. srpna poblíž pobřeží Afriky. Ta se pohybovala na západ a 13. srpna vzniklo velké území tlakové níže.  Když se bouře utvořila, velmi rychle začala postupovat na západ. Se střihem větru na východě bouře byla struktura prvotní deprese neuspořádaná a špatně rozeznatelná, i když se předpovídalo, že za dva další dny půjde o tropickou bouři. Jeden počítačový model dokonce předpovídal větry o rychlosti až 185 km/h, a to během dalších čtyř dnů. 16. srpna tak deprese zesílila na bouři. Přesněji 595 km východně od Barbadosu.  Po dosažení stupně tropické bouře už byla struktura dobře uspořádaná a kvůli poměrně vysokému tlaku bouře se spekulace o zesílení na hurikán nepotvrdily. 17. srpna se zbytky tropické bouře přehnaly přes Návětrné ostrovy. Po vstupu do Karibského moře bouře zpomalila, ale celkově se rozrostla a byla stále více symetričtější. Lovci hurikánů následně oznámili, že systém zesílil a opět se řadil mezi tropické bouře. Předpověď udávala, že bude udržovat západní až severozápadní směr. 18. srpna větry zesílily a dosahovaly rychlosti až 105 km/h. Bouře opět zeslábla už 19. srpna.  Po vyvrcholení bouře se Chantal opět stala neuspořádaným a rozbitým systémem. 20. srpna se dostala do zálivu u Hondurasu. Stala se ale opět organizovanou bouří a větry opět dosahovaly rychlosti až 110 km/h. Tak se stalo těsně před naražením na pevninu Mexika a Belize, 21. srpna. Večer, ten samý den, bouře výrazně zeslábla na tropickou depresi a následující den se rozptýlila.

Přípravy na bouři.

Národní hurikánové centrum nejprve upozornilo státy Barbados, Svatý Vincenc a Grenadiny a Svatá Lucie, samozřejmě na tropickou bouři, který postupuje směrem na území těchto států, a to 15. srpna. Toto upozornění se pak rozšířilo na celé Návětrné ostrovy.  Pozdě 17. srpna vydala vláda Jamajky upozornění na hurikán. Tehdy se totiž předpokládalo, že bouře zesílí. Toto upozornění mělo význam např. pro rybáře, kterým upozornění doporučovalo vrátit se zpět do přístavu. Byly též zrušeny některé lety na letiště Norman Manley na jihovýchodě ostrova. Upozornění bylo později vydáno i pro Kajmanské ostrovy, kde se otevřely kryty před bouří. Turistům bylo doporučeno opustit ostrovy.  50 hodin před dotknutím pobřeží bylo vydáno upozornění na pozorování tropické bouře na Belize a asi po 12 hodinách pak pozorování hurikánu. Na některých částech poloostrova Yucatán bylo pak vydáno varování před tropickou bouří. Asi 2 500 lidí z Mexika z ohrožených oblastí se muselo přesunout do bezpečnějších míst. Z ohrožených částí Belize bylo evakuováno asi 8 000 lidí. Vláda Belize otevřela mnoho úkrytů a bylo evakuováno několik nemocnic. Asi 250 letů bylo zrušeno a několik výletních lodí bylo přemístěno do bezpečnějších míst.

Po bouři.

Jako silná tropická vlna přešla Chantal přes Návětrné ostrovy. Ostrov Martinik hlásil větry pohybující se okolo 63 km/h, s nárazy až 91 km/h. 16. srpna zabil dva lidi blesk. Silný déšť zde též způsobil záplavy a zatopil silnice.  Zatímco systém postupoval přes Karibské moře, srážky byly lehké až střední. Nejvíce vody zde napadlo na Portoriku, v obci Rio Piedras, a to 61 mm srážek.  Na ostrově Caye Caulker v Belize dosahovaly nárazy větru až 115 km/h. Bouři v Belize pak doprovázely mírnější deště. Nejvíce ale napršelo na stanici Towerhill, a to 249 mm. Na pobřeží poškodily vysoké vlny vlnolamy a přístavy. Celková škoda dosáhla čtyř miliónů dolarů.  Na poloostrově Yucatán pak bouři doprovázel silný nárazový vítr. Nejvyšší rychlost větru pak byla naměřena ve městě Chetumal ve státě Quintana Roo v Mexiku, 100 km/h. Též zde napršelo 509 mm srážek. Silné srážky pak zavinily sesuvy půdy právě v Quintana Roo. Celková škoda nebyla velká.

Tropická bouře Chantal byla tropická bouře atlantické hurikánové sezóny 2001, která se v srpnu 2001 pohybovala přes Karibské moře. Tropická bouře se vytvořila z tropické vlny 14. srpna nad Atlantským oceánem. Celkově bouře postupovala rychle na západ. Nejprve zasáhla Návětrné ostrovy. Hned dvakrát byla nad Karibským mořem naměřena nejvyšší rychlost větru - 110 km/h. Pokaždé se očekávalo, že dosáhne úrovně hurikánu. Ani jednou k tomu ale nedošlo. 21. srpna se bouře dostala k pobřeží Mexika a Belize. O den později se rozptýlila.  Jedinými oběťmi byli 2 lidé, které zasáhl blesk na Trinidadu. Bouři doprovázely menší až střední srážky. Nejvíce napršelo v Quintana Roo v Mexiku, kde došlo ke dvěma sesuvům půdy. Škody v Belize dosáhly 4 000 000 dolarů, a to hlavně kvůli vysokým vlnám, středním větrům a srážkám.

Tropical Storm Chantal was a North Atlantic tropical cyclone that moved across the Caribbean Sea in August 2001. Chantal developed from a tropical wave on August 14 in the tropical Atlantic Ocean. It tracked rapidly westward for much of its duration, and after degenerating into a tropical wave, it passed through the Windward Islands. Chantal reached a peak intensity of 70 mph (110 km/h) twice in the Caribbean Sea, and each time it was anticipated to attain hurricane status; however, wind shear and later land interaction prevented strengthening to hurricane status. On August 21 Chantal, moved ashore near the border of Mexico and Belize, before dissipating on the next day.  In the Windward Islands, lightning caused two indirect deaths in Trinidad. Chantal dropped light to moderate rainfall across its path, most significantly in Quintana Roo in Mexico where it caused widespread mudslides. Damage in Belize totaled $4 million (2001 USD; $  USD), due to the combined impact of high waves, moderate winds, and rainfall. Overall damage was minor.


Konstrukce.

První kopřivnický nákladní automobil byl vůz trambusového typu. Kabina pro posádku byla otevřená, s dřevěným laťovým sedadlem pro dva, a stejně jako ložná plocha měla dřevěnou podlahu. Nohy řidiče a spolujezdce chránil zaoblený 600 mm vysoký plechový kryt. Ložná plocha o rozměrech 1720 x 3510 mm byla opatřena pevnou přední dělicí stěnou, sklopnými, 250 mm vysokými třídílnými postranicemi a sklopnou případně odnímatelnou částí zadní stěny, jež sloužila jako nakládací rampa. V rozích byly umístěny dřevěné sloupky, které nesly zaoblenou střechu. Údaje o nosnosti automobilu se rozcházejí. V článku "V Kopřivnici opět první" (Automobil č. 1/1980) se uvádí nosnost 2 tuny, zatímco autor článku "První nákladní automobil z Kopřivnice" (Trucker 1/1998) uvádí nosnost 2,5 tuny.  Nosný rám vozidla byl snýtován z válcovaných profilů a příčných úhelníků. Obě nápravy byly pevné, kované, přední byla odpružena dvojitými eliptickými listovými pružinami, zadní čtyřmi dvojicemi vinutých pružin, jejichž drát měl obdélníkový průřez. Středicí trn uvnitř každé pružiny zachycoval síly, které působily na nápravu. Obě nápravy byly ještě spojeny suvnými tyčemi, jejichž úkolem bylo zachycení vznikajících sil. Sloupek řízení byl uchycen na předním pažení krytu posádky a pomocí řetězů, táhel a otáčivého pákového mechanismu spojen s přední nápravou. Dřevěná paprsková kola, přední o průměru 750 mm, zadní 900 mm, byla okována ocelovými obručemi.

Motor a převodovka.

Samostatnou kapitolou byla unikátní pohonná jednotka vozu tvořená dvěma shodnými spřaženými spalovací motory umístěnými pod podlahou ložného prostoru za zadní nápravou. Toto řešení bylo zřejmě vynuceno absencí motorů s vyšším výkonem. Jednalo se o dva dvouválcové, vodou chlazené motory Benz s vrtáním válců 120 mm a zdvihem 120 mm (stejné jako měl automobil Präsident), jejichž celkový objem činil 5428 cm. V závislosti na velikosti nákladu tak bylo možné ovládat motory postupně. To umožňovalo různé kombinace jejich paralelního běhu včetně roztáčení druhého motoru prvním či ekonomického provozu nezatíženého automobilu jen s jedním běžícím motorem. „Hlavní“ levý motor se startoval pomocí kliky a byl vybaven setrvačníkem. Pravý motor se spouštěl levým po zapnutí ozubené spojky, která oba motory propojovala. Mohl být podle potřeby během jízdy kdykoli nastartován nebo vypnut. Jeho vypnutím se spotřeba vozidla snížila na polovinu. Při spotřebě 4 kg benzinu na 100 km dokázal automobil překonat stoupání až 12 %. Palivová nádrž o obsahu 90 l byla umístěna pod sedadlem řidiče.  Chlazení obou motorů bylo odpařovací. Pára vedená od válců se ochlazovala ve dvou zásobnících chladicí vody umístěných na zadní stěně ložné plochy a kondenzovala v prostoru, který tvořila dvojitá střecha. Odtud se pak vracela do zásobníků a do 46litrové nádrže umístěné mezi podélníky rámu před převodovkou.  Převodovku zavěšenou na rámu před zadní nápravou poháněl Gallův řetěz od motoru. Byla zkonstruována tak, že ozubená kola každého rychlostního stupně měla vlastní hřídel a řidič je ovládal samostatnou třecí spojkou. 1. stupeň měl převod 22,5; 2. stupeň 11,25; 3. stupeň 6,75; zpátečka 22,5.

Brzdy.

Provozní brzda byla pásová a ovládala se nožním pedálem a táhly. Působila na třecí buben na hřídeli převodovky. Špalíkovou parkovací brzdu ovládal řidič pákou po své pravé straně. Pomocí dřevěných špalíků působila na ocelové obruče zadních kol.

Replika.

Na rozdíl od osobního automobilu Präsident se originál prvního nákladního vozu z Kopřivnice do dnešních dní nedochoval. Poté co skupina nadšenců v automobilce Tatra dokončila repliku Präsidenta, padlo rozhodnutí postavit též repliku prvního kopřivnického nákladního automobilu. Konečně hlavní náplní automobilky v té době byla výroba nákladních vozů. Ukázalo se však, že tento úkol je mnohem složitější, než byla stavba Präsidenta, protože se nedochovala ani kompletní technická dokumentace vozu. V Technickém muzeu Tatra v Kopřivnici měli jen jedinou tovární fotografii náklaďáčku. Byl na ní sice boční pohled na vůz, ale již částečně přestavěný. Podobně na tom byly i výkresy. Existovala sice fotografie původního kompletačního výkresu, jednalo se však o sice podobný, ale jiný vůz z roku 1900, který měl jiný motor namísto původních dvou, jinou převodovku a jiné řízení. Shodná zůstala jen koncepce obou náprav, rámu, karoserie a chlazení. Ani soubor detailních výkresů nebyl úplný. Technici si museli vypomoci řadou výkresů motoru, elektroinstalace a palivové nádrže z vozu Präsident. Významnou pomoc naopak znamenal článek vídeňského novináře Adolfa Schmala-Filiuse, který na jaře 1899 viděl v Kopřivnici nákladní vůz NW na vlastní oči a důkladně ho popsal.  Z kopřivnických archivů získali nadšenci celkem 39 použitelných originálních technických výkresů. Dalších 140 výkresů se dalo využít z dokumentace vozu Präsident, jak již bylo řečeno, a 702 výkresů muselo být zhotoveno zcela nově. Replika vozu NW je zhotovena celkem ze 1333 dílů a na její stavbě se podílelo přes 500 nadšenců. K vidění je v Technickém muzeu Tatra v Kopřivnici.

První nákladní automobil NW byl první továrně vyrobený nákladní automobil na území bývalého Rakouska-Uherska a ve střední Evropě a jeden z prvních nákladních automobilů na světě. Vyrobili ho v kopřivnické továrně Nesselsdorfer Wagenbau-Fabriks-Gesselschaft A. G. (NW), dnešní Tatra. Jeho předchůdcem byl první kopřivnický automobil NW Präsident z roku 1897. Prototyp NW spatřil světlo světa v roce 1889, pouhý rok poté, co v automobilce Daimler Motoren Gesellschaft vyrobili vůbec první nákladní automobil na světě. Tento první náklaďáček stojí na začátku celé řady originálních nákladních automobilů z Kopřivnice, jež jsou dobře známy po celém světě.  Vůz měl ve své konstrukci několik velmi novátorských řešení. Jeho ojedinělou zvláštností byly dva spřažené spalovací motory umístěné pod podlahou ložného prostoru za zadní nápravou, které mohly být ovládány postupně, v závislosti na velikosti nákladu.

Nesselsdorfer Wagenbau-Fabriks-Gesellschaft (NW) First Truck is a veteran truck manufactured by Nesselsdorfer Wagenbau-Fabriks-Gesellschaft A.G. (now known as Tatra) in 1899. The unique feature of the engines setup was that the two engines could be operated sequentially depending on the load requirements. After the company finished its first passenger car, named the Präsident, it focused on manufacturing a truck. The First Truck represents the beginning of the long tradition of Tatra commercial vehicles.


Životopis.

Camille se narodila v Kalifornii. Má latinské a hispánské kořeny. Její rodina původně pochází z Kanárských ostrovů. Její rodina se přestěhovala do New Jersey, když jí bylo 5 let, kde vystupovala v místních divadlech. Navštěvovala Královskou akademii dramatických umění během léta v Londýně a studovala na Bostonské univerzitě.

Kariéra.

Zpěv.

V roce 2000 se zúčastnila konkurzů televizní soutěže stanice WB Network Popstar. Dostala se až do kola losangeleského workshopu, kterého se zúčastnilo nejlepších 25 soutěžících. Na konec se dostala mezi nejlepších 10 a byla poslední soutěžící, která nezískala místo ve vítězné dívčí skupině Eden's Crush.

Herectví.

V roce 2002 získala hlavní roli v původním film televizní stanice Disney Channel "Rozbal to Naplno". Jednu z hlavních rolí si zahrála v televizním seriálu "The Help", po boku Tori Spelling a Megan Fox. V roce 2004 se objevila ve filmu "30 Days Until I'm Famous" a v televizním seriálu "Drzá Jordan", v epizodách "Blue Moon" a "Family Affair".  V roce 2005 získala vedlejší roli v seriálu "Útěk z vězení", kde si zahrála roli Maricruz Delgado, přítelkyni Fernanda Sucreho. Dále se objevila televizních seriálech "Devět rukojmí" a "The Brothers Garcia". V roce 2007 získala vedlejší roli v seriálu stanice NBC "". Objevila se v seriálu Cupid a ve filmu "Bejvalek se nezbavíš".  V roce 2014 se objevila v televizním seriálu MTV "Happyland". Vedlejší roli získala v seriálu "Tým Škorpion". Ve kterém hrála od roku 2014 do roku 2015 vedlejší roli Megan O'Brien, starší sestru hlavní postavy Waltera O'Briena.

Osobní život.

Camille je provdaná za britského textaře Sy Rhyse Kaye a společně žijí v Los Angeles v Kalifornii.

Camille Guaty (* 28. června 1978, Kalifornie, Spojené státy americké ) je americká herečka. Nejvíce se proslavila rolemi Daisy ve filmu "Rozbal to naplno" a Maricruz v seriálu Útěk z vězení (2005-07) a Megan v seriálu "Tým Škorpion" (2014-15).

Camille Guaty (born June 28, 1976) is an American film and television actress. She is known for several roles: as Daisy in "Gotta Kick It Up!" (2002), for playing Maricruz Delgado, Sucre's girlfriend, in "Prison Break" (2005–2007), and as Walter O'Brien's sister, Megan, a recurring role on the CBS series "Scorpion" (2014–2015).


Sporulace.

Sporulace začíná asymetrickým dělením, kterým vzniká větší mateřská buňka a menší prespóra. Odděluje je přepážka (septum), která je podobná přepážce při běžné amitóze, avšak má tenčí vrstvu peptidoglykanu. Mnohé proteiny lokalizované v přepážce jsou specifické pouze pro jednu z jejích stran. Přepážka se postupně zakřivuje a prespóra uvnitř mateřské buňky se jí nakonec zcela obalí. Zvláštní je, že septum je téměř hotové před dokončením segregace bakteriálního chromozomu, takže prespóra zpočátku obsahuje pouze jednu třetinu chromozomu blíže k replikačnímu počátku. Po segregaci DNA spóry začne její mateřská buňka poskytovat živiny. Od chvíle, kdy u vznikající spóry nastoupí metabolická dormance a její DNA se stane transkripci inaktivní, mateřská buňka začne pracovat na tvorbě obalů spóry - dává vznik tzv. kůře (cortex), vnitřnímu plášti a vnějšímu plášti. Proces zachycování proteinů budujících tyto obaly prespóry a také jejich schopnost rozlišit "správnou" membránu je stále předmětem intenzivního výzkumu. Na konci celého procesu se mateřská buňka rozloží a uvolní zralou spóru.  Sporulaci nezbytně provází změna genové exprese a to jak před samotným dělením, tak později v obou kompartmentech. Klíčovým transkripčním faktorem v tomto procesu je Spo0A, jehož stav fosforylace určuje jeho schopnost vázat se na promotory a tím regulovat genovou expresi. Sporulace je dále závislá na čtyřech sigma faktorech, z nichž každý rozpoznává specifickou skupinu promotor a tedy přepisuje specifickou skupinu genů. Tyto sigma faktory jsou označeny jako F, G, E, K. První z nich, sigmaF, se v prespóře aktivuje po vytvoření septa a ovládá sekvenční aktivitu ostatních tří sigma faktorů. Jeho aktivace je proto kontrolním bodem celé sporulace.  Mezi nejvýraznější morfologické změny doprovázející sporulaci patří obalení malé buňky membránou uvnitř větší mateřské buňky. Tento krok následuje po zformování septa. Proces vykazuje určité podobnosti s fagocytózou u eukaryotických buněk. Tato analogie však není příliš významná, jelikož sporulující buňky jsou obaleny vrstvou peptidoglykanu, který obalí i prespóry. Peptidoglykan představuje pevné rozdělení obou buněk a je napojen na peptidoglykanové vrstvu tvořící vnější obal komplexu mateřské buňky a prespóry. Mezi mateřskou buňkou a prespórou se nacházejí dvě membrány - vnější membrána, která se začala formovat na straně polárního septa mateřské buňky a vnitřní membrána, jejíž budování započalo na prespórové straně polárního septa. Vnější membrána je zpočátku spojena s cytoplazmatickou membránou, takže proteiny exprimované v mateřské buňce prostupují obě membrány. Plášťové proteiny nejsou mezi sporulujúcimi druhy všeobecně evolučně konzervované a jejich identifikace je technicky náročná.

Použití v biotechnologiích.

"B. subtilis" patří mezi nejpoužívanější grampozitivní bakterie v průmyslové produkci rekombinantních proteinů. Tedy proteinů nepřirozených pro svůj druh, které jsou uměle vnesené do jeho genomu technikami genové rekombinace. Průmyslové kmeny "B. subtilis" sekretují mnoho rekombinantních proteinů. Hostitelské kmeny používané pro úspěšnou expresi proteinů jsou často deletované pro geny amyE, APRE, nPro, spollAC, srfC a transformovány pomocí přírodní kompetence. Genom "Bacillus subtilis" byl zesekvenovaný. Nenašla se v něm produkce škodlivých exotoxinů, ani endotoxinů. Proteiny jím vytvořené lze zpracovat jednoduše, bez nutnosti rozrušení buněk nebo chemického zpracování. To má za následek relativně velký a cenově výhodný výtěžek.  Hlavním problémem produkce proteinů v "B. subtilis" je, že produkuje množství proteáz, z nichž některé rozkládají rekombinantní proteiny. Patří sem sedm známých proteáz, z nichž pět je extracelulárních:  První dva enzymy jsou zodpovědné za 96-98% extracelulární protázové aktivity. Další výzkumné skupiny oznámily šest až osm extracelulárních proteáz. Kmen "B. subtilis" vyvinutý pro genové inženýrství má deficit osmi extracelulárních proteáz.

Bacillus subtilis (česky někdy bacil senný) je grampozitivní sporulující aerobní bakterie. Je nepatogenní a žije v půdě.  Patří mezi bakterie, které na těžký nedostatek výživných látek odpovídají tvorbou endospóry - morfologicky odlišného typu buňky. Termín endospóra je v užším smyslu vyhrazen pro útvary tvořené bacily a klostridiemi, ačkoli podobné spóry produkují i streptomycety. Endospóra je metabolicky stagnující a vůči podmínkám prostředí velmi odolná buňka schopná přežít teplotní extrémy, sucho a vysokou dávky ionizujícího záření. Odhadovaná životnost endospóry se pohybuje mezi tisíci až miliony let. Proces opětovné přeměny endospóry na metabolicky činnou bakterii se nazývá germinace neboli pučení. Díky známému genomu, nepatogénnosti a vnější membráně bez obsahu lipopolysacharidů je "Bacillus subtilis" používaný k průmyslové produkci rekombinantních proteinů.

Bacillus subtilis, known also as the hay bacillus or grass bacillus, is a Gram-positive, catalase-positive bacterium, found in soil and the gastrointestinal tract of ruminants and humans. A member of the genus "Bacillus", "B. subtilis" is rod-shaped, and can form a tough, protective endospore, allowing it to tolerate extreme environmental conditions. "B. subtilis" has historically been classified as an obligate aerobe, though evidence exists that it is a facultative anaerobe. "B. subtilis" is considered the best studied Gram-positive bacterium and a model organism to study bacterial chromosome replication and cell differentiation. It is one of the bacterial champions in secreted enzyme production and used on an industrial scale by biotechnology companies.


Historie odposlechů.

Asi největší boom zažilo odposlouchávání telefonních hovorů za minulého režimu. Státní bezpečnost sledovala tisíce lidí mezi nimi nejen odpůrce komunistického režimu. Sledování probíhalo již od začátku roku 1948 a pokračovalo až do pádu režimu na konci 80. let. V dnešní době, kdy je možné zakoupit odposlouchávací zařízení běžně u prodejců v internetových obchodech, není problém, aby kdokoliv mohl sledovat jakékoliv zařízení.

Legální odposlech.

Legální odposlech je striktně monitorován v mnoha zemích, aby nedošlo k zneužití soukromí a ochrany osobních údajů. V České republice vydává soudce na žádost státního zástupce "příkaz k odposlechu a záznamu telekomunikačního provozu" za podmínek stanovených v § 88 trestního řádu; zákonnost odposlechu může přezkoumat Nejvyšší soud. Povolení k odposlechu se uděluje většinou v případech, kdy je jeho užití potřebné k vyšetřování, protože může posloužit jako důkazní materiál. Neautorizovaný odposlech je potom označován jako trestný čin. V současné době je ale velmi obtížné vypátrat pachatele. Odposlech probíhá přes telefonního operátora a na základě identifikace uživatele, k identifikaci slouží např. telefonní číslo, IMSI, TMSI apod. V tomto případě hovoříme o tzv. "offline odposlechu", kdy se záznam rozhovoru se získává zpětně (v ČR prostřednictvím "příkazu k zjištění údajů o telekomunikačním provozu").

Ilegální odposlech.

Pokud je konverzace sledována třetí stranou bez souhlasu úřadu, hovoříme o ilegálním odposlechu. Nahrávat lze buď na klasickou pásku, do nahrávacího zařízení nebo do počítači či notebooku se software pro nahrávání hovorů. Vše probíhá automaticky, monitoruje se pomocí indukční cívky, přímého připojení k lince nebo pomocí zkušebního mikrotelefonu ().

GSM interceptory.

Jednou z možností odposlechu mobilních telefonů je použitá GSM interceptorů. Je to zařízení o velikosti DVD přehrávače, které je připojené k osobnímu počítači, který je vybaven GSM anténami a zároveň má nainstalovaný odposlouchávací software. Výrobce uvádí, že toto zařízení dokáže odposlouchávat až osm telefonů najednou a to na vzdálenost desítek kilometrů. Dosah pak závisí na hustotě sítě a liší se dle toho, jestli odposlech probíhá v řídce osídlené oblasti nebo ve městě. Dosah zařízení ve městě se pohybuje od několika stovek metrů až kilometrů. V řidčeji obydlených oblastech je dosah daleko vyšší.  Výhodou interceptorů je, že jsou malé a tudíž snadno přemístitelné. Uvedení do provozu trvá jen několik málo minut a není nutné znát identifikační údaje odposlouchaného hovoru. U GSM interceptorů rozlišujeme dva typy odposlechů, "aktivní" a "pasivní. "Aktivní odposlech probíhá tak, že se zařízení přihlásí do sítě daného operátora a začne se vydávat za jeho základnovou stanici. Zařízení tedy zachytává vysílaný signál z jednoho mobilního telefonu a posílá jej dál. Nevýhodou tohoto typu odposlechu je, že jej operátor může snadno odhalit. Pasivní odposlech byl velmi dlouho technicky náročný a téměř se nepoužíval. Během něj se zařízení nemusí na základnovou stanici přihlašovat. To z toho důvodu, že je schopné celou komunikaci samostatně dešifrovat, pokud byla použita šifra A5/2. Vysledovat sledovací zařízení je pak nemožné. V současné době se z GSM interceptorů stává velmi výnosný obchod. Na trhu jsou k dostání různé druhy hardware a software s odlišnými vlastnostmi.

Odposlech telefonního hovoru (anglicky "telephone tapping" nebo také "wire tapping") je sledování telefonní nebo internetové konverzace třetí stranou. Je-li odposlech zprostředkován v souladu se zákonem, jedná se o odposlech legální. Odposlech dále dělíme na "pasivní" a "aktivní". Pasivní odposlech pouze monitoruje provoz linky, aktivní pak linku/hovor ovlivňuje nebo mění přenášený obsah.

Telephone tapping (also wire tapping or wiretapping in American English) is the monitoring of telephone and Internet-based conversations by a third party, often by covert means. The wire tap received its name because, historically, the monitoring connection was an actual electrical tap on the telephone line. Legal wiretapping by a government agency is also called lawful interception. Passive wiretapping monitors or records the traffic, while active wiretapping alters or otherwise affects it.


Život.

V dětství se Maierová několikrát stěhovala mezi francouzskými podalpskými vesničkami a New Yorkem. Kolem roku 1930 rodinu dočasně opustil otec. Ve Francii tak žila se svou matkou nejprve v Saint-Bonnet-en-Champsaur, v roce 1935 v sousední obci Saint-Julien-en-Champsaur. Před rokem 1940 se vrátily do New Yorku, kde žil její otec a bratr Charles.  Fotografovala několika různými přístroji, nejvíce fotografií zřejmě vzniklo fotoaparátem značky Rolleiflex. Díky tomu, že jej neměla před obličejem, ale na hrudníku, mohla s objekty svého zájmu udržovat oční kontakt.  Byla uzavřeným člověkem, nikdy nenavázala vážnější známost. Do svých pokojů zásadně nepouštěla cizí osoby a v laboratořích, kde si nechávala vyvolávat fotografie, uváděla vymyšlená jména.  Zemřela osamělá a prakticky bez prostředků ve věku 83 let.

Spor o dědictví.

Největší část fotografií Maierové je v držení Johna Maloofa, který koupil desítky tisíc negativů při dražbě jejího majetku. Zaplatil za ně necelých 400 dolarů. Aby vypátral její příbuzné, najal si genealogy. Muži jménem Sylvain Jaussaud, kterého experti označili za nejbližšího příbuzného, pak zaplatil nezveřejněnou částku za práva k jejímu dílu.  Dalších asi 17 500 negativů má Jeffrey Goldstein z Chicaga. Oba muži negativy začali prodávat, což vadilo bývalému komerčnímu fotografovi a právníkovi Davidu C. Dealovi. Najal vlastní genealogy. Ti v jihofrancouzském městě Gap našli bývalého státního úředníka Francise Bailleho, který je podle nich tím pravým nejbližším příbuzným. O svém příbuzenství s Maierovou neměl Francis Baille do té chvíle ani tušení, poté však začal usilovat o to, aby byl uznán za jejího dědice.  Spor se může táhnout roky. Dokud bude trvat, může to zabránit dalšímu zveřejňování díla Maierové.

Film.

V roce 2013 natočil John Maloof celovečerní dokumentární film "Hledání Vivian Maier" (Finding Vivian Maier, 83 minut). Film do České republiky uvedla společnost Aerofilms, česká premiéra proběhla 4. prosince 2014.

Vivian Maierová, plným jménem Vivian Dorothea Maier (1. února 1926 Bronx, New York – 21. dubna 2009 Chicago) byla americká umělecká fotografka, která se věnovala zejména dokumentování pouličního městského života. Její matkou byla Francouzka Maria Jaussaudová, otcem Rakušan Charles Maier. Pracovala v nekvalifikovaných profesích, zejména jako chůva. Vytvořila kolem 150 tisíc fotografií a dvou tisíc svitkových filmů, které však za svého života neuveřejňovala. Její majetek byl po smrti vydražen a většinu fotografií postupně získal historik a sběratel John Maloof, který je začal postupně uveřejňovat na internetu. Následovala vlna zájmu o doposud neznámou umělkyni, Maierové se rychle dostalo mezinárodního uznání a byla uspořádána řada výstav jejích fotografií.  Běží však soudní spor o to, kdo je právoplatným dědicem jejího díla.

Vivian Dorothy Maier (February 1, 1926 – April 21, 2009) was an American street photographer whose work was discovered and recognized after her death. She worked for about 40 years as a nanny, mostly in Chicago's North Shore, while pursuing photography. She took more than 150,000 photographs during her lifetime, primarily of the people and architecture of Chicago, New York City, and Los Angeles, although she also traveled and photographed worldwide.  During her lifetime, Maier's photographs were unknown and unpublished; many of her negatives were never printed. A Chicago collector, John Maloof, acquired some of Maier's photos in 2007, while two other Chicago-based collectors, Ron Slattery and Randy Prow, also found some of Maier's prints and negatives in her boxes and suitcases around the same time. Maier's photographs were first published on the Internet in July 2008, by Slattery, but the work received little response. In October 2009, Maloof linked his blog to a selection of Maier's photographs on the image-sharing website Flickr, and the results went viral, with thousands of people expressing interest. Maier's work subsequently attracted critical acclaim, and since then, Maier's photographs have been exhibited around the world.  Her life and work have been the subject of books and documentary films, including the film "Finding Vivian Maier" (2013), which premiered at the Toronto International Film Festival, and was nominated for the Academy Award for Best Documentary Feature at the 87th Academy Awards.


Výskyt.

Palearktický druh vyskytující se od severu Pyrenejského poloostrova a jihu Velké Británie přes jih Skandinávie, Pobaltí, Západní a Střední Evropu, Balkán, jižní část evropského Ruska, Malou a Střední Asii a jižní Sibiř až po Koreji a Japonsko. Vyhynul v Nizozemsku a Anglii, do Anglie byl úspěšně nově vysazeny populace ze švédského ostrova Ölandu.  V minulosti býval v České republice rozšířen po celém území a v současnosti přežívá jen na hrstce lokalit. Obvykle se jedná o mikropopulace několika desítek až stovek jedinců. Za hojnější lze jeho výskyt považovat jen na východě Moravy, ve Vsetínských vrších a v Bílých Karpatech.

Vzhled.

Největší modrásek žijící v ČR, jeho přední křídla dosahují rozpětí 35 až 40 mm. Na svrchní straně křídel mají motýli modravý nádech (samci mnohem silnější) a spodní stranu mají světle hnědou. Od ostatních druhů příbuzných modrásků se liší především dvěma řadami černých skvrn u okraje na spodní straně zadních křídel a výraznými skvrnami na horní straně předních křídel.

Ekologie.

Výskyt tohoto druhu je svázán s nehnojenými, extenzivně spásanými pastvinami, vřesovišti a nízkostébelnými stepmi se slabým zapojením porostů, případně s travnatými plochami s nízkými rostlinami které bývají ob dva nebo tři roky sesečeny nebo spaseny. Vyhýbá se loukám s homogenním porostem které se sečou jednou nebo vícekrát ročně. Nejlépe se mu daří na lokalitách s nedávno ukončenou hospodářskou činností, na svažitých členitých místech situovaných k jihu nebo jihozápadu a s jen nesouvisle zapojeným bylinným patrem a vyvinutým mechovým pokryvem. Takové prostředí je nejvhodnější pro růst jeho živných rostlin mateřídoušky i dobromysli obecné a pro život hostitelských mravenčích kolonií rodu "Myrmica". Pokus se životní podmínky na stanovišti rapidně zhorší, modrásek černoskvrnný obvykle vyhyne. Není schopen přesídlit na větší vzdálenost, létá nejdále 2 km od místa vylíhnutí.

Rozmnožování.

Druh vytváří jen jednu generaci ročně, v podhorských podmínkách Západních Karpat žijí jeho dospělci od konce června do poloviny srpna. V té době se samice musí spářit a naklást vajíčka, obvykle je dává jednotlivě do nerozvinutých vrcholových částí květenství živných rostlin. Je-li v květenství více vajíček dojde mezi housenkami ke kanibalismu a přežívá pouze jedna.  Housenka vyžírá semeníky květů a celkem rychle prodělá instary. Po třetím sleze z mateřské rostliny a na zemi začne ze speciální žlázy na zádech vylučovat směs cukrů a aminokyselin, láká tak mravence aby ji odnesli do mraveniště; jinak zahyne. Nejčastěji ji adoptuje dělnice druhu "Myrmica sabuleti" nebo "Myrmica scabrinodis". Zásadní podmínkou je, aby housenka nebyla od mraveniště vzdálená více než 2 m, což je akční rádius mravenců tohoto rodu.  V mraveništi je housenka uložena do oddělení mezi larvy, mravenci ji nekrmí ale chrání před případnými parazity. Housenka se sama živí larvami a kuklami svých hostitelů pro které produkuje medovici podobně jako mšice. Jedna během svého vývoje sežere asi 230 potenciálních mravenců, větší počet housenek mraveniště úplně zlikviduje. Během zimy housenka společně s mravenci hibernuje. S nástupem léta se zakuklí a po třech týdnech se z kukly vylíhne imago které musí před mravenci utéct. V době opouštění mraveniště má na křídlech dlouhé šupiny které ho chrání před útočícími mravenci. Samci se líhnou o málo dříve před samicemi.  Housenku modráska černoskvrnného přijmou do svého hnízda téměř všechny druhy mravenců rodu "Myrmica", jsou však značné rozdíly v počtech přežití. Mnohá mraveniště tohoto rodu jsou tak málo početná, že jen stěží uživí jednu housenku.

Ohrožení.

Modrásek černoskvrnný je celoevropsky ustupující druh. Tuzemský výskyt tohoto motýla, v minulosti zcela hojného, se zmenšil do několika drobných populací na malém počtu lokalit v podhorských oblastech. Světlou výjimkou jsou některá horská údolí v Karpatech na východě Moravy kde v CHKO Beskydy a CHKO Bílé Karpaty ještě přežívají životaschopné populace.  Hlavní příčinou tohoto burcujícího jevu jsou hluboké změny ve využívání zemědělské krajiny. Intenzifikací zemědělství s nadužíváním hnojiv, melioracemi a získáváním orné půdy na úkor luk, pastvin a ladem ležících pozemků i nepromyšleným zalesňováním byli dříve hojní živočichové zbavení svých přirozených biotopů.

Ochrana.

Tento druh modráska je chráněný legislativou EU i ČR. Je začleněn do Bernské úmluvy (přílohy č. II), podle IUCN je téměř ohrožený (NT), v „Červeném seznamu bezobratlých ČR z roku 2005“ je shodně jako ve „vyhlášce MŽP ČR č. 395/1992 Sb. ve znění vyhl. č. 175/2006 Sb.“ zařazen mezi kriticky ohrožené druhy (CR).

Modrásek černoskvrnný ("Phengaris arion") je druh vzácně se vyskytujícího motýla z rodu "Phengaris" který má komplikovaný vývoj označovaný jako obligátní parazitická myrmekofilie. Specializuje se na dva rozdílné zdroje potravy, na živnou rostlinu a symbiotické druhy mravenců.

The large blue ("Phengaris arion") is a species of butterfly in the family Lycaenidae. The species was first defined in 1758 and first recorded in Britain in 1795. In 1979 the species became extinct in Britain but has been successfully reintroduced with new conservation methods. Currently large blue is classified as "near threatened" on the IUCN Red List of Threatened Species. Today "P. arion" can be found in Europe, the Caucasus, Armenia, western Siberia, Altai, north-western Kazakhstan and Sichuan.  The large blue can be distinguished by its unique speckled black dots on its wings with a blue background.  The large blue butterfly is well known among the behavioural ecology field as it exhibits a unique parasitic relationship with a single species of red ant, "Myrmica sabuleti". The species also feeds on thyme and wild marjoram oregano as food plants early in its life cycle.


Legislativa.

Homosexualita je na tomto území kriminalizovaná od r. 1888 až do dneška. Podle § 409 somálského Trestního zákoníku z r. 1973 může soud uložit osobě, která vykoná pohlavní styk s osobou téhož pohlaví, až tříletý trest odnětí svobody. Jiný způsob uspokojení chtíče, kromě pohlavního styku, je trestán odnětím svobody s délkou trvání dvou měsíců až dvou let. Podle § 410 somálského Trestního zákoníku z důvodu dodatečného zajištění opatření proti homosexuálním aktům může soud propuštěným věznům nařídit policejní dohled z důvodu opatření proti recidivě.

HIV/AIDS prevence.

Samotný přístup k informacím ohledně plánování rodiny je zde silně omezen, protože lidská sexualita je v zemi de facto tabu. Humanitární pracovníci vycházející z toho, že se islámská společnost brání veřejné diskusi ohledně toho, jak se virus šíří. Since 1999, much of the AIDS/HIV education and care has come from international organizations such as the United Nations.Od r. 1999 se provozují AIDS/HIV osvěty díky působení mezinárodních zdravotnické organizací OSN.  I přesto se Somálsko řadí mezi země s nejnižším počtem nakažených virem HIV/AIDS v rámci afrického kontinentu. To je pravděpodobně způsobeno muslimskou mentalitou somálské společnosti a oddaností islámské morálce.Zatímco odhad výskytu HIV v Somálsku roku 1987 (první případ v tom roce) byl 1 % dospělých osob, tak od r. 2007 se jednalo jen o 0,5 % dospělé somálské populace.

LGBT organizace.

Od r. 2004 zde údajně existuje jistá organizace sdružující LGBT osoby v Somálsku.

Životní podmínky.

Znění zprávy Ministerstva zahraničí Spojených států amerických ohledně lidských práv: "Sexuální orientace je zde považována za jedno z největších společenských tabu a neexistují zde vůbec žádné veřejné diskuse ohledně této problematiky. Nebyly však zaznamenány žádné zprávy o násilí nebo diskriminaci na základě sexuální orientace.

LGBT práva v Somálsku spadají do oblasti působení somálských federálních zákonů. Homosexualita jako taková je ilegální a může být trestána až 3 lety vězení.

Lesbian, gay, bisexual, and transgender (LGBT) persons in Somalia face legal challenges not experienced by non-LGBT residents. LGBT is highly illegal in Somalia; same-sex sexual activity could be punished by up to death. LGBT persons are regularly prosecuted by the government and additionally face stigmatization among the broader population.


Popis.

Stálezelený, jehličnatý, rychle rostoucí (více než 30 cm za rok, více než 4,5 m za 10 let) strom, dorůstající do 30-35 m. Kmen je oblý a sloupovitý a dosahuje průměru až 1,2 m. Koruna je kuželovitá či vejčitá a hustá. Větve hlavní (větve prvního řádu) vyrůstají vodorovně ze střední větve (osová větev vedoucí, která je pokračováním kmene) a v horní části koruny směřují vzhůru, ve spodní části koruny směřují dolů; větve vedlejší (větve druhého, třetího, čtvrtého a vyšších řádů, které vyrůstají z větví hlavních) rostou též vodorovně, čímž tvoří pro tento strom typickou korunu, která se s věkem stromu vyrovnává a stává se někdy nepravidelnou. Borka je zpočátku hladká a světle šedohnědá, později rozpraskaná a tmavnoucí.  Pupeny jsou červenohnědé a vejčité. Letorosty jsou štíhlé a pevné, rýhované, v rýhách mírně chlupaté, žlutošedohnědé (u "Abies × sibirico-nephrolepis" šedohnědé a chlupaté). Jehlice jsou spirálovitě uspořádané, směřující vzhůru, u základny silně zakroucené, 1-3 cm dlouhé (hybrid "Abies × sibirico-nephrolepis" má jehlice kratší) a 2 mm široké; seshora šedozelené, vespod se dvěma stomatárními šedobílými proužky, na špičce proměnlivé – vroubkované až špičaté.  Samčí šištice jsou postranní, seskupené na rubu jehličí a žlutozelené. Samičí šištice (šišky) jsou válcovité, vzpřímené, postranní, často po několika nahloučené, tupé, 4,5-7,5 cm dlouhé a 2-3,5 cm široké (u "Abies × sibirico-nephrolepis" jsou šišky větší), zpočátku purpurové (či zpočátku zelené – ty jsou popisovány jako "Abies nephrolepis" forma "chlorocarpa"), později dozráváním hnědé, s kuželovitými, vytrvalými a tmavohnědými vřeteny; semenné šupiny jsou ve středu šišek ledvinovitého tvaru a 10-12 mm dlouhé a 15-18 mm široké, podpůrné šupiny jsou 14-20 mm dlouhé a zahrnuté či mírně vyčnívající. Semena jsou obvejčitě klínovitá, černá, 5 mm dlouhá a 3 mm široká, s načernalým, 6 mm dlouhým a 5 mm širokým, křídlem. Děložních lístků je 4-5 . Strom kvete v dubnu až květnu, semena dozrávají v září až říjnu.

Příbuznost.

Jedle mandžuská ("Abies nephrolepis") je blízce příbuzná s: jedlí korejskou "Abies koreana", jedlí sachalinskou "Abies sachalinensis", jedlí Veitchovou "Abies veitchii" a jedlí sibiřskou "Abies sibirica". Jedle mandžuská ("Abies nephrolepis") se v Číně (v provincii Chej-lung-ťiang) přirozeně kříží s jedlí sibiřskou "Abies sibirica" a vzniklý hybrid (kříženec) se nazývá:

Výskyt.

Čína (provincie Che-pej, Chej-lung-ťiang, Ťi-lin, Liao-ning, Šen-si); Severní Korea; Rusko (Amurská oblast, Chabarovský kraj, Přímořský kraj).

Ekologie.

Horský strom, roste v nadmořských výškách 500-700 m na východní Sibiři a 750-2000 m v severovýchodní Číně, v rozmanitých, dobře odvodňovaných, horských půdách, optimální pH půdy je 5,6-6,5  (kyselá až mírně kyselá půda), ve studeném klimatu (mrazuvzdorný do −40 °C) s krátkými, studenými a vlhkými léty a dlouhými, studenými zimami. Voda se zde vyskytuje většinou ve formě sněhu. Strom dobře roste při plném oslunění. Jedle mandžuská obvykle roste dohromady s: jedlí sibiřskou, borovicí korejskou, smrkem ajanským, borovicí zakrslou, jalovcem chvojkou "Juniperus sabina" varieta "davurica", smrkem sibiřským, borovicí sibiřskou, jeřábem ptačím "Sorbus aucuparia" (synonymum "Sorbus amurensis"), aktinidií kolomiktou a dalšími.

Využití člověkem.

V severovýchodní Číně a Koreji je důležitým zdrojem dřeva, používaného v tesařství, na výrobu překližky a dýhy.

Ohrožení.

Jedle mandžuská není podle organizace IUCN ohrožena; tendence stavu její populace nicméně klesá. Hlavní ohrožení pro strom představuje především kácení, které je pro populaci stromu obzvláště nebezpečné v kombinaci s lesními požáry a spásáním, které snižují či brání regeneraci populace jedle mandžuské. Část populace stromu se vyskytuje v chráněných oblastech, nicméně větší část jeho populace se vyskytuje mimo tyto oblasti.

Jedle mandžuská ("Abies nephrolepis") je jehličnatý strom, pocházející ze severovýchodní Asie – z Číny, Severní Koreje a Ruského Dálného východu.

Abies nephrolepis, commonly known as Khingan fir, is a species of fir native to northeastern China (Hebei, Heilongjiang, Jilin, Liaoning, Shaanxi), North Korea, South Korea, and southeastern Russia (Amur Oblast, Jewish Autonomous Oblast, Primorsky Krai, southern Khabarovsk Krai).  It is a medium-sized evergreen coniferous tree growing to 30 m tall with a trunk up to 1.2 m diameter and a narrow conic to columnar crown. The bark is grey-brown, smooth on young trees, becoming fissured on old trees. The leaves are flat needle-like, 10–30 mm long and 1.5–2 mm broad, green above, and with two dull greenish-white stomatal bands below; they are spirally arranged, but twisted at the base to lie flattened either side of and forwards across the top of the shoots. The cones are 4.5–7 cm (rarely to 9.5 cm) long and 2–3 cm broad, green or purplish ripening grey-brown, and often very resinous; the tips of the bract scales are slightly exserted between the seed scales. Each seed scale bears two winged seeds, released when the cones disintegrate at maturity in the autumn.  It is closely related to "Abies sachalinensis", "Abies koreana", "Abies veitchii", and "Abies sibirica", which replace it to the east, south, southeast, and west respectively. The range abuts that of "A. sibirica" and hybrids occur where they meet; these have been named as "Abies × sibirico-nephrolepis" Taken. & J.J.Chien.  The wood from this tree was used for pulp production during the Japanese occupation of Korea in the 1920s.


Zákony týkající se homosexuality.

V únoru 2005 zatkla policie skupinu 28 údajných homosexuálů, kteří měli měli během svého setkání před restaurací rychlého občerstvení rušit veřejný klid. 27. října policie podnikla razii na večírek, kde měli homosexuálové údajně oslavovat svatbu.

Zákony proti homosexualitě v médiích.

První zákony byly přijaty v r. 1961. Kuvajtské právo tehdy přijalo několik opatření ohledně LGBT témat.  V r. 2000 Kuvajt vyzval odvolací soud ke znovuotevření případu soudu nižšího stupně ohledně dvou spisovatelek, jejichž literatura zobrazovala homosexualitu, a které nebyly za to pokutovány.

Změna pohlaví v Kuvajtu.

Před r. 2008 byl crossdressing v Kuvajtu legální. Od r. 2008 veřejný crossdressing ilegální.  V r. 2003 Kuvajtský občansko-právní soudní dvůr zamítnul případ 25leté ženy, která žádala o změnu jména a dokladů po chirurgické změně pohlaví provedené v Thajsku. Ačkoliv o rok později, dle dalších zpráv Kuvajt rozhodl, že je možné transsexuálům v Kuvajtu změnit doklady tak, aby odpovídaly jejich fyzickému vzhledu, na základě poskytnutých důkazů však byla osoba považována státem stále považována za ojedinělou lékařskou anomálii.

LGBT organizace v Kuvajtu.

V r. 2007 Al Arabiya new sdělily, že skupina Kuvajtců požaduje svolení k založení nové asociace, která by bojovala za práva LGBT Kuvajtců. Všechny významné skupiny a kluby byly schváleny Ministerstvem práce a sociálních věcí, které se k žádosti nevyjádřily.

Případy HIV/AIDS.

V r. 1988 kuvajtský ministr zdravotnictví zveřejnil zprávu ohledně HIV infekce v Kuvajtu , především s ohledem na národnost, rodinný stav a sexuální orientaci. V r. 2004 OSN zjistilo a zveřejnilo, že 6 % případů HIV bylo způsobeno nechráněným pohlavním stykem mezi muži.  V r. 1992 Kuvajtská národní správa postavila mimo zákon známé případy přenosu HIV na jinou osobu.

Lesby, gayové, bisexuálové, transexuálové (LGBT) se v Kuvajtu mohou potýkat s problémy, s nimiž se většinová populace Kuvajtu nesetkává. Dobrovolná sexuální aktivita mezi ženami je v Kuvajtu legální, ale mužský homosexuální styk je ilegální. Kuvajtské zákony neuznávají stejnopohlavní manželství.

Lesbian, gay, bisexual, transgender (LGBT) persons in Kuwait face challenges not experienced by non-LGBT Kuwaitis. Homosexuality is not specifically outlawed but gay people can be prosecuted under the "debauchery" law. LGBT persons are regularly prosecuted by the government and additionally face stigmatization among the broader population.


Rysy rizikové společnosti.

Riziková společnost a podmínky její existence.

Rizika, jejich definování, eliminace a obecně nakládání s nimi se stávají ústředním tématem současné společnosti. Ústřední postavení těchto rizik je dáno dvěma podmínkami. Za prvé je to možné pouze tam, kde neexistuje skutečný nedostatek, tedy tam, kde lidé nebojují vysloveně o přežití a každý kousek jídla. Druhou podmínkou je prudký rozvoj a růst výrobních sil. Situace, kdy lidé nejsou přímo existenčně ohroženi, dostává do popředí jiné otázky, tedy právě ohrožení spojené s přemírou výrobního rozvoje. Zatímco industriální i třídní společnost řešila, jak je možné bohatství přerozdělovat nerovnoměrně ale legitimně, riziková společnost se zabývá tím, jak jsou ve společnosti přerozdělována vznikající rizika. Základní otázkou potom zůstává, jak je eliminovat.

Základní vlastnosti soudobých rizik v rizikové společnosti.

Jedno z vlastností soudobých rizik je to, že jsou pro laika jen těžko rozpoznatelná a pochopitelná. Bývají to složité vědecké záležitosti a lidé jsou odkázáni na vysvětlení a interpretaci odborníků. Rizika mají své příčiny v určitém čase a prostoru, jejich důsledky však zasahují prostor i čas velmi vzdálený tomuto původu. "„U modernizačních rizik je to, co je od sebe obsahově a věcně, prostorově a časově odděleno, uváděno do kauzálního vztahu a zároveň i do kontextu sociální a právní odpovědnosti“""." Riziko samo o sobě nemá žádnou společenskou hodnotu, tu získává až ve spojení s hodnotami dané společnosti.

Struktura rizikové společnosti.

Ulrich Beck ve své koncepci několikrát zdůrazňuje, že riziková společnost je společností katastrof. Tvrdí, že éra třídní společnosti je sice dávno pryč, nově vzniklá rizika však naši společnost také rozdělují. Rizika sice teoreticky postihují všechny, nikdo si nemůže být jistý (ani bohatý před nimi neuteče), ale ani ona nejsou přerozdělována rovnoměrně. Mohou mít rozdílný vliv na konkrétního jedince podle jeho věku, povolání, vzdělání, pohlaví, přístupu k informacím atd. Rizika jsou stejně jako bohatství přerozdělována napříč společností, jsou však distribuována zpravidla opačně, kumulují se u slabších vrstev. Ti mají bydliště většinou v oblasti průmyslových center, kde je riziko naprosto bezprostřední. Lidé, kteří mají dostatek financí a informací mají větší šanci rizikům předejít nebo je alespoň úspěšně kompenzovat. Některá rizika jsou naopak charakteristická rovnocennou distribucí, kdy fakticky přispívají k rovnosti ve společnosti (neexistuje sociální skupina, jež by nebyla v případě jaderné havárie ohrožena radioaktivním zářením). Roste také rozdíl mezi jednotlivými státy – rozvojové země jsou ohroženější než rozvinuté. Hlavním tématem rizikové společnosti se stává bezpečnost (srov. třídní společnost – rovnost).  Ulrich Beck na rizikovou společnost rovněž aplikuje pojem "bumerangový efekt." Ten znamená, že jsou ohroženi i ti, kteří rizika vytvářejí (tedy průmyslníci a vědci).

Vztah člověka a přírody.

Zatímco v minulosti člověk s přírodou spolupracoval, dnes je naopak tento vzájemný vztah nebezpečný. Problémy spojené s přírodou se nás nyní bezprostředně dotýkají. To souvisí s průmyslovými změnami – kolem nás vyrůstají jaderné elektrárny, laboratoře a nikdo neví, jakým způsobem lidská práce produkovaná v těchto „továrnách“ na přírodu působí a civilizace tak ohrožuje sebe sama.  V současnosti je nebezpečná také možnost debaty o přírodě bez člověka. Hrozbou pro nás jsou škodlivé látky v ovzduší, ve vodě či v potravinách. Kromě jedinců jsou tato rizika velkým problémem i pro oblast politickou a ekonomickou. Mají tendenci narušovat politický systém.

Kritika vědy.

V celém díle je patrná Beckova ostrá kritika současné vědy. Domnívá se totiž, že badatelé společnost dostatečně neinformují nebo informují zkresleně. Veškerá data lidem zprostředkují pouze prostřednictvím vzorců a grafů, které jsou pro laika nepřístupné. Výzkumy se soustředí pouze na přírodu a potraviny, nikoli na člověka, který jakožto živý tvor může rovněž produkovat škodlivé látky. Při své práci přestávají být vědci objektivní, protože pracují v závislosti na tom, co od nich očekává veřejnost. Za nebezpečné považuje i mezní hodnoty (tj. hodnoty škodlivých látek, které jsou pro lidi ještě přijatelné). Velmi ostře se vymezuje také proti pokusům na zvířatech.  Aby se věda stala v očích veřejnosti věrohodnou, je nutné eliminovat omyly v interní sféře. Důležitá je i kritika vědy. V době modernizace je kritika faktorem, který nutí vědu odhalovat své nedostatky společnosti. Věda se navíc neustále rozpíná. A aby v tom mohla pokračovat, je důležitá rozprava o rizicích, které s sebou modernizace přináší.  Zdravotnictví podle Becka nejvýznamněji ovlivnilo růst světové populace. Díky lékům a inovativním operacím se dnes lidé mohou dožít velmi vysokého věku. Naopak ale došlo k extrémnímu nárůstu tzv. chronických chorob, které medicína dnes sice dokáže diagnostikovat, ale ve většině případů je neumí vyléčit. Další novinkou je umělé oplodnění, které s sebou nese do budoucnosti potenciální změny nepředvídatelného rozsahu. Každým rokem se počet takto narozených dětí zvyšuje a absence partnera už pro ženu není překážkou na cestě k potomkovi.  Proti vědcům staví Ulrich Beck média, jejichž úloha podle něj stále roste. Začínají totiž mít stěžejní informační funkci.

Rizika a sdělovací prostředky.

Média ovlivňují hlavně sociální vnímání daného problému a v mnoha případech by bez jejich přičinění nebyla rizika ve společnosti vůbec zaznamenána. O rizicích není žádoucí referovat jen v mantinelech chemicko-biologicko-technických zjištění, kdy hrozí nebezpečí, že bude člověk významově redukován na pouhou organickou soustavu. Ulrych Beck se vyslovuje k nutnosti vzít při popisu rizik a práci s nimi v potaz i sociální a kulturní aspekty rizik. Sdělovací prostředky totiž mají značný vliv na společenský význam rizik a chápání tohoto významu. Různí aktéři v mediální aréně rizika vědomě ale i nevědomě relativizují a redefinují.

Proces individualizace.

V důsledku společenské přeměny v moderní společnosti dochází k osvobozování jedinců od sociálních forem jako jsou třídy, genderové statusy a sociální vrstvy. Tento proces započal po druhé světové válce v bohatých západních státech, kdy se několikanásobně zvýšily platy dělníků a zvedla se jejich životní úroveň. Přestali tak být chudou třídou a ocitli se, stejně jako celá společnost, o třídu výš. Tento skok Beck nazývá "eskalátorovým efektem". Dělníci už se vzhledem k lepší životní situaci nesdružují do politicky aktivních tříd a zaměřují se více sami na sebe. S procesem individualizace tedy zanikla společnost velkých skupin. Lidé se naučili pojímat sami sebe jako střed jednání a největším rizikem už pro ně nejsou přírodní katastrofy, ale osobní selhání. Důležitým prostředkem v individualizačním procesu je závislost lidí na institucích. Lidé jsou například závislí na vzdělání, které je klíčem k pozdějšímu uplatnění na trhu práce. Postupně zanikly stavy a třídy a spolu s nimi zanikla i sociální stratifikace a sociální mobilita. Jedinými velkými skupinami, které dosud přetrvaly, jsou takzvané účelové koalice (např. občanské iniciativy nebo voliči určité strany).  Z marxistického hlediska se tedy jedná o kapitalismus, v němž dynamika trhu zničila sociální třídy, ale sociální nerovnosti, především mezi muži a ženami, nadále přetrvávají, ačkoliv se ženy se staly v mnoha oblastech svobodnějšími než dříve. Individualizace se tak projevuje i uvnitř rodiny, kdy se žena sice stará o domácnost, ale zároveň se chce uplatnit na trhu práce stejně jako muž. Jako třídy nahradily stavy a rodina nahradila třídy, tak nyní jednotlivci nahrazují referenční rámec rodiny. Cílem jednotlivců už není mít šťastnou rodinu a dům. Mnohem častěji dnes lidé uvádějí jako životní cíl seberealizaci.

Otázka budoucnosti.

Ulrich Beck je při výhledu do budoucnosti velmi skeptický. Tvrdí, že rizikům již nelze zabránit. Podlamují nejen lidské zdraví, ale do budoucna mohou být hrozbou i pro politické systémy. Ekologickými riziky se musí nyní začít zabývat i vlády jednotlivých států. Záhy se podle Becka totiž začnou hroutit i trhy. Tím, že lidé budou o rizicích neustále spekulovat, vytvoří ideální prostor pro konflikty mezi různými vrstvami obyvatelstva.  Beck navrhuje k rizikům přistupovat racionálně a připouštět si je i tam, kde nejsou na první pohled viditelná. Odsuzuje slepou důvěru ve vědu, navrhuje angažovanost i obyčejných lidí.  Nabízí také tři alternativy do budoucna: návrat k industriální společnosti, demokratizaci technicko-ekonomického vývoje a diferenciovanou politiku.  Pro první teorii jsou typické snahy o poučení z minulosti. Klíčovou roli bude mít hospodářská politika, která bude ovlivňovat nezaměstnanost a tím oslabovat vliv politiky. V případě diferenciované politiky naopak dojde ke zrušení hranic mezi politikou a nepolitikou. Postupem času bude politika čím dál tím více omezována. Proto bude důležité, aby si společnost uvědomila, že může ovlivňovat společenský život a tím i politiku. Tento subpolitický model začne postupně dominovat, tím bude potlačovat demokracii a zbavovat stát moci.

Riziková společnost a terorismus a využití teorie rizikové společnosti v sociálněvědním výzkumu.

Terorismus je po 11. 9. 2001 jedním z nejvíce medializovaných rizik. V souvislosti s tímto tématem vyvstává řada otázek. Jak se vypořádat s tím, že teroristický útok hrozí prakticky kdykoliv a kdekoliv? Jak moc jsou na místě obavy o životy naše, našich rodin, přátel? Kde se nachází hranice mezi odpovídajícím znejistěním a hysterií a kdo ji definuje?  Reálné dopady rizika terorismu vhodně ilustruje studie pracující s teorií rizikové společnosti uskutečněná v USA v roce 2004. Ta mapuje vývoj bezpečnostních opatření ve velkých nákupních centrech po 9. 11. 2001. Až 16 % všech zkoumaných obchodních center navýšilo výdaje na bezpečnostní opatření, méně než třetina pak nacvičovala zákrok v případě teroristického útoku ve spolupráci s policií nebo hasiči. Autoři pak konstatují, že ačkoliv strach z teroristického útoku občanů USA je značný, reálné dopady míře obav neodpovídají.  [1] ISBN 80-86429-32-6  [2] RIGAKOS, George S., et al. Soft Targets?: A National Survey of the Preparedness of Large Retail Malls to Prevent and Respond to Terrorist Attack after 9/11. "Security Journal", 2009, 22.4: 286-301. S. 300

Riziková společnost je koncepce německého sociologa Ulricha Becka (15. května 1944, Słupsk, Polsko – 1. ledna 2015), kterou popsal ve stejnojmenné knize vydané roku 1986. Současnou společnost Beck označuje pojmem "společnost rizik" a je podle něj "„systematický způsob jak řešit nebezpečí a nejistoty vyvolané a představené modernizací“""." Jako jeden z prvních tento pojem používal také významný sociolog Anthony Giddens. Dle Giddense je riziková společnost taková, která "„se stále více zabývá budoucností (a také bezpečností), což vytváří dojem rizika“""." Koncept se zaměřuje především na ekologické problémy, které jsou spojené s dějinnými katastrofami 20. století (výbuch elektrárny Černobyl a světové války). Beckovo dílo bylo často kritizováno pro svou neinovativnost; údajně opakovalo již známé myšlenky.

Risk society is the manner in which modern society organizes in response to risk. The term is closely associated with several key writers on modernity, in particular Ulrich Beck and Anthony Giddens. The term was coined in the 1980s and its popularity during the 1990s was both as a consequence of its links to trends in thinking about wider modernity, and also to its links to popular discourse, in particular the growing environmental concerns during the period.


Taxonomie.

Pro skupinu rostlin s vědeckým označením "Astilbe × arendsii" se též běžně používá synonymum "Astilbe arendsii".  Skupina těchto kříženců nazývaná "Astilbe × arendsii" je někdy určovaná nikoliv jako samostatný druh, ale jako typ – „astilbe (Arendsii hybridy)“, („Hybrid-Prachtspiere“, „Hybrid-Astilbe“). Tato skupina kříženců je také označovaná 'Astilbe Arendsii Group', protože uvedené kultivary byly vyšlechtěny Georgem Arendsem v Ronsdorfu. Jindy jsou odborným zdroji tyto rostliny z této skupiny určeny jako „skupina hybridů kultivarů“, z níž jsou však vyjmuty hybridy "Astilbe japonica" x "Astilbe chinensis".  Některé odborné zdroje uznávají jen dva druhy rodu čechrava "Astilbe japonica" a "Astilbe biternata".

EPPO kód.

Organizace EPPO, která zavádí stabilní technické kódy pro organismy, jako náhrady za proměnlivé vědecké názvy, zařazuje skupinu pod kód ATLAH jako označení pro:"Astilbe arendsii", "Astilbe × arendsii", astilbe (Arendsii hybridy). Z uvedeného jasně vyplývá, že jde o vědecká synonyma a tato skupina ATLAH je samostatný uznávaný taxon, zřetelně vydělený z taxonu 1ATLG "Astilbe".

Popis.

Rostlina je trvalka, dorůstá do 60 cm výšky (je uváděno i 60 – 90 cm), včetně květního stonku s květenstvím. Kvete v červenci až srpnu podle kultivaru červeně, bíle, růžově, narůžověle. Listy jsou přízemní, ostře pilovité, 2 až 3 x trojčetné, zelené, nebo mohou mít barevný nádech či zbarvení typické pro daný kultivar. Plod je tobolka.

Použití.

Rostlina je vhodná do záhonů, skalek, jako solitéra, do skupinové výsadby. Květenství lze použít jako řezanou květinu do vázy.

Pěstování.

Vhodné pro pěstování je stanoviště v polostínu, s dostatečně vlhkou, humózní, neutrální nebo mírně kyselou, propustnou půdou.  Jsou pěstovány různé kultivary například:

Množení.

Kultivary se množí vegetativně, dělením trsů.

Čechrava zahradní ("Astilbe" × "arendsii") je označení pro skupinu zahradních kříženců některých druhů rodu čechrava z čeledi lomikamenovité, zejména druhů "Astilbe astilboides", "A. chinensis", "A. japonica" a "A. thunbergii". Tyto hybridy a jejich kultivary jsou pěstovány jako zahradní okrasné rostliny.

"Astilbe" Arendsii Group is a cultivar group of complex hybrids with "A. astilboides", "chinensis", "japonica", "thunbergii" and others. They are all perennial, herbaceous plants with flowers in various shades from white to purplish red.  Numerous cultivars exist, a majority of them produced by breeders in Germany and Holland. The name is derived from the German, George Arends who was responsible for nearly all hybrid cultivars currently sold in N America. Invalid names:


Návrh.

Na návrh ASIC se používají stejné metody jako na návrh jiných integrovaných obvodů. Nejdříve se CAD prostředky navrhne samotný elektrický obvod a odsimuluje se jeho činnost, případně se postaví prototyp z diskrétních součástek. Potom se za pomoci počítačových „překládacích“ prostředků převede návrh na rozložení jednotlivých prvků (hlavně tranzistorů) a jejich propojení na samotném čipu ("layout"). Někdy následuje další simulace, hlavně kvůli časovaní kritických částí obvodu. Potom se obvod zadá do výroby, která trvá několik týdnů. Vyrobené prototypy se proměřují a je ověřována jejich správná funkce.  Ale dokud se daný obvod neotestuje nebo neuchytí na trhu (což se dá těžko předvídat), tak se nejprve realizuje, testuje a distribuuje jako FPGA nebo CPLD, případně RISC (méně často). Potom, po řádově měsících, když se osvědčil (případně se výrobci dohodli), se navrhuje konkrétní ASIC.

Zjednodušující metodiky.

Metoda standardních buněk.

Při této metodě se nenavrhuje ASIC od úrovně tranzistorů, ale využívá se knihovna hotových obvodových prvků, např. hradla, klopné obvody, vstupní a výstupní obvody atd. Výsledný obvod se pak skládá z takovýchto buněk. Tím se zjednodušuje návrh rozložení (layout) obvodu a je snazší otestovat správné časování, když se v simulaci pracuje už jen s buňkami jako celkem a ne s jednotlivými prvky (tranzistory).

Hradlová pole.

Tato metoda využívá už navržené rozložení základních logických buněk (hradel, klopných obvodů), a samotný návrh sestává z definovaní jejich vzájemného propojení. I když tento přístup je v určitém směru omezující a využije se jen část předpřipravených buněk, překvapivě je levnější alternativou než standardní návrh. Je to proto, že je možné předem hromadně vyrobit vafery s čipy obsahující hradlové pole bez propojení, a zákaznicky se vytvoří jen poslední metalizační vrstva, kterou se určí propojení.

Funkční bloky.

V mnoha ASIC se používají velké funkční bloky, které mají poměrně složitou funkci, např. zabudovaný mikrokontrolér nebo DSP, paměť RAM nebo ROM, UART, řadič Ethernet apod. Tyto bloky jsou nabízeny jako celky (v podobě „syntetizovatelného“ předpisu) mnohými menšími firmami a společně jsou označované jako Intellectual Property (IP) (všeobecný pojem, který má však v tomto kontextu výše uvedený konkrétní význam).

Porovnání s alternativními možnostmi.

I když se často pokládá za příčinu použití ASIC jejich rychlost, ve skutečnosti je rychlost, s jakou se logické operace provádějí, podstatná jen v některých aplikacích. Rozhodujícím faktorem je hospodárnost výroby, a ta se v miliónových množstvích někdy projevuje nečekaným způsobem. Někdy se vyplatí zaintegrovat několik poměrně běžných obvodů do jednoho, jenom aby se ušetřila plocha desky plošných spojů a počet osazovaných obvodů. Někdy je dokonce výhodné podstoupit komplikace například při integraci analogových a digitálních obvodů, aby se dosáhlo jednočipové řešení. ASIC mají velmi vysoké fixní (jednorázové) náklady. Příprava výroby (jedna sada masek) stojí v závislosti na technologii několik set tisíc dolarů, návrhové a testovací prostředky stojí další statisíce až milióny, a nezanedbatelné jsou i mzdové náklady na vysoce kvalifikované návrháře. Samotné výrobní náklady jednotlivých čipů jsou naopak velmi nízké (i když se v závislosti na použité technologii, velikosti čipu a druhu pouzdra mohou pohybovat v rozmezí několika řádů), takže když se fixní náklady „rozpustí“ ve velkém množství čipů, výsledná cena za kus může být velmi příznivá.  V mnoha aplikacích, pokud se týká rychlosti a hustoty integrace, mají FPGA a CPLD potenciál nahradit ASIC. Oproti ASIC však mají typicky vyšší spotřebu při stejné funkci, což u větších obvodů přináší i problémy s chlazením. Fixní náklady jsou menší o přípravu sady masek a návrhové prostředky bývají též o něco lacinější, ale cena jednotlivých čipů je poměrně vysoká a k ní je třeba přičíst i náklady na programování a značení. FPGA a CPLD však mají obrovskou výhodu v možnosti provádět vývoj a testování přímo na finálním hardwaru, navíc i v případě proniknutí chyby do již prodávaného produktu je ještě možnost nápravy (i když rozhodně není laciná) přeprogramovaním v provozu. Zajímavou možností je i možnost konverze návrhu v FPGA do ASIC, kterou kromě výrobců FPGA nabízejí i nezávislé společnosti. To umožňuje spojit výhody FPGA v malosériové výrobě s výhodou ASIC pro velké série, pokud se ukáže, že produkt úspěšný, a návrh je už stabilní.  Mikrokontroléry a DSP nepředstavují přímou konkurenci ASIC, ale v některých aplikacích, kde není vyžadovaný vysoký výkon nebo speciální funkce, mohou představovat alternativní řešení. Cena mikrokontrolérů se v současnosti pohybuje velmi nízko a návrhové prostředky jsou laciné, přičemž platí i výhoda přeprogramovatelnosti v aplikaci podobně jako u FPGA/CPLD.

ASIC (), nazývaný i zákaznický integrovaný obvod, je integrovaný obvod navržený a vyráběný pro určitou specifickou aplikaci.  I když v širším slova smyslu může pojem "zákaznický integrovaný obvod" zahrnovat i programovatelné obvody – například FPGA, CPLD a mikrokontroléry – naprogramované konkrétním firmwarem pro danou aplikaci, v praxi se pojem ASIC používá jen pro integrované obvody navržené a vyráběné speciálně pro konkrétní použití.  ASIC jsou většinou čistě digitální obvody ve standardní křemíkové CMOS technologii, někdy se však navrhují i smíšené ASIC obvody obsahující digitální i analogové obvody a využívají se zvláštní technologie jako jsou např. obvody na bázi GaAs.  ASIC se nejčastěji používají tam, kde jde o hromadnou výrobu obrovských sérií (milióny) stejných výrobků, tj. ve spotřební elektronice (mobilní telefony), někdy i v průmyslové elektronice a v telekomunikacích. Zvláštní skupinu použití ASIC tvoří unikátní aplikace (výzkum, měřicí přístroje atd.), kde by požadovaných parametrů nebylo možné dosáhnout jinou technologií (např. sestavením obvodu z diskrétních prvků).

An application-specific integrated circuit (ASIC ) is an integrated circuit (IC) chip customized for a particular use, rather than intended for general-purpose use. For example, a chip designed to run in a digital voice recorder or a high-efficiency bitcoin miner is an ASIC. Application-specific standard product (ASSP) chips are intermediate between ASICs and industry standard integrated circuits like the 7400 series or the 4000 series. ASIC chips are typically fabricated using metal-oxide-semiconductor (MOS) technology, as MOS integrated circuit chips.  As feature sizes have shrunk and design tools improved over the years, the maximum complexity (and hence functionality) possible in an ASIC has grown from 5,000 logic gates to over 100 million. Modern ASICs often include entire microprocessors, memory blocks including ROM, RAM, EEPROM, flash memory and other large building blocks. Such an ASIC is often termed a SoC (system-on-chip). Designers of digital ASICs often use a hardware description language (HDL), such as Verilog or VHDL, to describe the functionality of ASICs.  Field-programmable gate arrays (FPGA) are the modern-day technology for building a breadboard or prototype from standard parts; programmable logic blocks and programmable interconnects allow the same FPGA to be used in many different applications. For smaller designs or lower production volumes, FPGAs may be more cost effective than an ASIC design, even in production. The non-recurring engineering (NRE) cost of an ASIC can run into the millions of dollars. Therefore, device manufacturers typically prefer FPGAs for prototyping and devices with low production volume and ASICs for very large production volumes where NRE costs can be amortized across many devices.


Rozšíření.

Vyskytuje se ostrůvkovitě v rozsáhlém eurosibiřském areálu od západní Evropy po Dálný východ. Na západě Evropy roste pouze ve Francii, ve středu Evropy v České republice, Rakousku, Polsku, Maďarsku a na Slovensku, na východě v Chorvatsku, Bulharsku, Rumunsku a na Ukrajině. Místy je běžným druhem v evropské i asijské části Rusku kde se vyskytuje od polárního kruhu po Kavkaz. Roste také v Číně a Japonsku.  V České republice se nachází ve třech místech. První a nejpočetnější místo je v Národní přírodní památce Jestřebské slatiny mezi obcemi Doksy a Staré Splavy v okrese Česká Lípa, druhé se nachází v národní přírodní památce Rečkov u Bakova nad Jizerou v okrese Mladá Boleslav a třetí, nejmenší (nejasného původu) je na Šumavě u rybníka Olšina v okrese Český Krumlov.

Ekologie.

Stanovištěm tohoto hemikryptofytu jsou místa s trvale vysokou hladinou spodní vody, např. slatiniště, mokřady, podmočené ostřicové louky, řídké rákosiny nebo bažiny. Vyžaduje mírně kyselou půdu (nejlépe roste při hodnotách pH v rozmezí 5,2 až 5,7) a rozvolněné bylinné porosty.  Je to rostlina nejen náročná na dostatek vláhy, ale vyžaduje i plné oslunění, v polostínu špatně roste a nekvete. Pokud stanoviště zaroste rychle rostoucími dřevinami (olše vrba, krušina) nebo rákosem dochází k trvalému ústupu druhu. Rysem popelivky sibiřské je proměnlivá velikost vegetativních znaků, což v minulost vedlo k jejímu chybnému rozdělení do několika druhů.

Popis.

Vytrvalá rostlina statného vzrůstu s trsem přízemních listů a lodyhou dosahující do výšky 30 až 150 cm (ojediněle i přes 2 m). Přímá a nevětvená lodyha vyrůstá z primárního kůlovitého kořene který je postupně nahrazován hustým svazkem tenkých kořínků sahajících do hloubky 20 až 25 cm. Lodyha je lysá, podélně zbrázděná a porůstá střídavými, trojúhle srdčitými až ledvinovitými listy které jsou po obvodě zubaté. Přizemní listy mají dlouhé, tenké řapíky a veliké čepele, spodní lodyžní mají řapíky křídlaté a čepele menší, horní lodyžní mají objímavé řapíky a kopinaté čepele téměř zakrnělé.  Prvé dva až tři roky mají rostliny jen nízké neplodné lodyhy, teprve u starších vyrůstají květonosné které nesou na vrcholu nápadné žluté květní úbory. Jsou v průměru 2 až 3 cm velké a společně vytvářejí hroznovité květenství. Úbory obsahují žluté květy, v terči je větší počet květů s trubkovitou, pěticípou korunou, po obvodě je osm až deset květů jazykovitých. Trubkovité jsou oboupohlavné, jazykovité samičí, opylována jsou především větrem. Jednořadý válcovitý zákrov úboru je tvořený osmi až deseti listeny.  Kvete v červenci a srpnu, v září nadzemní část rostliny zasychá. Plody jsou válcovité nažky spočívající na bezplevém lůžku. Mají jednořadý chmýr, uvolňují se postupně a mohou v suchých květenstvích zůstat až do přelomu roku, dlouhodobě si podržují klíčivost. Rozmnožuje se jak generativně semeny (nažkami) která klíčí i bez dormance, tak odnožemi které vytváří polykormony nových rostlin.

Ohrožení.

V České republice byla tato bylina v minulosti více početná, v současnosti jsou její stavy sice nižší, ale poměrně stabilizované. Pomohla k tomu skutečnost, že místa výskytu jsou součástí chráněných území a nedochází k jejich devastaci způsobované neuvážlivým odvodňováním. Její ohrožení je potenciální a spočívá v tom, že na území ČR se nacházejí pouze dvě původní stanoviště.  Popelivka sibiřská je v České republice deklarována v Červeném seznamu cévnatých rostlin ČR z roku 2012 i ve vyhlášce MŽP ČR č. 395/1992 Sb. za kriticky ohrožený druh. Je také zahrnuta v příloze č. II (seznamu přísně chráněných rostlin) Bernské úmluvy.

Externí odkazy.

Popelivka sibiřská ("Ligularia sibirica") je statná, žlutě kvetoucí, bahenní bylina nápadného vzhledu. Tato kriticky ohrožená rostlina je jediný druh rodu popelivka který v České republice roste. Považuje se za dochovaný relikt z doby těsně po ústupu doby ledové.

Ligularia sibirica is the type species for the genus "Ligularia". It is a 0.3-1.3 m tall perennial herbaceous plant, native to fens and damp grassy meadows in Siberia, Central and Eastern Europe. Once fairly common, it has disappeared from many places in Europe, owing to drainage of wetlands and competition from other plants invading its natural habitats; when growing in shade plants do not flower or set seed very well and seed germination is greatly reduced. This species is sometimes grown in gardens for its large leaves and tall spike like arrangement of yellow daisy like flowers.


Předchozí vývoj.

Sásánovský velkokrál Šápúr I. obsadil v roce 251 Arménii a podrobil toto království přímé perské nadvládě. V následujících letech se vypravil s vojskem proti proudu Eufratu, vtáhl do římské provincie Sýrie a uštědřil tamějším silám drtivou porážku u Barbalissu. Peršané po tomto vítězství Sýrii vydrancovali, v roce 253 se zmocnili tamější metropole Antiochie a několika jiných měst a pronikli až do Kappadokie. Jejich útok na Emesu (Homs) odrazil místní velekněz, který se prohlásil za císaře pod jménem Uranius Antoninus. Šápúrovy územní zisky vzaly rychle za své poté, co se s obrovskou kořistí a značným počtem zajatců vrátil zpět do Persie. Římská říše se nedokázala této agresi účinně bránit, protože se v této době zmítala v chaosu vyvolaném řadou uzurpací a občanských válek. Současně musela čelit gótskému nebezpečí v oblasti dolního Dunaje. Na podzim 253 se v Itálii chopil trůnu Valerianus, jenž se podělil o vládu nad impériem se svým synem Gallienem.  Na počátku roku 254 Valerianus opustil Řím a vypravil se přes Balkán a Malou Asii do Antiochie, kam dorazil patrně ještě v závěru téhož roku. Svůj hlavní stan zřídil ve městě Samosata. Uranius Antoninus se po Valerianově příchodu stáhl zpět do Emesy a vzdal se nároku na vládu. Navzdory císařově přítomnosti se situaci na východě nepodařilo plně stabilizovat. Gótové a jejich spojenci Borané podnikli v letech 253 až 256 v Černém moři několik námořních výprav do provincií Pontus a Bithýnie. Vzhledem k trvající perské hrozbě Valerianus nemohl zakročit proti jejich pustošivým nájezdům. V roce 256 se s částí vojska vydal do Kappadokie, což Góty odradilo od dalších útoků. Šápúr využil Valerianova přesunu na sever a napadl kvetoucí obchodní město Dura Európos na středním Eufratu. Peršané tuto předsunutou římskou pohraniční pevnost dobyli a zcela zničili. Valerianus se nato vrátil do Sýrie a dosáhl menšího vítězství u Kirkesia, jeho armádu ale zasáhl mor.

Bitva.

Konflikt mezi Peršany a Římany vyvrcholil v roce 260, kdy Šápúr I. vytáhl podél řeky Tigris do severní Mezopotámie a oblehl města Edessu a Karrhy. Valerianus vyrazil proti němu s hlavní částí svého vojska s úmyslem svést rozhodnou bitvu. Římské a řecké prameny jsou poměrně stručné při líčení dalšího vývoje. Z jejich podání však vyplývá, že došlo k boji, v němž Římané svým protivníkům podlehli a byli obklíčeni. Valerianus se pokusil se Šápúrem dojednat mírové podmínky, nicméně během vyjednávání byl společně s většinou nejvyšších velitelů zrádně zajat. Celé římské vojsko se následně vzdalo Peršanům.  Bitva představovala jeden z největších úspěchů Sásánovců nad jejich západními sousedy. Šápúr nechal svůj velkolepý triumf zvěčnit na skalním reliéfu v Nakš-e Rustamu. Jeho vítězství zaznamenává rovněž nápis u tamější budovy Ka‘ba-je Zardošt:

Důsledky.

Šápúr přikázal odvléct zajaté Římany včetně císaře na východ. Mezi zajatci se nacházelo mnoho techniků a řemeslníků, usazených Peršany v dnešním Chúzistánu a Fársu, aby zde budovali různé stavební projekty, jako byly mosty či vodní díla. Ve městě Šúštar jsou dodnes viditelné zbytky jednoho z těchto děl, nazývaného "Band-e Kaisar" („císařská přehrada“). Valerianus strávil posledních asi šest let svého života jako perský zajatec. Podle Lactantia Šápúr ponižoval svého přemoženého protivníka tím, že ho využíval jako stupátko při nasedání na koně. Valerianův syn a nástupce Gallienus se zřejmě nepokusil svého otce vysvobodit.  Po Valerianově porážce Šápúr pokračoval ve své výpravě dále na západ, přičemž vtáhl do Sýrie, kde znovu obsadil a vyplenil Antiochii. Sásánovské vojsko postoupilo až do Kilíkie a hluboko do Malé Asie. Jejich výboje měly jen přechodné trvání, neboť římští velitelé Macrianus a Ballista dokázali shromáždit zbývající římské vojenské síly, s nimiž vypudili Peršany za Eufrat. Palmýrský vládce Odaenathus, již dříve nápomocný Valerianovi, získal pro Římany zpět Edessu. Macrianus se mezitím vzbouřil proti Gallienovi a prohlásil své syny Macriana mladšího a Quieta za císaře. Oba Macrianové však zanedlouho padli na Balkáně v boji proti císařovu jezdectvu. Odaenathus, zachovávající loajalitu Gallienovi, oblehl a zabil Quieta v Emese, čímž se domohl pozice nejmocnějšího muže římského Orientu. V roce 262 odčinil římskou porážku, když na Peršanech dobyl Karrhy a Nisibis a postoupil až k perskému hlavnímu městu Ktésifóntu. Gallienus fakticky uznal Odaenathovo výsadní postavení a přiznal mu titul "corrector totius Orientis" („velitel celého východu“).

V bitvě u Edessy se v roce 260 střetlo římské vojsko v čele s císařem Valerianem s perskými Sásánovci vedenými velkokrálem Šápúrem I. Římané utrpěli ponižující porážku a společně s císařem padli do perského zajetí. Valerianus se tak stal prvním římským císařem zajatým nepřáteli.

The Battle of Edessa took place between the armies of the Roman Empire under the command of Emperor Valerian and Sasanian forces under Shahanshah (King of the Kings) Shapur I in 260. The Roman army was defeated and captured in its entirety by the Persian forces; for the first time, a Roman emperor was taken prisoner. As such, the battle is generally viewed as one of the worst disasters in Roman military history.


Narativy.

Pojem narativ označuje jak mluvené, tak psané vyprávění. Dále ale může také představovat obrazovou, pohybovou a hudební činnost, či jejich kombinace. Základem vyprávění jsou dva sociální subjekty, a to vypravěč a posluchač. Kořeny počátku narativů sahají až do antického Řecka, konkrétně k řeckému filosofovi Aristotelovi. Ve svém díle Poetika jako první nastoluje myšlenku vyprávění. Tuto činnost charakterizují po sobě jdoucí události. Vyprávění by mělo mít předem danou "stálou strukturu" – úvod, stať a závěr.

Základní přístupy.

Narativní analýza se skládá ze tří přístupů. Jedná se o strukturalistický, hermeneutický a interakcionistický přístup.

Strukturalistický přístup.

Strukturalistický přístup se zpravidla snaží odhalit stálou strukturu událostí a postav. Jedná se o narativní zakotvené postupy, které se mění v závislosti na charakteru vyprávění. Toto usnadňuje zejména čtenářům odhadovat, jak se příběh bude vyvíjet, jeho průběh a rozuzlení. Strukturalistický přístup pracuje s těmito segmenty:

Hermeneutický přístup.

Základem hermenuetického přístupu je odkrytí významu, který byl dán do vyprávění vypravěčem. Na rozdíl od výše uvedeného strukturalistického přístupu, hermeneutický přístup staví na tzv. předporozumění, tedy na prvotní znalost textu, se kterou čtenář k textu přistupuje.

Interakcionistický přístup.

Interakcionistický přístup vysvětluje kontext situace, do které se aktéři zapojují. Vyprávění není pevně dáno scénářem, ale v průběhu svůj obsah vytváří a upravuje. Součástí analýzy je interakce mezi dotazovaným a dotazovatelem, důraz je také kladen na komunikaci před vyprávěním.

Literatura.

Hájek, Martin. Čtenář a stroj. Vybrané metody sociálněvědní analýzy textu. Praha: SLON. 2014.  HENDL, Jan. Kvalitativní výzkum: základní metody a aplikace. Praha: Portál. 2005.  SCHÜTZE, Fritz. Narativní interview ve studiích interakčního pole. Biograf (20): 36 odst. 1999. Dostupné z: <http://www.biograf.org/clanek.php?clanek=2003>.

Analýza narativů, jinými slovy analýza vyprávění, se řadí mezi jednu z nejdůležitějších metod v sociálních výzkumech. Slouží zejména pro lepší pochopení a srozumitelnost dění a jevů v sociálních vědách. Díky analýze narativů dochází k odhalování sociálního světa, jak jeho vznik, tak i instituce a procesy, které v něm probíhají. Narativní analýza je hojně využívána v kvalitativní metodologii a výzkumech. Podstatou narativní analýzy je vyprávění, což je jednoduchý způsob komunikace s informátory, a z toho důvodu je analýza používána i v okrajových oblastech společnosti a dovoluje nám proniknout do těchto oblastí. To je hlavním důvodem, proč se narativní analýza stala plnohodnotnou metodou v sociologických výzkumech.

Narrative inquiry or narrative analysis emerged as a discipline from within the broader field of qualitative research in the early 20th century. Narrative inquiry uses field texts, such as stories, autobiography, journals, field notes, letters, conversations, interviews, family stories, photos (and other artifacts), and life experience, as the units of analysis to research and understand the way people create meaning in their lives as narratives.  Narrative inquiry has been employed as a tool for analysis in the fields of cognitive science, organizational studies, knowledge theory, sociology, occupational science and education studies, among others. Other approaches include the development of quantitative methods and tools based on the large volume capture of fragmented anecdotal material, and that which is self signified or indexed at the point of capture. Narrative Inquiry challenges the philosophy behind quantitative/grounded data-gathering and questions the idea of “objective” data, however, it has been criticized for not being “theoretical enough."


Předpoklady pro vyjednávání o příměří.

29. září 1918 informovalo německé nejvyšší armádní velení císaře Viléma II. a říšského kancléře, hraběte Georga von Hertlinga, na říšském vojenském velitelství v belgickém Spa o tom, že vojenská situace Německa vypadá beznadějně. Generál Erich Ludendorff, který měl po neúspěchu německé jarní ofenzívy obavy z vojenského obratu, prohlásil, že nemůže zaručit udržení západní fronty v příštích 24 hodinách a požadoval, aby bylo uzavřeno okamžité příměří se státy Dohody. Také doporučil přijmout čtrnáct bodů navržených americkým prezidentem Woodrowem Wilsonem v lednu 1918 a usiloval o demokratizaci Německé říše ve snaze zmírnit válečné dopady na Německo a vymoci si výhodnější mírové podmínky. To mu umožnilo zachovat čest německé říšské armády a předat odpovědnost za kapitulaci do rukou demokratických politických stran a Říšského sněmu (Reichstagu).  3. října byl říšským kancléřem jmenován liberální politik a velkovévoda Maxmilián Bádenský, jenž v této funkci nahradil Georga von Hertlinga. Jeho úkolem bylo vyjednávat o příměří. Po dlouhých debatách s císařem a hodnocení politické a vojenské situace Německé říše zaslala německá vláda 5. října depeši americkému prezidentovi Wilsonovi, v níž vyjádřila souhlas s vyjednáváním o podmínkách příměří podle Wilsonových čtrnácti bodů. Jako předpoklad možného jednání požadoval Wilson ústup německých vojsk ze všech obsazených území, zastavení válečných aktivit na moři a abdikaci císaře Viléma II. 23. října byl vládou USA vznesen požadavek na bezpodmínečnou kapitulaci Německa.  Na konci října došlo k náhlé změně, když generál Erich Ludendorff vyhlásil obnovení bojů, přestože o měsíc dříve požadoval vyjednávání o příměří. Německá armáda byla tou dobou již na ústupu z obsazených území k hranicím Německa. Docházelo také k častým dezercím vojáků. Říšská vláda se v Německu držela i nadále u moci a generál Ludendorff byl ve funkci nahrazen Wilhelmem Groenerem. 5. listopadu se představitelé států Dohody shodli, že na jednáních o příměří budou požadovat válečné reparace. Poslední zprávu amerického prezidenta Wilsona přijala německá vláda v Berlíně 6. listopadu. Tentýž den byla do Francie odeslána delegace, kterou vedl tehdy subalterní politik Matthias Erzberger (byl pouze státním sekretářem bez portefeuille), s cílem vyjednávat o podmínkách příměří.  Při následujícím vyjednávání o příměří došlo ke konfliktu mezi Spojenými státy americkými a vládami Spojeného království, Francie a Itálie, které odmítaly přistoupit na Wilsonových čtrnáct bodů. To vedlo k pětitýdennímu zpoždění a k výraznému zhoršení sociální situace v Evropě před podepsáním příměří. Státy Dohody nesouhlasily s americkým návrhem, který počítal s demilitarizací všech zúčastněných zemí a domnívaly se, že by se mělo odzbrojení týkat pouze centrálních mocností. Existovaly také rozpory týkající se poválečného uspořádání Evropy, které by nezahrnovalo ideál práva na sebeurčení národů. Státy Dohody vnímaly čtrnáct bodů jako soubor nejasných principů, na nichž měl být vybudován mír v Evropě, které však byly podle nich nepřijatelné.

Listopadová revoluce.

V noci z 29. na 30. října 1918 vypukla vzpoura námořníků v přístavu Wilhelmshaven a během několika dnů se masové protesty a demonstrace rozšířily napříč celým Německem. To vedlo 9. listopadu k vyhlášení republiky, ustanovení dočasné správní vlády označované jako Rada lidových představitelů a k abdikaci císaře Viléma II. Pruského, jenž uprchl do nizozemského exilu. V tentýž den byla vláda předána z rukou říšského kancléře Maxmiliána Bádenského do rukou sociálně demokratického politika Friedricha Eberta.  Friedrich Ebert byl členem Sociálně demokratické strany Německa. Matthias Erzberger, jenž vyjednával ve Francii o příměří, zastupoval Německou stranu Centrum. Obě politické strany byly zastoupeny v Říšském sněmu a požadovaly mír už od roku 1917. Vzhledem k tomu, že Říšský sněm měl v Německém císařství jen malý vliv na vládu, k mírovým jednáním, která mohla vést k dřívějšímu vyhlášení republiky, nedošlo.

Vyjednávání příměří.

Německá delegace v čele s Matthiasem Erzbergerem překročila frontovou linii, deset hodin cestovala válkou poničenou severní Francií a na místo dorazila v ranních hodinách 8. listopadu. Členové delegace poté nastoupili do železničního vozu soukromého vlaku maršála Ferdinanda Focha, který byl odstavený na vlečce v Compiègneském lese poblíž Compiègne.  Během třídenního jednání se sám Foch objevil ve voze pouze dvakrát, a to v prvním dnu jednání, kdy vyslechl požadavky německé delegace a následně poslední den, kdy zkontroloval podpisy pod vyjednaným příměřím. Německá delegace předala požadavky představitelům států Dohody a dala jim 72 hodin na přijmutí. Delegace jednala s různými zástupci Francie a států Dohody, nikoliv však se samotným Fochem. Příměří zahrnovalo úplnou demilitarizaci Německé říše, na oplátku slíbily státy Dohody Německu některé ústupky. Námořní blokáda Německa nemohla být podle dohodnutých podmínek zrušena dříve, než bude dohodnut plnohodnotný mír.  Německé delegaci se podařilo vyjednat některé požadavky, které dříve zástupci Dohody odmítali, a také podali oficiální protest proti nepřiměřenosti požadavků a podmínek států Dohody. Nicméně zástupci Německé říše byli v pozici, ve které museli příměří přijmout a podepsat. V sobotu 10. listopadu ukázali francouzští zástupci německé delegaci pařížské noviny, které informovaly lid o tom, že německý císař Vilém II. Pruský abdikoval. Téhož dne obdržel Erzberger instrukce od Eberta, že má příměří podepsat. Německá vláda obdržela ještě před podpisem příměří žádost od Paula von Hindenburga, v níž žádal o podpis příměří i v případě, že se německým zástupcům nepovede u zástupců Dohody vyjednat lepší podmínky příměří. Příměří bylo definitivně dohodnuto 11. listopadu 1918 v pět hodin ráno s účinností od 11 hodin pařížského času (12 hodin německého času), z tohoto důvodu bývá někdy celá událost neformálně označována jako „jedenáctá hodina jedenáctého dne v jedenáctém měsíci“.  Po podpisu příměří v Compiègneském lese došlo k okupaci Porýní vojsky Spojených států amerických, Belgie, Francie a Spojeného království.

Prodloužení příměří.

Než byl přijat definitivní mír, bylo příměří celkem třikrát prodlouženo. Mír byl přijat 20. ledna 1920.

Klíčové osoby.

Za státy Dohody byli vyjednávání o příměří přítomni:  Za Německou říši byli vyjednávání o příměří přítomni:

Podmínky příměří.

Příměří zahrnovalo celkem 35 podmínek, mezi hlavní patřily následující:

Příměří z Compiègne bylo příměří uzavřené mezi Státy Dohody a Německou říší na konci první světové války. Vstoupilo v platnost 11. listopadu 1918 v 11 hodin pařížského času. Tím byly ukončeny boje na západní frontě války. Příměřím z Compiègne dosáhly Dohodové státy vítězství, zatímco Německá říše jím de facto doznala svoji porážku, ačkoliv formálně nekapitulovala. Předchozím vyjednáváním o příměří reagovalo Německo opožděně na program čtrnácti bodů prezidenta Spojených států amerických Woodrowa Wilsona z ledna 1918. I přesto, že příměří ukončilo boje první světové války, trvalo ještě šest měsíců, než byla během Pařížské mírové konference přijata Versailleská smlouva, která znamenala definitivní mír a faktickou kapitulaci Německa.

The Armistice of 11 November 1918 was the armistice signed at Le Francport near Compiègne that ended fighting on land, sea and air in World War I between the Allies and their opponent, Germany. Previous armistices had been agreed with Bulgaria, the Ottoman Empire and the Austro-Hungarian Empire. Also known as the Armistice of Compiègne from the place where it was signed at 5:45 a.m. by the French Marshal Foch, it came into force at 11:00 a.m. Paris time on 11 November 1918 and marked a victory for the Allies and a defeat for Germany, although not formally a surrender.  The actual terms, largely written by the Allied Supreme Commander, Marshal Ferdinand Foch, included the cessation of hostilities, the withdrawal of German forces to behind the Rhine, Allied occupation of the Rhineland and bridgeheads further east, the preservation of infrastructure, the surrender of aircraft, warships, and military materiel, the release of Allied prisoners of war and interned civilians, eventual reparations, no release of German prisoners and no relaxation of the naval blockade of Germany.  Although the armistice ended the fighting on the Western Front, it had to be prolonged three times until the Treaty of Versailles, which was signed on 28 June 1919, took effect on 10 January 1920.


Výskyt.

Je původní v Severní Americe, v oblasti od Missouri na východ až k Atlantskému oceánu a na sever po Ontario a Québec, na jih pak po Kentucky.

Popis.

Je to mohutná bylina vytvářející trsy, trvalka rostoucí do výšky 2 m s růžovofialovými květy, kvetoucí v pozdním létě, v červenci až srpnu.

Taxonomie.

Druh popsal v roce 1755 Carl Linné jako "Eupatorium maculatum". V roce 2004 pak byl spolu s několika dalšími blízce příbuznými druhy přeřazen do nového rodu "Eutrochium". V literatuře i v nabídce zahradnických firem je často uváděn pod starším jménem sadec skvrnitý ("Eupatorium maculatum"). Druh "Eutrochium maculatum" bývá pravidelně zaměňován za příbuzný druh "Eutrochium purpureum" (syn. sadec nachový, "Eupatorium purpureum") nebo různé druhy rodu sadec, včetně sadce konopáče ("Eupatorium cannabinum"), který roste i v ČR. Uvedené rostliny se zřetelně liší růstem a vzhledem květenství.  Někdy je pro "Eutrochium maculatum" používáno označení "Eupatorium maculatum" 'Atropurpureum Group' a jindy "Eupatorium purpureum" ssp. "maculatum".  Druhové jméno "maculatum" odkazuje na fialové skvrny na stonku.

Ekologie.

"Eutrochium maculatum" roste v močálech a bažinách, v zamokřených živných půdách. Také je v oblasti výskytu častý v infrastruktuře s vlhkými půdními substráty, jako jsou příkopy, vsakovací plochy a mokrá pole.

Použití.

Okrasná rostlina, která je ceněna pro dekorativní květenství. Je používaná jako impozantní solitéra ale i ve větších skupinách, nebo do záhonů a jako dominanta do skupin nižších trvalek.

Pěstování.

Preferuje vlhké a zamokřené půdy, ale snese i běžné vlhké živné půdy a dočasné přísušky. Nejlépe rostlina kvete na výsluní, snese polostín.

Eutrochium maculatum (domorodý název: "spotted Joe-Pye weed") je rostlina, vytrvalá bylina, z čeledi hvězdnicovité ("Asteraceae"), známější pod starším jménem sadec skvrnitý ("Eupatorium maculatum").

Eutrochium maculatum (spotted joe-pyeweed) is a North American species of flowering plants in the sunflower family. It is widespread through much of the United States and Canada. It is the only species of the genus found west of the Great Plains.  "Eutrochium maculatum" is a herbaceous perennial sometimes growing as high as . Stems are sometimes completely purple, sometimes green with purple spots. One plant can produce numerous rose-purple flower heads in late summer, each head with 8-22 disc flowers but no ray flowers. The specific name "maculatum", meaning spotted, refers to the purple spots on the stem.  Spotted Joe-Pye weed thrives in marshes, rich fens and swamps. It also does well in man-made moist expanses such as ditches, seepage areas and wet fields. Above all else the plant flourishes in the non-shaded environments that are also abundant in wetlands.  It is a larval host to the Clymene moth, the eupatorium borer moth, the ruby tiger moth, and the three-lined flower moth.


Popis.

Jedle Forrestova je stálezelený, jehličnatý strom se široce kuželovitou korunou, dorůstající výšky 20-40 m. Borka je zprvu hladká, šedohnědá, později tmavě hnědá a podélně rozbrázděná. Letorosty jsou červenohnědé či hnědé. Pupeny jsou vejčité, 4-10 mm dlouhé a 3-7 mm široké. Jehlice jsou 2-3 cm dlouhé a 2-2,5 mm široké, tmavozelené. Samčí šištice 3-4,5 cm dlouhé, žluté. Šišky jsou válcovité s tupým vrcholem, 6-10 cm dlouhé a 4-5 cm široké, zprvu purpurově hnědé, později černohnědé. Semena jsou hnědá, 8 mm dlouhá s 10 mm, světlehnědým křídlem. Strom kvete v květnu, semena dozrávají v období od října do listopadu.

Příbuznost.

Jedle Forrestova se vyskytuje ve 4 varietách:

Výskyt.

Domovinou stromu je Čína (provincie S’-čchuan a Jün-nan) a Tibet. Jako okrasná dřevina pěstován také v Evropě a Severní Americe v arboretech a v soukromých zahradách.

Ekologie.

Jedle Forrestova je vysokohorský strom, rostoucí v nadmořských výškách 2400-4300 m, ve studeném a vlhkém klimatu. Půdy jsou šedohnědé horské podzoly, správné pH pro růst stromu je 6,1-7 (půda mírně kyselá, neutrální až mírně zásaditá), nároky na vodu střední. Strom je mrazuvzdorný do minus 17 °C, upřednostňuje plné oslunění, snese i menší přistínění.

Využití člověkem.

Dřevo využíváno ve stavebnictví, též pěstován jako okrasný strom.

Ohrožení.

Strom není považován za ohrožený, ačkoliv tendence stavu jeho populace (zdali je populace klesající, stabilní či vzrůstající) není známa. V minulosti kácen pro dřevo, v současné době bylo Čínskou vládou úředně kácení v západní Číně zakázáno Čínským zákonem o zachování lesa.

Jedle Forrestova ("Abies forrestii") je jehličnatý strom z čeledi borovicovité. Je to vysokohorská dřevina, pocházející z Číny. Občas je pěstována i v evropských botanických zahradách.

Abies forrestii is a species of conifer in the family Pinaceae. It is endemic to China. It was named after George Forrest (1873–1932) who discovered it in Yunnan. Its common names include Forrest's fir.  This species is variable in morphology, and there are several varieties. Some of these are treated as separate species. In general, it grows up to about 20 meters tall. The needles are 1.5 to 4 centimeters long and the purplish, brown, or black cones are 7 to 12 centimeters long.  Varieties include:  This species grows in the mountains of southwestern China, sometimes at high altitudes. At lower elevations it grows in mixed forests with species such as "Picea likiangensis", "Larix potaninii", "Tsuga dumosa", and "Betula albosinensis". It is sometimes a dominant member of the canopy in rhododendron woodlands.  This tree is used for construction wood and pulp.


Podmínky.

Podmínky, které jsou nutné pro kurz Open Water Diver jsou

Průběh kurzu.

Kurz Open Water Diver se skládá ze tří částí výcviku

Teoretická část.

V této části kurzu dostanete/zakoupíte materiál, z kterého se budete teorii učit. Každá potápěčská škola má své rutiny, podle kterých postupuje. Některé školy preferují jednu rozsáhlou hodinu teorie, kdy se Vám vše vysvětlí a následně během kurzu s vámi budou probírat detaily. Jiné školy naopak preferují speciální hodiny čistě jen na teorii. Stejně jako chodíte na potápění v bázénu, budete docházet na hodiny teorie.  Během teoretické části se naučíte základní informace pro bezpečné potápění. Tato teorie se nejčastěji rozděluje do 5 částí. Seznámíte se zde například jak s vybavením, které budete používat, tak i základy fyziologie těla nebo na jakém fyzikálním principu potápění ve vodě funguje.

Ponory v bazénu.

Jak už bylo zmíněno výše, tato část probíhá buď po absolvování základů teorie nebo současně s teoretickou částí. V této části si už nasadíte kompletní vybavení (neopren, závaží, láhev se vzduchem, žaket, automatiku, masku, ploutve) a po instrukcích se konečně zanoříte pod vodu. Budete se zde učit například jak se udržet ve stejné hloubce, či třeba jak si sundat část výstroje a znovu zpátky nasadit.

Ponory na volné vodě.

Jakmile zvládnete první dvě části začínáte s ponory na volné vodě. V tuto chvíli Váš instruktor došel k závěru, že jste schopni absolvovat volný ponor a společně se skupinou jedete (nejčastěji v ČR) na lom. Po absolvování 4 ponorů na volné vodě (instruktor má vždy hlavní slovo a může prohlásit, že potřebujete ještě nějaký ten ponor navíc) máte hotovo. Jakmile poté složíte písemnou zkoušku stáváte se oficiálně majitelem licence Open Water Diver.

K čemu mě OWD opravňuje.

Jakmile vlastníte certifikaci OWD jste oprávněn potápět se na volné vodě do hloubky 18 metrů, společně s alespoň stejně kvalifikovaným potápěčem (tzv. buddy - v překladu se dá chápat jako "parťák") po celém světě.  Zároveň jste oprávněn využívat služeb obchodů s potápěčským vybavením, jako je například půjčení výbavy, či doplnění láhve a zároveň máte možnost pokračovat v rozšiřování svých znalostí dalším stupněm kurzu, který si vyberete.

Open Water Diver neboli také známo pod zkratkou OWD je vstupní kurz, který je nutný pro skutečné přístrojové potápění. Označení Open water diver (OWD) je označení, které především využívá asociace PADI (Professional Association of Diving Instructors), která se zabývá výukou potápění skoro po celém světě.

Open Water Diver (OWD) is an entry-level autonomous diver certification for recreational scuba diving. Although different agencies use different names, similar entry-level courses are offered by all recreational diving agencies and consist of a combination of knowledge development (theory), confined water dives (practical training) and open water dives (experience) suitable to allow the diver to dive on open circuit scuba, in open water to a limited depth and in conditions similar to those in which the diver has been trained or later gained appropriate experience, to an acceptable level of safety.