Dětství.

Richardovým otcem byl Černý princ Edvard a jeho matkou byla Jana z Kentu. Eduard, kníže velšský a dědic trůnu, byl významným vojenským velitelem během počáteční fáze stoleté války, obzvláště pak v bitvě u Poitiers roku 1356. Po dalších vojenských dobrodružstvích se však ve Španělsku roku 1370 nakazil úplavicí, a protože se nikdy zcela nezotavil, musel se následujícího roku vrátit do Anglie. Jana z Kentu byla předmětem pře o sňatek mezi šlechtici a vojenskými veliteli Thomasem Hollandem a Williamem Montacutem, z níž vyšel vítězně Holland. Za necelý rok po Hollandově smrti v roce 1360 se pak Joan vdala za prince Eduarda. Sňatek vyžadoval souhlas od papeže, jelikož Joan a Eduard byli bratranec a sestřenice: oba byli vnoučaty Eduarda I.  Richard se narodil v Bordeaux v klášteře sv. Ondřeje nacházejícím se v anglickém knížectví Akvitánie, 6. ledna 1367. Podle současných zdrojů byli jeho narození přítomni tři králové, „král Španělska, král Navarry a král Portugalska“. Jeho starší bratr Eduard z Angoulême zemřel roku 1371 a Richard se tak stal otcovým dědicem. Roku 1376 Černý princ nakonec podlehl své dlouhotrvající nemoci. Dolní sněmovna se upřímně obávala, že by Richardův strýc, Jan z Gentu, mohl trůn uchvátit pro sebe. Z tohoto důvodu princ velmi rychle obdržel titul velšského knížete i ostatní tituly svého otce. 22. června následujícího roku zemřel také Richardův děd, Eduard III., a ve svých deseti letech byl pak Richard 16. července 1377 korunován králem. Politická rozhodnutí opět ovlivnil strach z ambicí Jana z Gentu a byla snaha vyhnout se regentské vládě králových strýců. Namísto toho měl královskou moc normálně vykonávat král, a to za pomoci několika „trvalých rad“, do nichž Jan z Gentu nebyl vpouštěn. Spolu se svým mladším bratrem Thomasem z Woodstocku, buckinghamským hrabětem, se Gentovi nadále dařilo zachovávat si neformální vliv na činnost vlády. Královým poradcům a přátelům, a to především Simonu de Burley a Aubreymu de Vere, se však stále více dařilo ovládat královské záležitosti a vysloužili si tak nedůvěru dolní sněmovny do té míry, že činnost rad byla v roce 1380 pozastavena. Stále vzrůstající a rozšiřující se daňová zátěž plus troje daně z hlavy vybírané mezi lety 1377 a 1381, které se utratily za neúspěšné vojenské výpravy na evropský kontinent, přispěly k nespokojenosti a roku 1381 už v nižších vrstvách anglické společnosti existovala obrovská zášť vůči vládnoucím třídám.

Anglické povstání roku 1381.

Ačkoli byla bezprostřední příčinou Anglického povstání roku 1381 daň z hlavy toho roku, podstata konfliktu ležela hlouběji, a to v napětí mezi rolníky a velkostatkáři. Tyto tlaky byly zase způsobeny demografickými důsledky černé smrti (morové epidemie). Povstání začalo v Kentu a Essexu ke konci května a 12. června se houfy rolníků shromáždily v Blackheathu poblíž Londýna pod vedením Wata Tylera, kněze Johna Balla a dalšího vůdce rebelů Jacka Strawa. Palác Savoy patřící Janovi z Gentu byl vypálen a jak Lord Chancellor (lord kancléř, anglický nejvyšší soudce), arcibiskup canterburský Simon Sudbury, tak Nejvyšší lord pokladník Robert Hales byli zabiti. Povstalci požadovali úplný zákaz nevolnictví. Král byl i s radními ukryt v londýnském Toweru. Souhlasili, že vláda nemá dostatečnou moc, aby rebely rozprášila, a že jediná přípustná možnost je vyjednávat.  Dosud je nejasné, nakolik se v té době pouze čtrnáctiletý Richard do těchto úvah zapojoval, ačkoli historici se domnívají, že mezi navrhovateli vyjednávání byl. Král se vydal z Toweru po řece 13. června, ale dav lidí u Greenwiche mu znemožnil přistát a tak byl přinucen se vrátit zpět. Druhého dne, v pátek 14. června, vyrazil na cestu koňmo a s rebely se setkal u Mile Endu (nyní součástí East Endu v centru Londýna). Král přistoupil na požadavky povstalců, ale tento krok je jen povzbudil a povstalci poté pokračovali v rabování a zabíjení. Richard se s Watem Tylerem setkal znovu následujícího dne u Smithfieldu (v dnešním City), a znova zdůraznil, že požadavky by se měly splnit, avšak vůdce povstalců nepřesvědčil. Králova posádka začínala být nervózní, vypukla hádka a William Walworth, starosta City, Tylera stáhnul s koně a zabil jej. Situace se poté, co si povstalci uvědomili, co se stalo, vyostřila, ale král jednal s klidem a se slovy:  vedl dav pryč. Walworth mezitím shromáždil dostatečný počet sil, aby rolnickou armádu obklíčil, nicméně král jim zaručil milost a svolil, aby se rebelové rozešli a vrátili se domů.  Král brzy udělené výsady svobody a milosti vzal zpět a protože výtržnosti v jiných částech země pokračovaly, osobně odjel do Essexu povstání potlačit. 28. června v essexském Billericay porazil poslední rebely během menší potyčky a tak povstání konečně zlikvidoval. Navzdory svému mládí Richard prokázal velkou statečnost a odhodlání se s povstáním vypořádat. Je však zároveň dost pravděpodobné, že tyto události jej přesvědčily o nebezpečí nepokojů a jejich hrozbě pro královskou moc, a pomohly tak formovat jeho absolutistické postoje, jež měly v budoucnu vést ke zhoubě jeho vlády.

Plnoletost.

Až s rolnickým povstáním se Richard začíná jasněji objevovat v kronikách. Jedním z jeho prvních významných skutků po povstání byla přes rok chystaná svatba s Annou Lucemburskou, dcerou Karla IV., krále českého a císaře římského 20. ledna 1382.  Sňatek měl diplomatický význam a z české strany byl převážně dílem kardinála Pilea, protože původní původce sňatkové idey, Karel IV. již nebyl mezi živými. Při rozdělení Evropy způsobeném tzv. západním schizmatem bylo na Čechy a Říši římskou nahlíženo jako na potenciální spojence proti Francii ve stále pokračující stoleté válce. Navzdory štědrým peněžním částkám, které od Richarda Annin bratr, římský král Václav IV., jako půjčku obdržel, politická aliance nikdy nevyústila v žádná vojenská vítězství. Manželství bylo bezdětné a Anna v roce 1394 zemřela.  Při jednáních o sňatku byl nápomocen Michael de la Pole, hrabě ze Suffolku; Měl královu důvěru a jak Richard dospíval, stále více se zapojoval do aktivit na dvoře i ve vládě. De la Pole pocházel ze zbohatlické kupecké rodiny. Když jej v roce 1383 Richard jmenoval lordem kancléřem a o dva roky později ho povýšil na hraběte ze Suffolku, vzbudilo to u tradiční šlechty ještě více antipatií. Dalším členem nejbližšího kruhu kolem krále byl Robert de Vere, hrabě z Oxfordu (synovec Aubreyho de Vere), který se v té době stal královým oblíbencem. Jeho rodokmen, ačkoli sahal daleko do minulosti, byl co se týče anglické aristokracie a pairství (členství ve sněmovně lordů) relativně chudý. Richardovo blízké přátelství s de Verem také odporovalo politickému zřízení. Této nelibosti ještě přitěžovalo, že hrabě v roce 1386 obdržel další titul, a to nově vytvořený: vévoda irský. Kronikář Thomas Walsingham naznačoval, že vztah krále s de Verem byl homosexuální.  Napětí dospělo do kritického stadia kvůli postupu ve válce s Francií. Zatímco dvůr preferoval vyjednávání, Gent a Buckingham vybízeli k rozsáhlé kampani na ochranu anglického majetku. Namísto toho byla vyslána tzv. křížová výprava vedená Henrym le Despencer, biskupem z Norwiche, která však skončila velice nevalně. Richard čelil neúspěchu na evropské pevnině a svou pozornost proto obrátil ke spojenci Francie, Skotsku. V roce 1385 tak vedl král osobně trestnou výpravu na sever, nicméně bez úspěchu a armáda byla nucena se vrátit, aniž by Skoty vůbec zapojila do nějaké bitvy. Mezitím pouze povstání v belgickém Gentu zabránilo Francouzům v invazi do jižní Anglie. Vztah mezi králem a jeho strýcem se nadále zhoršoval kvůli vojenským neúspěchům a roku 1386 Jan z Gentu odjel z Anglie, aby se domáhal trůnu v Království Kastilském, když se začaly šířit pověsti o spiknutí proti němu. Když Gent zmizel, neoficiální vůdcovství rostoucího hnutí nesouhlasu s králem a jeho dvořany převzali Buckingham – který se mezitím stal vévodou z Gloucesteru – a Richard Fitzalan, hrabě z Arundelu.  Během roku 1385 Richard zachránil z vězení kardinála Adama de Eston, který byl ubohou obětí paranoidní podezřívavosti papeže Urbana VI. Ostatních pět zadržených kardinálů bylo po výslechu na mučidlech zavražděno. Adam de Eston byl díky nelidskému mučení postižený až do své smrti roku 1398.

První krize (1386–88).

Hrozba francouzské invaze se nezmenšovala, ale do roku 1386 naopak nabývala na síle. Toho roku Michael de la Pole v parlamentu – ve svém postavení kancléře – požadoval na obranu říše zavedení daně neslýchané výše. Parlament než aby souhlasil, raději zareagoval odmítnutím jednat o jakýchkoli požadavcích, dokud nebude odstraněn kancléř. Předpokládá se, že toto shromáždění fungovalo s podporou Gloucestera a Arundela. Král slavně odvětil, "„že by na žádost parlamentu nepropustil ani umývačku nádobí z kuchyně.“" Až když mu pohrozili sesazením, byl Richard přinucen se podvolit a nechat de la Pola jít. Na jeden rok byla ustanovena komise, která měla revidovat a řídit královské peněžní záležitosti.  Richard byl tímto veřejným napadnutím jeho královských pravomocí hluboce znepokojen a od února do listopadu 1387 začal objíždět zemi a sbírat pro tento případ podporu. Dosazením de Vera jako soudce z Chesteru začal v hrabství Cheshire budovat loajální vojenskou základnu. Také zabezpečil u druhého nejvyššího soudce, Roberta Tresiliana, zákonné úřední rozhodnutí ujištěním, že chování parlamentu bylo nezákonné a zrádcovské.  Po návratu do Londýna se králi postavili Gloucester, Arundel a Thomas de Beauchamp, hrabě z Warwicku, kteří přinesli odvolání proti zradě de la Pola, de Vera, Tresiliana a dalších dvou loajalistů: londýnského starosty Nicholase Brembra a Alexandra Nevilla, arcibiskupa z Yorku. Richard jednání pozdržel, aby získal čas, poněvadž očekával z Cheshiru de Vera s vojenskými posilami. Tři hrabata poté spojila síly s Jindřichem, hrabětem z Derby (Gentův syn, pozdější Jindřich IV. Anglický) a Thomasem de Mowbrayem, habětem z Nottinghamu – skupina byla pak v historii známa pod jménem "Lordi odvolatelé" ("Lords Appellant"). 20. prosince 1387 zastavili de Vera v bitvě u Radcotského mostu, kde byl poražen a donucen ze země uprchnout.  Richard nyní neměl jinou možnost než vyhovět žádosti odvolatelů; Brembre a Tresilian byli odsouzeni a popraveni, kdežto de Vere a de la Pole, kteří už ze země také prchli, byli odsouzeni v únoru 1388 k smrti v nepřítomnosti. Opatření šla ještě dále: popraveno bylo také mnoho Richardových rytířů, mezi nimiž byl i Burley. Odvolatelé tak úspěšně rozbili králův okruh věrných.

Křehký mír.

Richard během dalších měsíců postupně obnovil královskou moc, a to díky několika faktorům. Za prvé ztroskotala agresivní zahraniční politika "Lordů odvolatelů". Padla za oběť při vpádu Skotů, když se nenaplnilo jejich úsilí o vybudování široké protifrancouzské koalice a severní Anglie. Za druhé už bylo nyní Richardovi přes dvacet jedna let a mohl sebevědomě požadovat právo vládnout svým vlastním jménem. A konečně se roku 1389 Jan z Gentu vrátil do Anglie, a když byly urovnány rozpory s králem, měl tento starý dobrý státník umírňující vliv na anglické politiky. Richard plně převzal vládu 3. května 1389 a konstatoval, že problémy předchozích let byly způsobeny pouze špatnými poradci. Nastínil politiku, která byla ve velkém rozporu s politikou odvolatelů, protože usiloval o mír a usmíření s Francií, a také slíbil, že to významně sníží daňovou zátěž obyvatel. Po dalších osm let mírumilovně vládl a usmířil se s bývalými odpůrci. I tak však následné události měly ukázat, že se nepřenesl přes pokoření, kterému byl v minulosti vystaven – obzvláště nemohl vymazat z paměti urážku v podobě popravy svého bývalého učitele Sira Simona de Burleyho.  Když byla zajištěna národní bezpečnost, Richard začal s Francií vyjednávat o trvalém míru. Návrh předložený v roce 1393 by značně rozšířil území Akvitánie, kterou anglická koruna vlastnila. Plán však ztroskotal kvůli podmínce, že anglický král musí složit slib poslušnosti králi Francie, což bylo pro anglickou veřejnost nepřijatelné. V roce 1396 bylo náhradou uzavřeno osmadvacetileté příměří. Jako součást příměří se měl ovdovělý Richard oženit s Isabellou, dcerou Karla VI. Šíleného. Ohledně sňatku však existovaly pochybnosti; protože princezně bylo pouhých šest let a tak se předpokládalo, že ještě mnoho let nebude moci porodit následníka.  Zatímco s Francií se Richard snažil o mír, k situaci v Irsku se postavil zcela jinak. Anglickým panstvím v Irsku hrozily nájezdy a angloirští páni prosili krále o intervenci. Na podzim 1394 Richard tedy odjel do Irska, kde zůstal až do května 1395. Jeho vojsko čítající přes 8 000 mužů bylo největším, které bylo na ostrov v pozdním středověku přivedeno. Výprava byla úspěšná a jejím výsledkem bylo mj. podřízení se irských náčelníků anglické nadvládě. Tento odvážný podnik byl jedním z největších úspěchů Richardovy vlády a posílil domácí podporu krále, nicméně upevnění anglické moci v Irsku nemělo mít dlouhého trvání.

Konec vlády.

V roce 1397 se Richard II. zřejmě cítil dostatně silný a začal se zbavovat mocných mužů, jako byli vévodové z Gloucesteru, Arundelu a Warwicku. Jeho strýc Jan z Gentu zemřel v únoru 1399 a Richard vydědil jeho syna Jindřicha z Bolingbroke, který v té době byl již v exilu (král nyní jeho exil prodloužil na doživotí). V květnu toho roku odjel se svými věrnými šlechtici na výpravu do Irska.  Jindřich z Bolinbroke se v jeho nepřítomnosti vylodil v Anglii a postupně přítomné šlechtice získával na svou stranu. 19. srpna se mu Richard vzdal na hradě Flint ve Walesu. Oficiální verze zněla, že 29. září Richard dobrovolně souhlasil se svou abdikací ve prospěch Jindřicha. Ačkoliv to zřejmě nebyla pravda, parlament, který se sešel 30. září, Richardovu abdikaci přijal. 13. října 1399 byl Jindřich Bolingbroke korunován jako Jindřich IV.  Ačkoliv byl Jindřich nejspíš ochotný nechat Richarda naživu, vše se změnilo, když vyšlo najevo, že hrabata z Huntingdonu, Kentu, Somersetu a Rutlandu a Thomas Despenser – zbavení hodností, které jim udělil Richard – plánují nového krále zavraždit a na trůn vrátit Richarda. Uměnímilovný král, jenž společně s první manželkou podporoval básníka Chaucera, skončil svůj život ve vězení na hradě Pontefract, kde byl pravděpodobně zavražděn či umořen hlady. Původně byl pohřbený v kostele v King´s Langley. Až třináct let poté byl na začátku vlády Jindřicha V. (který chtěl umlčet zvěsti o tom, že Richard je stále naživu, a možná i jako pokání za vraždu, které se jeho otec dopustil) pochován podle své vůle po boku své milované manželky Anny ve westminsterském opatství.

Dvorní kultura a mecenášství.

V posledních letech Richardovy vlády a obzvláště během prvních měsíců roku 1397 po potlačení odvolatelů se král v zemi těšil skutečnému mocenskému monopolu, což byla ve středověké Anglii relativně vzácná situace. V tomto období se mohla začít objevovat specifická dvorní kultura, která se velmi lišila od kultury dřívější. Vyvinula se nová forma oslovení; král byl předtím oslovován jednoduše „výsosti“, nyní se však často říkalo „královské veličenstvo“. Říkalo se, že při velkých slavnostech seděl Richard celé hodiny na trůně v královské síni, aniž by řekl slovo, a kdokoli, na kom spočinulo jeho oko, musel před králem pokleknout. Inspirace pro tuto novou okázalost a důraz na důstojné chování měla původ ze dvorů kontinentální Evropy: nejen z francouzských a českých dvorů, odkud pocházely Richardovy dvě manželky, ale také od dvora, který udržoval Černý princ, když sídlil v Akvitánii.  Richardův přístup ke trůnu byl zakořeněn v pevné víře v tzv. Královské privilegium, pro které se inspiroval ve svém raném dětství, kdy byla jeho královská moc ohrožena nejdříve rolnickými povstáními a pak lordy odvolateli. Richard odmítl přístup svého děda, Eduarda III, který zaujal vůči šlechtě. Eduardův dvůr byl válečnický, založený na vzájemné závislosti krále a jeho nejdůvěrnějších šlechticů jako vojenských vůdců. Z Richardova pohledu toto vkládalo nebezpečně velkou moc do rukou šlechty. Aby se vyhnul závislosti na ní kvůli válečnému verbování, snažil se o vyjednávání míru s Francií. Zároveň vychoval svou soukromou družinu, která byla větší než družina všech předchozích králů, a dal jim uniformy se svým emblémem bílého jelena, které mají na sobě také andělé z Wiltonského Diptychu. Potom mohl snadno rozvíjet dvořanské prostředí, ve kterém král byl jakousi vzdálenou, uctívanou osobou a v centru dění stálo namísto válečnictví spíše umění a kultura.  Součástí Richardova programu v prosazování své autority bylo, že se také snažil kultivovat královskou image. Na rozdíl od předešlých anglických králů se nechal se vznosným majestátem vyobrazovat v malbách na dřevo, z nichž se dochovaly dvě: portrét krále v nadživotní velikosti ve Westminster Abbey (c. 1390, viz výše) a Wiltonský diptych (1394–99), přenosné dílo, které mělo pravděpodobně Richarda doprovázet při jeho kampani v Irsku. Je to jeden z mála dochovaných příkladů anglického malířského stylu dvořanské mezinárodní gotiky, který se vyvinul na dvorech kontinentální Evropy, obzvláště v Praze a Paříži. Richardovy výdaje za šperky, luxusní textilie a kovářská díla byly vyšší než za malby, ale stejně jako u jeho iluminovaných manuskriptů sotva existují nějaká dochovaná díla, která mohou být s ním spojená, tedy kromě koruny „jednoho z nejúžasnějších úspěchů gotických zlatníků“, jež pravděpodobně patřila Anně. Mezi Richardovy nejvelkolepější architektonické projekty patří Westminsterský palác, jenž byl během jeho vlády značně přestavěn, pravděpodobně díky inspiraci v pozoruhodné síni Jana z Gentu na hradě Kenilworth ve střední Anglii, dokončené v roce 1391, kde je ve výklencích umístěno patnáct soch králů v životní velikosti. Střecha z kleštin Ardantovy vazby královského tesaře Hugha Herland, „nejúžasnější výtvor středověké dřevěné architektury“, umožnila, aby původní tři románské lodě byly nahrazeny jediným obrovským otevřeným prostorem se stupínkem na konci, kde mohl sám sedět Richard. Přestavba začala na pokyn Jindřicha III. už v roce 1245, ale do doby Richardovy vlády už přes sto let stála.  Obzvláště důležitá je také dvorská záštita nad literaturou, protože se jednalo o období, kdy se angličtina formovala jako literární jazyk. Existuje jen málo důkazů o tom, že Richard zaštiťoval přímo poezii, nicméně tato kultura vzkvétala díky jeho dvoru. Nejvýznamnější básník tohoto období, Geoffrey Chaucer, králi sloužil jako diplomat, celník i hodnostář úřadu, který byl zřízen pro dohled nad stavbou královských hradů a rezidencí (The King's Works) a zároveň tehdy napsal svá nejznámější díla. Také působil ve službách Jana z Gentu a napsal "Sen o rytíři" (překládaný také jako "Kniha o vévodkyni") jako eulogii na Gentovu manželku Blanche. Chaucerův kolega a přítel John Gower napsal "Confessio Amantis" (Milencova zpověď) podle přímé Richardovy zakázky, ačkoli byl později z krále rozčarován.

Povaha a hodnocení.

Současní spisovatelé, a to dokonce i ti, kteří pro krále měli málo pochopení, se shodli, že Richard byl „neobyčejně obdivuhodným králem“, i když „jeho tvář byla bílá, kulatá a ženská“, což naznačovalo, že mu chyběla mužnost. Byl však atletické postavy a vysoký; když byl v roce 1871 otevřen jeho hrob, zjistilo se, že měřil šest stop, což odpovídá 182 cm. Byl také inteligentní a sečtělý, když se však rozčílil, trochu koktal. Zatímco jeho portrét ve Westminster Abbey zřejmě vykazuje velkou podobnost s králem, Wiltonský diptych krále zobrazuje značně mladšího, než jaký v té době skutečně byl; dá se předpokládat, že tou dobou už měl plnovous. Co se náboženství týče, byl ortodoxní, a především ke konci své vlády se začal ostře stavět proti lollardskému kacířství. Byl mimořádně oddaným stoupencem kultu Eduarda III. Vyznavače a kolem roku 1395 si nechal do svého erbu přidat mýtický erb Vyznavače. Přestože nebyl králem válečnickým, jako byl jeho děd, Richarda bavily turnaje i lov.  Veřejný názor na Richardova byl více než cokoli ovlivněn Shakespearovou hrou o králi, "Richard II. (hra)". Shakespeareův Richard je krutým, mstivým a nezodpovědným králem, který dosáhl zdání velikosti až poté, co přišel o moc. Protože však Shakespeare psal fikci, dovolil si celkem dost a mnoho věcí vypustil. Shakespeare svou hru založil na dílech autorů, jako byl Edward Hall a Samuel Daniel, kteří zase své písemnosti založili na současných kronikářích, jako byl Thomas Walsingham († 1422). Autoři jako Hall a Daniel byli součástí tudorovské historiografie, která měla pro Richarda jen malé pochopení. Tudorovský ortodoxní názor, podporovaný Shakespearem, viděl spojitost válek růží a konfliktu veřejnosti, který začal Richardovou špatnou vládou a skončil až s příchodem Jindřicha VII. na trůn v roce 1485. Názor, že války růží v patnáctém století měl na svědomí Richard, přetrvával až do konce 19. století, ale ve dvacátém již našel odpůrce. Současní historikové se na války růží dívají spíše odděleně od vlády Richarda II.  Richardův psychický stav stál ve středu historických diskusí už od doby, kdy se tématem začali v 19. století zabývat první akademičtí dějepisci. Prvním z těch, kteří se Richardem II. zabývali jako králem i jako osobou, byl biskup William Stubbs. Stubbs zastával názor, že ke konci Richardovy vlády jeho myšlení „zcela ztrácelo rovnováhu“. Historik Anthony Steel, který v roce 1941 sepsal králův kompletní životopis, k tématu zaujal psychoanalytický přístup a usoudil, že král trpěl schizofrenií. To naopak zpochybnil V. H. Galbraith, který tvrdil, že pro takovou diagnózu neexistuje žádný historický podklad, a tento směr sledovali i pozdější historici té doby. Nigel Saul, který napsal poslední akademickou životopisnou knihu o Richardu II., přiznává, že ačkoli nejsou důkazy o králově duševní chorobě, zcela jistě vykazoval znaky narcismu, a ke konci vlády „Richardovo chápání skutečnosti začalo slábnout“.  Jedna ze základních historiografických otázek se týká Richardova politického programu a důvodů, proč selhal. Usuzovalo se, že jeho královský majestát obsahoval prvky rané moderní absolutní monarchie, jejímž příkladem je dynastie Tudorovců. V novější době byl Richardův koncept královského majestátu některými považován za nepříliš odlišný konceptu jeho předků a fakt, že přesně zapadal do rámce tradiční monarchie, mu také umožnil uskutečnit toho tolik, ačkoliv jeho činy byly kontroverzní a nenadálé. Neúčast ve válkách například měla snížit daňové zatížení, což by napomohlo Richardově oblíbenosti v dolní komoře parlamentu, jenže tento slib nikdy nesplnil, poněvadž náklady na vedení dvora, jeho opulentnost a Richardovo marnotratné mecenášství jeho oblíbenců byly nakonec stejně nákladné, jako vedení války, jenže bez jejích výhod. Vydržování armády se snažili později napodobovat Eduard IV. a Jindřich VII., jenže Richardovu výhradní závislost na hrabství Cheshire oslabovala jeho podporu ve zbytku země. Jak podotýká historik Simon Walker: „To, o co se snažil, nebylo (v současné mluvě) ani neospravedlnitelné ani nedosažitelné; to, co ho zradilo, byl jeho způsob hledání.“

Richard II. (6. ledna 1367 – cca 14. února 1400) byl anglický král od roku 1377 do svého sesazení v roce 1399. Richard, syn Černého prince Eduarda, se narodil během vlády svého děda Eduarda III. Když mu byly 4 roky, stal se nejprve druhým následníkem trůnu, protože jeho starší bratr Eduard z Angoulême zemřel, a poté následníkem trůnu, když v roce 1376 zemřel jeho otec. Jelikož následujícího roku zemřel i dosavadní král Eduard III., Richard ve věku deseti let nastoupil na trůn.  Během prvních let Richardovy vlády byla vláda v rukách několika rad. Politická veřejnost dávala přednost tomuto řešení před regentskou vládou, v jejímž čele by stál králův strýc Jan z Gentu, avšak Gentovi i tak zůstal velký vliv. První velkou výzvou jeho vlády bylo Anglické povstání roku 1381, se kterým si král dobře poradil, když hrál hlavní roli při potlačení povstání. Během následujících let však králova závislost na malém počtu dvořanů způsobila mezi politickou veřejností nespokojenost a v roce 1387 řízení vlády převzala skupina šlechticů známých jako "Lordi odvolatelé". Do roku 1389 Richard převzal moc zpět a dalších osm let vládl v relativní harmonii se svými bývalými soupeři. O deset let později, v roce 1397, se však "Lordům odvolatelům" pomstil, když mnohé z nich nechal popravit nebo vyhnat. Další dva roky historici popisují jako Richardovu „tyranii“. Po smrti Jana z Gentu († 1399) král jeho syna Jindřicha z Bolingbroke, který již byl ve vyhnanství, vydědil. Jindřich v červnu 1399 napadl Anglii s nepočetným vojskem, které však rychle rostlo. Původně tvrdil, že jeho cílem je pouze navrácení dědictví, avšak brzy bylo jasné, že jeho záměrem je získat trůn. Díky jen malému odporu Richarda sesadil a sám se dal korunovat na krále Jindřicha IV. Richard zemřel v zajetí následujícího roku – pravděpodobně byl zavražděn.

Richard II (6 January 1367 – c. 14 February 1400), also known as Richard of Bordeaux, was King of England from 1377 until he was deposed in 1399. Richard's father, Edward, Prince of Wales, died in 1376, leaving Richard as heir apparent to his grandfather, King Edward III. Upon the death of Edward III, the 10-year-old Richard succeeded to the throne.  During Richard's first years as king, government was in the hands of a series of regency councils, influenced by Richard's uncles John of Gaunt and Thomas of Woodstock. England then faced various problems, most notably the Hundred Years' War. A major challenge of the reign was the Peasants' Revolt in 1381, and the young king played a central part in the successful suppression of this crisis. Less warlike than either his father or grandfather, he sought to bring an end to the Hundred Years' War. A firm believer in the royal prerogative, Richard restrained the power of the aristocracy and relied on a private retinue for military protection instead. In contrast to his grandfather, Richard cultivated a refined atmosphere at court, in which the king was an elevated figure, with art and culture at its centre.  The king's dependence on a small number of courtiers caused discontent among the influential, and in 1387 control of government was taken over by a group of aristocrats known as the Lords Appellant. By 1389 Richard had regained control, and for the next eight years governed in relative harmony with his former opponents. In 1397, he took his revenge on the Appellants, many of whom were executed or exiled. The next two years have been described by historians as Richard's "tyranny". In 1399, after John of Gaunt died, the king disinherited Gaunt's son, Henry Bolingbroke, who had previously been exiled. Henry invaded England in June 1399 with a small force that quickly grew in numbers. Meeting little resistance, he deposed Richard and had himself crowned king. Richard is thought to have been starved to death in captivity, although questions remain regarding his final fate.


Biografie.

Emigroval v roce 1977 do Rakouska, kde v letech 1978 až 1984 studoval politické vědy a sociologii na Vídeňské univerzitě. Od roku 1980 působil jako dokumentátor v ústředí Sociálně demokratické strany Rakouska. V roce 1987 byl stipendistou na Smithsonian Institution ve Washingtonu. V letech 1988 až 1991 byl redaktorem Hlasu Ameriky, později jejím spolupracovníkem. V letech 1991 až 1992 byl zaměstnancem Královského institutu mezinárodních záležitostí v Londýně.  V době vlády Miloše Zemana v letech 1998–2002 působil jako její mluvčí, předtím v roce 1998 byl mluvčím ČSSD. V letech 2003–2009 předsedal Zahraniční komisi ČSSD a v letech 2002-2006 byl místopředsedou středočeské ČSSD. Ve volbách v roce 2002 byl zvolen do poslanecké sněmovny za ČSSD (volební obvod Středočeský kraj). Byl místopředsedou sněmovního výboru pro evropskou integraci a místopředsedou zahraničního výboru. Ve sněmovně setrval do července 2004, kdy rezignoval na mandát.

Kandidatury do Evropského parlamentu (od r. 2004).

Ve volbách roku 2004 byl totiž zvolen za Českou republiku do Evropského parlamentu. Zde byl členem frakce Skupina socialistů v Evropském parlamentu. Působil jako 1. místopředseda zahraničního výboru EP. Mandát obhájil ve volbách roku 2009. V červenci 2009 byl zvolen jedním z místopředsedů Evropského parlamentu a členem Výboru pro zahraniční věci. Ve volbách do Evropského parlamentu v roce 2014 kandidoval za ČSSD na 9. místě její kandidátky, což ze začátku kritizoval. Ve volbách neuspěl, stal se pouze v pořadí pátým náhradníkem (ačkoliv na kandidátce ČSSD získal třetí nejvyšší počet preferenčních hlasů).

Hodnocení europoslance L. Roučka (dle think-tanku Evropské hodnoty).

Dle vydané zprávy výše uvedeného think-tanku, která se vztahuje na období před následujícími volbami do Evropského parlamentu (2014), vyplývá následující:

Literatura.

ROUČEK, Libor: "Můj a náš příběh". Academia, Praha 2019.

Libor Rouček (* 4. září 1954 Kladno) je český politik ČSSD, počátkem 21. století poslanec Poslanecké sněmovny, v letech 2004–2014 také poslanec Evropského parlamentu.

Libor Rouček (born 4 September 1954 in Kladno) is a Czech politician and Member of the European Parliament with the Czech Social Democratic Party, part of the Socialist Group and sits on the European Parliament's Committee on Foreign Affairs.  He is a substitute for the Committee on Budgets and a member of the Delegation for relations with Iran.


Pico da Cruz (261 m).

Tento kopec byl v minulosti používán jako pozorovatelna a místo, odkud byl Funchal varován před blížícími se korzáry. Později zde byly instalovány komunikační antény a funchalané kopec začali nazývat Pico Telégrafo.  V polovině 19. století byla na východním svahu postavena hazardní herna s názvem Excelsior Club da Madeira. V severním svahu byla zřízena střelnice, která dosud existuje. Strmější jižní svah s výhledem na oceán částečně využívá armáda. Tímto svahem, porostlým divokými opunciemi, nenápadně protéká leváda dos Piornais. Pod Pico da Cruz na Ponta da Cruz byla roku 1909 zřízena konzervárna, která zpracovávala tuňáky. Například roku 1910 exportovala 557 tun konzerv. Dnes již neexistuje.

Praia Formosa.

Tato kamenitá pláž s délkou kolem jednoho kilometru je nejdelší na ostrově. Na straně od Funchalu začíná za tunelem pro chodce u koupalište Doca do Cavacas Na tomto konci pláže jsou ve skále vidět střílny z 2. světové války. Na druhém konci přechází v písčitou plážičku. Kameny na pláži jsou od velikosti koňské hlavy až po štěrk, všechny krásně kulaté. V některých letech zde najdete dřevěné panely na ležení a rákosové slunečníky. V zimě je obvykle spláchnou vlny. Uprostřed pláže je zeď, nad níž bylo do roku 2008 vidět nádrže firmy Shell (byly přemístěny do Caniçalu)  Na Praia Formosa se v listopadu 1566 vylodili francouzští korzáři ze tří galeon, kterým velel Bertrand de Montluc. Dnes to připomíná pamětní deska zhruba pod hotelem Atlantic Gardens.

Estrada Monumental.

Tato ulice byla kdysi jedinou spojovací cestou vedoucí z Funchalu do Câmara de Lobos. Název dostala podle mostu Ponte Monumental, který před Câmarou překračuje říčku Seccoridos. (Most dostal tento název v polovině 19. století na počest krále Pedra IV.)

Kostely.

Symbolem této městské části je nový kostel Igreja Nova de São Martinho, daný do provozu roku 1918.  Další kostel Igreja da Nazaré má moderní architekturu a byl dokončen roku 2002. Hranatá věž tohoto kostela je vysoká 44 metrů.

Cais do Carvão (Uhelné molo).

Uhelné molo bylo vybudováno v 19. století, jako překladiště uhlí pro místní cukrovary a doplňování paliva lodí. Asi po 100 letech existence bylo zrušeno. Městská rada Funchalu zde chce zřídit nové mořské akvárium a výzkumnou stanici mořské biologie.  Galerie

São Martinho (Svatý Martin) je městská část hlavního města Madeiry Funchalu. Má rozlohu něco přes 6 km a roku 2001 zde žilo 20 636 obyvatel. Sahá od břehu oceánu na jihu až po hory na severu. Na západě sousedí s okresem Câmara de Lobos. Celá městská část se dále dělí na 16 okrsků. Jižními okrsky Ajuda, Piornais a Areeiro prochází rovnoběžně s pobřežím Estrada Monumental, spojující střed Funchalu s obcí Câmara de Lobos.  Na katastru městské části se nachází několik kopců: Pico da Cruz, Pico do Funcho, Pico da Arruda, Pico da Igreja a Pico da Lombada. Názvy některých jsou odvozeny od původní převládající vegetace: funcho = fenykl, arruda = routa (Ruta Chalepensis).  Farnost São Martinho byla ustavena již roku 1579, jako městská část Funchalu je São Martinho od roku 1916.  Obyvatelé pracovali v minulosti převážně v zemědělství a zásobovali Funchal potravinami. Postupně převládlo pěstování cukrové třtiny, kterou na konci 18. století nahradilo pěstování banánů. Ty se zde, spolu s vinnou révou, pěstují i dnes. Od poloviny 20. století je však zemědělství vytlačováno urbanizací. Část dnešních obyvatel pracuje v průmyslu (převážně v sousední Câmara de Lobos) a ve službách (největší koncentrace hotelů je v části Ajuda a kolem ulice Estrada Monumental).

São Martinho () is a civil parish in the municipality of Funchal, on the island of Madeira. The population in 2011 was 26,482, in an area of 7.95 km².


Život.

Narodil se v rodinném sídle Dzeržinovo asi 60 km západně od Minsku a 15 km od Ivjaňce v Ruském impériu (dnes v Bělorusku). Pocházel ze zchudlé polské šlechtické a katolické rodiny, kde měl pět sourozenců. V dětství se chtěl stát knězem, krátce před maturitou však ztratil víru a jako revolucionář byl vyloučen ze studia. V roce 1895 se stal členem tehdejší Litevské a roku 1900 Polsko-litevské sociálně demokratické strany. V jejích řadách pak bojoval v letech 1905 až 1907 během povstání ve Varšavě, po porážce povstání byl vypovězen na Sibiř. Během cesty na Sibiř zorganizoval vzpouru vězňů a uprchl zpět do Varšavy. Byl vydavatelem dvou stranických časopisů a ilegálně působil i na území někdejšího Rakouska-Uherska, kde propagoval myšlenky proletářské revoluce a pomáhal zakládat různé ilegální anarchistické a revoluční organizace. Během života strávil 11 let ve vězení za podvratnou a ilegální činnost, první zatčení proběhlo již v roce 1897, další pak v roce 1905 a 1907. V roce 1914 zatčen v Polsku, v roce 1916 byl odsouzen carským soudem na tři roky do vězení v Moskvě, odkud ho vysvobodila únorová revoluce.  Během bolševické Říjnové revoluce přijal nové poruštělé příjmení Dzeržinskij, mezi bolševiky byl přezdíván jako "Železný Felix" nebo "Krvavý Felix". V letech 1919–1923 působil ve funkci lidového komisaře vnitra a dopravy (tehdejší obdoba dnešního ministerstva vnitra a ministerstva dopravy), předsedal také státní Komisi pro zlepšení života dětí, od roku 1924 byl také předsedou Nejvyšší rady národního hospodářství a kandidátem politbyra ruské bolševické strany ÚV VKS(b).  Lenin vysoce oceňoval jeho bezohlednou tvrdost, i když s ním Dzeržinskij i v závažných otázkách nesouhlasil (Brest-litevský mír, role odborů, sovětská národnostní politika atd.) Když mu Lenin jednou vytkl "velkoruský šovinismus", obvinil ho z šovinismu neruských národů. V prosinci 1917 ho pověřil vybudováním instituce na obranu proti kontrarevoluci, zprvu nazvané Čeka (čerezvyčajnaja komissija), která se roku 1922 pod jeho vedením změnila v GPU (OGPU). Tento mocný aparát měl v roce 1917 25 zaměstnanců, v roce 1924 téměř 22 tisíc a obrovskou síť tajných agentů. Za první dva roky se počet obětí odhaduje nsa 50-100 tisíc, do roku 1926 asi půl milionu. Pod Dzeržinského organizací začaly vznikat pracovní tábory GULAG pro odpůrce režimu, postupně i jen třídní nepřátele. Do roku 1960, kdy byly zrušeny, jimi prošly odhadem desítky milionů lidí a hrály i nezanedbatelnou roli v sovětském hospodářství.  Zemřel 20. července 1926 v Moskvě na infarkt myokardu, a to bezprostředně po dvouhodinové řeči k Ústřednímu výboru VKS(b), v níž ostře útočil na „opozici“ Trockého, Zinověva a Kameněva. O jeho smrti panují dodnes neujasněné dohady, které však nebyly nikdy věrohodně historicky potvrzeny.

Legenda.

Dzeržinskij imponoval svým až fanatickým odhodláním a když zemřel, nazval ho Stalin „rytířem revoluce“. Tím začalo soustavné propagandistické budování jeho pověsti jako údajně čestného muže s čistýma rukama. Byla po něm pojmenována řada měst, ulic a závodů, populární fotoaparát FED, lokomotivy FD a postavena řada pomníků. Velký železný pomník stál na Lubljance před budovou KGB a v roce 1991 byl stržen jako symbol komunismu. V roce 2012 však vedení města Moskvy rozhodlo, že bude obnoven jako kulturní památka.

Felix Edmundovič Dzeržinskij (rusky "Феликс Эдмундович Дзержинский", transkripcí "Feliks Edmundovič Dzeržinskij"), rodným jménem Feliks Dzierżyński (11. září 1877 v Oziembłowě – 20. července 1926 v Moskvě) byl ruský revolucionář a sovětský politik polského původu. V mládí se podílel na vzniku sociálně demokratické strany v Polsku a Litvě, byl mnohokrát vězněn, až se roku 1917 setkal s Leninem a stal se bolševikem. Od té doby se věnoval ruské a sovětské politice. Byl zakladatelem a velitelem obávané ruské Čeky, faktické předchůdkyně pozdějšího GPU a pozdější NKVD a posléze KGB. Je všeobecně považován za jednoho ze strůjců mnoha masových vražd a bolševických represálií během Ruské občanské války v letech 1917 až 1922, během nichž zahynulo několik set tisíc lidí.

Felix Edmundovich Dzerzhinsky ( ; ; 20 July 1926), nicknamed "Iron Felix", was a Bolshevik revolutionary and official. Born into Polish nobility, from 1917 until his death in 1926 Dzerzhinsky led the first two Soviet state-security organizations, the Cheka and the OGPU, establishing a secret police for the post-revolutionary Soviet regime. He was one of the architects of the Red Terror and Decossackization.


Vodohospodářská politika ČR.

Vodohospodářská politika ČR vychází z přírodních poměrů uzemí ČR, kdy vodní zdroje jsou výlučně závislé na atmosférických srážkách. Ty jsou rozkolísané v průběhu roku i víceletého období. V ročním úhrnu v přepočtu na jednoho obyvatele činí jednu pětinu celosvětového průměru a jednu polovinu až jednu třetinu evropského průměru.  Kapacita vodních zdrojů v jejich přirozené, antropogenními vlivy neovlivněné podobě, již od 50. let 20. století nestačí potřebám obyvatel, průmyslu a zemědělství. Proto je nutné racionálně užívat vody, víceúčelově hospodařit s vodou v ucelených povodích, plánovat využívání vodních zdrojů, provádět víceleté řízení vodohospodářských soustav, odborně spravovat povodí a vodní toky apod.  Vodohospodářská ČR politika respektuje doporučení směrnic Rady EHS:  Hlavní zásady vodohospodářské politiky ČR podle směrnic Rady EHS:  Pro naplnění hlavních zásad vodohospodářské politiky se v ČR uplatňuje:

Státní správa v oblasti vodního hospodářství v ČR.

Vodohospodářskou politiku ČR realizuje státní správa v oblasti vodního hospodářství představovaná vodoprávní úřady čtyř ministerstev (Ministerstvo zemědělství, Ministerstvo životního prostředí, Ministerstvo dopravy a Ministerstvo obrany), krajů a obcí s rozšířenou působností. Státní správa v oblasti vod se řídí vodním právem.  Český hydrometeorologický ústav vykonává funkci ústředního státního ústavu České republiky pro obory čistota ovzduší, hydrologie, jakost vody, klimatologie a meteorologie, jako objektivní odborné služby poskytované přednostně pro státní správu.  Agentura ochrany přírody a krajiny ČR je organizační složkou státu a správním úřadem, který vydává závazné stanovisko k povolení k nakládání s vodami, k vodním dílům a povolení k některým činnostem podle vodního zákona.  Česká inspekce životního prostředí je organizační složka státu a orgán státní správy pověřený dozorem nad respektováním právních předpisů v oblasti životního prostředí. Dohlíží na dodržování závazných rozhodnutí správních orgánů v oblasti životního prostředí.

Financování vodního hospodářství v ČR.

Vodní hospodářství v ČR se financuje z veřejných prostředků prostřednictvím dotačních programů a z vodného a stočného.

Dotace poskytované Ministerstvem zemědělství.

Péče o vodní zdroje a vodní díla:  Vodovody a kanalizace:  Rybníky:  Prevence před povodněmi:  Odstranění následků povodní na státním vodohospodářském majetku:  Závlahy:  Drobné vodní toky a malé vodní nádrže:  Suché nádrže – území určená k řízeným rozlivům povodní na zemědělsky obhospodařovaných pozemcích:

Dotace poskytované Ministerstvem životního prostředí.

Břehové porosty – zakládání, obnova a údržba:  Mimoprodukční funkce rybníků:  Obnova migrační prostupnosti vodních toků:  Přírodě blízká protipovodňová opatření v intravilánu:  Revitalizace odvodněných ploch – tůně, mokřady, rašeliniště:  Revitalizace a renaturace vodních toků:

Vodohospodářský výzkum a vývoj v ČR.

Organizací a financováním vodohospodářského výzkumu z veřejných prostředků v ČR se zabývá:  Odbornou podporu státní správě ve vodním hospodářství poskytují vědecko výzkumné instituce zřizované ministerstvy:  Výzkum některých vodohospodářských otázek provádějí vědecko výzkumné instituce zřizované Akademií věd ČR:  Výzkum ve vodním hospodářství provozují také státní příspěvkové organizace:  Vodohospodářský výzkum provádí také ústavy a katedry vysokých škol, jak jsou uvedeny v další kapitole.

Spolky vodohospodářů.

Spolky vodohospodářů jsou samosprávná a dobrovolná sdružení osob vedených společným zájmem založené podle § 214–302 občanského zákoníku.

Profesní komory a autorizace k vybraným činnostem.

Profesní komora je veřejnoprávní stavovská organizace založená podle zákona č. 360/92 Sb., o výkonu povolání autorizovaných architektů a o výkonu povolání autorizovaných inženýrů a techniků činných ve výstavbě . Stavební zákon stanovuje, že výkon vybraných činností, jejichž výsledek ovlivňuje ochranu veřejných zájmů ve výstavbě, mohou provádět jenom autorizované osoby. Pro autorizované osoby je členství v příslušné profesní komoře povinné.  Autorizaci pro činnosti související s projekcí, výstavbou a provozem vodních děl a s územním plánováním udělují profesní komory:

Informační zdroje ve vodním hospodářství.

Spravované ministerstvy.

Spravované soukromými subjekty

Vodní hospodářství neboli vodohospodářství je činnost směřující k ochraně, využití a rozvoji vodních zdrojů a k ochraně před škodlivými účinky vod. Přírodovědným základem vodního hospodářství je hydrologie.  Vodní hospodářství se rozděluje na:  Využití vod má za cíl uspokojování zdůvodněných individuálních a společenských potřeb spojených s užíváním vody. Realizuje se celou řadou činností od péče o povrchové vody a vodní toky a související vodohospodářský majetek až po budování vodárenských soustav a čistíren odpadních vod.  Ochrana vod podléhá ekologickým principům. V jejím rámci se stanovují podmínky pro udržitelné užívání a ochranu vod jako nenahraditelné složky životního prostředí.  Ochranu před nepříznivými účinky vod spočívá v budování protipovodňových děl, v manipulaci s průtoky ve vodních tocích a nádržích, v budování hydromelioračních zařízení a v péči o půdu a krajinu.  Obor vodního hospodářství podléhá vodnímu právu. Vodní právo je souborem norem, které regulují ochranu vod a vodních ekosystémů, stanovují podmínky jejich hospodářského využití, předepisují zajištění bezpečnosti vodních děl a vytváření podmínek pro snižování nepříznivých účinků povodní a sucha. Tyto normy spadají ve své většině do odvětví správního práva a práva životního prostředí. Státní správu v oblasti vodního hospodářství realizují vodoprávní úřady.

Water resource management is the activity of planning, developing, distributing and managing the optimum use of water resources. It is a sub-set of water cycle management.  Water is essential for our survival. The field of water resources management will have to continue to adapt to the current and future issues facing the allocation of water. With the growing uncertainties of global climate change and the long-term impacts of management actions, the decision-making will be even more difficult. It is likely that ongoing climate change will lead to situations that have not been encountered. As a result, alternative management strategies are sought for in order to avoid setbacks in the allocation of water resources.  Ideally, water resource management planning has regard to all the competing demands for water and seeks to allocate water on an equitable basis to satisfy all uses and demands. As with other resource management, this is rarely possible in practice.  One of the biggest concerns for our water-based resources in the future is the sustainability of the current and future water resource allocation. As water becomes more scarce, the importance of how it is managed grows vastly. Finding a balance between what is needed by humans and what is needed in the environment is an important step in the sustainability of water resources.


Popis.

Start rakety probíhá vždy z ponořené ponorky. Před startem je trubice s raketou zaplavena vodou, malá výbušnina na dně trubice pak způsobí vypaření vody a prudký nárůst tlaku. Tlakový ráz je dostatečný k vystřelení rakety z trubice takovou rychlostí, aby setrvačné síly dokázaly vynést raketu celým objemem nad hladinu. Inerciální senzory zaznamenají klesající zrychlení po vynoření rakety a nastartují první raketový stupeň. Samotné tělo rakety je natlakováno dusíkem, aby se během první fáze startu zabránilo průniku vody, která by mohla raketu poškodit nebo narušit její vyvážení.  Trident má tři raketové stupně na tuhé palivo. Dolet je ještě zvýšen použitím teleskopického aerodynamického hrotu, který je vysunut během první urychlovací fáze. Během třetího raketového stupně, zhruba dvě minuty po startu, už Trident dosahuje rychlosti 6000 m/s.  Trident používá pro korekce dráhy inerciální naváděcí systém, doplněný pak optickou kontrolou hvězdného pole v orbitální části dráhy. Některé testovací varianty obsahovaly také GPS, nepočítá se však s tím, že by GPS zůstal ve skutečné jaderné válce operabilní.  Po dokončení posledních korekcí dráhy jsou uvolněny nezávislé návratové moduly s hlavicemi a také klamné cíle. Konkrétní podrobnosti této fáze jsou utajeny. Každý návratový modul je pak schopen v okruhu dosahu zasáhnout nezávislý cíl. Moduly, vstupující do atmosféry se značným násobkem rychlosti zvuku, za sebou zanechávají dobře viditelné stopy dráhy, někdy označované jako "prsty Boha".

Konvenční varianta Tridentu.

V roce 2006 Pentagon představil návrh programu pro konvenční modifikaci raket Trident jako součást dlouhodobé strategie vývoje globálních zbraní rychlého úderu.  Program měl umožnit přestavbu existující varianty D5 v konvenční zbraň výměnou jaderných hlavic za upravené návratové moduly Mk4. Ty měly být vybaveny GPS navigací a systémy pro korekci dráhy návratu, což by zvýšilo přesnost dopadu na 10 metrů. Moduly neměly používat výbušniny, pro výsledný efekt zbraně měla plně postačovat kinetická energie. Druhou variantou měla být tříštivá hlavice obsahující tisíce wolframových prutů, schopná zlikvidovat nepřátelské síly na ploše přibližně tří set čtverečních metrů.  Hlavní nedostatek programu byla nemožnost ostatních jaderných velmocí jednoduše rozlišit konvenční a jaderné balistické rakety. I pro tyto důvody byl program zamítnut. Ruský prezident Vladimir Putin v květnu 2006 varoval před hrozícím zvýšením nebezpečí nechtěné jaderné války. "Odpálení takové rakety by mohlo ... vyprovokovat totální protiúder strategických jaderných sil."

Raketa Trident je z ponorky odpalovaná balistická raketa (SLBM), nesoucí jaderné hlavice. Navrhla ji americká společnost Lockheed Martin Space Systems. Existuje ve dvou variantách – UGM-96 Trident I a UGM-133 Trident II. Rakety Trident jsou součástí výzbroje čtrnácti aktivních amerických jaderných raketových ponorek třídy "Ohio" a čtyřech britských ponorek třídy "Vanguard".

The Trident missile is a submarine-launched ballistic missile (SLBM) equipped with multiple independently targetable reentry vehicles (MIRV). Originally developed by Lockheed Missiles and Space Corporation, the missile is armed with thermonuclear warheads and is launched from nuclear-powered ballistic missile submarines (SSBNs). Trident missiles are carried by fourteen United States Navy s, with American warheads, as well as four Royal Navy s, with British warheads. The missile is named after the mythological trident of Neptune.


Život.

Své dětství strávil jednak v rodné Praze na Žižkově a také u dědečka v Bohdašíně v Podkrkonoší. Později vystudoval obchodní akademii (otec byl obchodním cestujícím), maturoval v roce 1948. První jeho práce otiskl časopis "Středoškolák" v roce 1945 a psal do něj řadu let. Zkusil pokračovat rok na právech, pak přestoupil na studia na Filmové fakultě Akademie múzických umění, zvolil si obory scenáristika a dramaturgie. Po ukončení studií se pustil do filmování, byl scenáristou Filmového studia Barrandov, později zde působil jako dramaturg skupiny filmů pro děti a mládež. Mnohá z jeho děl se stala velmi populární i ve světě, zejména filmy o panu Tau. Jeho knihy byly přeloženy do 15 jazyků. Při filmové tvorbě spolupracoval zejména s Jindřichem Polákem. Byl scenáristou více než 30 celovečerních filmů a řady televizních seriálů. Mnohé z filmů získaly řadu mezinárodních ocenění. Řada jeho pohádek se prolíná s žánrem sci-fi. Pod pseudonymem Ota Dvorský mu vyšly dvě detektivky.  Od 1988 byl předsedou Československé národní sekce Mezinárodního sdružení pro dětskou knihu (IBBY).

Osobní život.

V roce 1950 se oženil (manželka Irena), narodila se jim dcera Irena a později syn Otto.

Ocenění.

V roce 1979 mu byl udělen titul zasloužilý umělec, v roce 1989 i titul národní umělec. Za tvůrčí činnost mu bylo v roce 1978 uděleno čestné občanství města Ostrova. V roce 2004 při příležitosti oslav 650 let obce Kostelní Lhota obdržel také její čestné občanství (in memoriam); v obci často pobýval u rodičů a krátkou dobu i chodil do školy.

Ota Hofman (10. dubna 1928 Praha – 17. května 1989 Praha) byl spisovatel a scenárista, autor zejména knížek pro děti a scénářů k filmům pro děti a mládež. Nejznámějšími byly filmy a seriály o panu Tau, či sci-fi film "Odysseus a hvězdy".

Ota Hofman, alias Ota Dvorský (10 April 1928 in Prague — 17 May 1989 in Prague) was Czechoslovak writer of children's literature and young adult literature and a screenwriter.  One of his most famous characters is Pan Tau, co-authored with film director Jindřich Polák.


Charakteristika.

"Street dance" zahrnuje všechny pouliční tance, ve kterých si nachází stále větší oblibu mladá generace. Mezi taneční techniky a styly, které lze do Street dance zařadit patří hip hop new style, hip hop old style (klasický, počáteční hip hop), hype, funky, součástí toho je jako úplně první lockin', dále pak poppin' a house. Všechny tyto tance jsou neoddělitelně spjaty s konkrétní hudbou a životním stylem.  Tanečníci se pohybují volně a dokonce se snaží vymýšlet a tvořit svůj vlastní osobní styl. Improvizace je základem většiny pouličních tanců, i když i zde najdeme promyšlené choreografické prvky, smíšené právě s improvizací.  Základem pouličního tance (battles-jamming) je unikátní styl, kterým tanečník vyjadřuje pocity prostřednictvím tance a který se obvykle váže na určitý hudební žánr. Tanečníci tančí v hloučku na ulicích nebo po diskotékách.  Ke "street dance patří" i specifický styl v oblékání, například volné kalhoty, dlouhá volná trika, kšiltovky, pořádné, pevné tenisky, které se jen tak nezničí, dále pak potítka, na kterých se tanečník může libovolně „klouzat“ po zemi a „létat“ po parketu.

Soutěže.

S rostoucí popularitou se rozrůstá i mnoho seriózních soutěží "street dance", každoročně se koná spoustu mezinárodních akcí po celém světě, jako například: "Battle of the Year", "Juste Debout a House Dance International". Tyto soutěže se zaměřují především na tzv. "battle", ale také na choreografické přehlídky.  V České republice mezi nejprestižnější "street dance" akce patří "Street Dance Kemp", "Beat Street", "Dancefloor Attack", "Tanečník Roku - my CITY my STAGE", "Taneční skupina roku", "Děti fitness" a další.

Street dance, nazývaný také "pouliční tanec", je zastřešující pojem, který se používá pro popis tanečních stylů, které se vyvinuly mimo tanečního studia, přímo v ulicích, školních dvorech a tanečních klubech. Začal se objevovat ve Spojených státech v roce 1970. Pod tento pojem patří taneční styly jako: breakdance, popping, locking, hip hop new style, house dance a C-walk.

A street dance is a dance style that evolved outside dance studios in any available open space such as streets, dance parties, block parties, parks, school yards, raves, and nightclubs. A street dance is a vernacular dance in an urban context. Vernacular dances are often improvisational and social in nature, encouraging interaction and contact with spectators and other dancers. These dances are a part of the vernacular culture of the geographical area that they come from. Examples of street dance include b-boying (or breakdancing), which originated in New York City.  Street dance is an umbrella term for a large number of social dance styles. Social dance styles have many accompanying steps and foundations, created organically from a culture, a moment in time, a way of life, influenced by natural social interaction.  Clogging, which evolved in the streets and factories of Northern England in the mid-19th century, is an early form of street dance.


Život.

Narodil se v Jeruzalémě ještě za dob britské mandátní Palestiny. V mládí se stal členem elitních jednotek Palmach, náležících pod židovskou vojenskou organizaci Hagana. Když byla Hagana po vzniku Izraele transformována v izraelskou armádu, bojoval v jejích řadách ve válce za nezávislost.

Armádní kariéra.

V armádě strávil většinu své vojenské kariéry u výsadkářské brigády, kde se jeho symbolem stal červený baret těchto jednotek. Během 50. let sloužil pod velením Ariela Šarona. V roce 1955 byl raněn během protiteroristické akce v Chán Júnis v Pásmu Gazy a tehdejší náčelník generálního štábu Moše Dajan mu udělil vyznamenání. O dva roky později se stal pobočníkem velitele brigády. Z této pozice odešel studovat na École Militaire v Paříži.  Po návratu v roce 1961 byl jmenován velitelem brigády Golani a z této pozice velel protiteroristické operaci v Nukievu. V čele brigády působil do roku 1963 a během této doby se zasloužil o zvýšení prestiže výsadkářů, pozdvihl jejich morálku a pomohl jim vštípit ducha, díky kterému je brigáda stále proslavená. V roce 1965 byl jmenován šéfem operací v generálním štábu. Později také sloužil jako náčelník armádní velitelské školy.  V roce 1966 se stal velitelem 55. rezervní výsadkářské brigády, které velel během šestidenní války v roce 1967. Se svými jednotkami se zúčastnil obsazení Jeruzaléma a byl prvním, kdo se dostal k Západní zdi a na Chrámovou horu. Zvuková nahrávka jeho slov „Chrámová hora je v našich rukou“ se stala jedním ze symbolů šestidenní války.  Po válce byl povýšen do hodnosti brigádního generála a stal se vojenským velitelem v Pásmu Gazy a na severu Sinajského poloostrova. V roce 1969 byl povýšen na generálmajora a jmenován velitelem severního vojenského okruhu. Na severu Izraele tehdy docházelo k útokům palestinských teroristů z Organizace pro osvobození Palestiny proti izraelským osadám a městům. Gur velel několika protiútokům. Od srpna 1972 do prosince 1973 sloužil jako vojenský atašé na izraelské ambasádě ve Washingtonu. V lednu 1974 byl znovu jmenován do funkce velitele severního velitelství. Po odchodu Davida Elazara z postu náčelníka Generálního štábu kvůli kritice ze strany Agranatovy komise, byl Gur jmenován jeho nástupcem, a stal se tak v pořadí desátým náčelníkem generálního štábu izraelské armády. Z této pozice byl odpovědný za naplánování a provedení operace Entebbe, která byla záchranou 102 izraelských rukojmí unesených do Ugandy. Na této pozici sloužil až do roku 1978.

Civilní a politická kariéra.

Po odchodu z armády se stal generálním ředitelem společnosti "Kur Mechanica". Ve volbách v roce 1981 byl zvolen poslancem Knesetu za stranu Ma'arach. Svůj mandát obhájil i v následujících volbách v roce 1984, po nichž byl jmenován ministrem zdravotnictví v první Peresově vládě. Kromě toho v Knesetu zasedal v zahraničním a branně-bezpečnostním podvýboru. V letech 1986 až 1988 pracoval v představenstvu stavebního podniku Solel Bone. V dubnu 1988 byl jmenován ministrem bez portfeje. Tuto pozici si udržel do března 1990, kdy Ma'arach opustil vládní koalici.  V roce 1992 vyhrála volby Strana práce (následovnice Ma'arachu) a Gur byl jmenován náměstkem ministra obrany. Ze své funkce byl zodpovědný za přípravu izraelské ekonomiky pro případ války či krize.  V roce 1995 u něj byla diagnostikována rakovina. Pod vlivem obrovských bolestí nakonec spáchal sebevraždu svou osobní zbraní. Zemřel 16. července 1995 ve věku 65 let.  Po Mordechaji Gurovi je pojmenován vojenská základna na Šaronské planině.

Mordechaj „Motta“ Gur (: , 6. května 1930, Jeruzalém – 16. července 1995, Tel Aviv) byl izraelský generál a politik. Téměř třicet let sloužil v izraelské armádě, kde se nakonec stal v letech 1974 až 1978 náčelníkem Generálního štábu. V roce 1981 byl zvolen poslancem za levicovou stranu Ma'arach a během své politické kariéry zastával mezi lety 1984 a 1986 post ministra zdravotnictví ve vládě Šimona Perese.

Lt. Gen. Mordechai "Motta" Gur (, May 6, 1930 – July 16, 1995) was an Israeli politician and the 10th Chief of Staff of the IDF. During the Six-Day War (1967), he commanded the brigade that penetrated the Old City of Jerusalem and broadcast the famous words, "The Temple Mount is in our hands!" (, "Har HaBayit BeYadeinu"). As Chief of Staff, he had responsibility for planning and executing Operation Entebbe (1976) to free Jewish hostages in Uganda. He later entered the Knesset and held various ministerial portfolios. He contracted terminal cancer and committed suicide at the age of 65.


Vzdělání a zaměstnání.

Vystudoval fyziku na MIT a následné postgraduálně jadernou fyziku tamtéž. Pracoval v Argonne National Laboratory a poté v kongresovém Úřadu pro hodnocení technologií (Office of Technology Assessment), zabýval se problematikou raket MX. Působil jako vědecký poradce velitele amerického námořnictva ().

Ocenění.

V roce 1990 získal cenu Leo Szilarda od Americké fyzikální společnosti (American Physical Society). V roce 1995 získal Hilliard Roderick Prize od Americké asociace pro rozvoj vědy (American Association for the Advancement of Science). V roce 2001 byl oceněn Cenou Norberta Wienera (Norbert Wiener Award) udělovanou Computer Professionals for Social Responsibility.

Kritika raketového systému Patriot.

V roce 1992 během americké operace Pouštní bouře veřejně vystoupil s kritikou raketového systému Patriot, o kterém americká armáda tvrdila, že je velice úspěšné při sestřelování iráckých raket Scud a že představují revoluci ve vedení války. Postol ve svých analýzách a během svědectví před speciální komisí Kongresu prokázal, že systém ve skutečnosti zasáhl méně než 10 % cílů.

Kritika amerického systému protiraketové obrany.

Podle Postola dostává česká veřejnost i Parlament České republiky záměrně zkreslené informace o americkém radaru systému protiraketové obrany, který má být umístěn v Brdech. Postol dospěl svými výpočty k závěru, že radar při výkonu a anténě uváděné vládou USA by měl dosah maximálně 600 až 700 kilometrů, ačkoli generál zodpovědný za přípravu systému Henry Obering uvádí dosah 2100 až 2500 kilometrů. Podle Postola by radar s takovým dosahem musel mít výkon 50krát vyšší. Podle Postola Obering při některých jednáních hovořil dokonce o dosahu větším než 4000 kilometrů a v tom případě by výkon musel být 500krát vyšší.

Theodore Postol (* duben 1946 Brooklyn, New York, USA) je emeritní profesor vědy, technologie a mezinárodní bezpečnosti na Massachusettském technologickém institutu (MIT), prominentní kritik plánů americké vlády na budování systému protiraketové obrany.

Theodore A. Postol (born 1946) is a professor emeritus of Science, Technology, and International Security at the Massachusetts Institute of Technology. Prior to his work at MIT, he worked at Argonne National Laboratory, the Pentagon, and Stanford University.  He also criticized the government's analysis of the 2013 Ghouta chemical attack in Syria, analysis by the US and other western governments of the April 4, 2017 Khan Shaykhun chemical attack, and has accused the OPCW of "deception" concerning the Douma chemical attack. Earlier, he was a critic of U.S. government statements about the reported success rates of Patriot missiles during the first Gulf War, also known as Operation Desert Storm.


Dětství.

Masaši se narodil v japonské prefektuře Okajama jako starší z dvojčat. Miloval anime a mangu už od dětství. Jeho prvním objevem bylo anime "Doraemon", dále si pak oblíbil tehdejší fenomény jako "Mobile Suit Gundam" atd. Když začal chodit na základní školu, chytilo ho anime "Dr. Slump" od Akiry Torijamy. Chtěl si o něm zjistit pár dalších informací a zjistil, že Torijama vymyslel kromě Dr. Slumpa ještě jedno dílo, jímž byl "Dragon Ball". Masaši byl okamžitě pohlcen Dragon Ballem a jeho sešity se začaly plnit kresbami z toho seriálu. Akira Torijama se stal jeho vzorem.

Kišimotovo snažení.

První manga, kterou Kišimoto kdy vytvořil, se jmenovala "Hiatari-kun" a pojednávala o chlapci, který je stínovým nindžou.  Když si jednou Kišimoto po škole listoval Jumpem, uviděl veliký nápis, na kterém stálo, že se může zúčastnit soutěže Hop Step Award, do níž může zaslat svou vlastní nakreslenou mangu, a když se jim bude líbit, zveřejní ji v samotném časopise. Kišimoto se rozhodl soutěže zúčastnit a dal se hned do kreslení. Problém byl ten, že ač se snažil sebevíc, nemohl najít svůj vlastní, osobitý styl, jímž by mangu nakreslil. Dařilo se mu jen kopírovat ostatní.  Po nějaké době snažení nakreslil Kišimoto přibližně třicetistránkovou mangu a ukázal ji bratrovi. Ten mu řekl, že je to o ničem, a tak šel za otcem. Ten mu řekl to stejné. Kišimoto se ale jen tak nechtěl vzdát. A tak to zkoušel znovu a znovu. Finální verzi s názvem "Karakuri" poslal do vydavatelství Šúeiša, která byla organizátorem soutěže. A skutečně, Kišimotovo snažení se zúročilo; vyhrál soutěž Hop Step Award, a díky této výhře v něm znovu zavládlo nadšení k tvoření mangy. Kišimoto nikdy nepřestal žít ve svém snu, a tak v roce 1999 poslal do "Šónen Jumpu" první verzi jedné z nejpopulárnějších mang světa: "Naruto". Jeho sen – stát se slavným mangakou – se mu nakonec splnil.

Externí odkazy.

Masaši Kišimoto ( 岸本斉史, "Kišimoto Masaši", * 8. listopadu 1974) je japonský mangaka, který se proslavil především mangou "Naruto", podle níž vzniklo úspěšné anime se stejným názvem.

A reader of manga ever since a young age, Kishimoto showed a desire to write his own manga, citing authors Akira Toriyama and Katsuhiro Otomo as his main inspirations. As a result, Kishimoto spent several years working to write his own "shōnen manga" for "Weekly Shōnen Jump" magazine which he was a fan of.


Kategorizace.

Jelikož neexistuje jednotná definice toho, co rum je, jeho dělení do smysluplných skupin je poměrně komplikované. Rum je tedy většinou definován podle různých pravidel a zákonů zemí, ve kterých je vyráběn. Rozdíly spočívají například v obsahu alkoholu, době zrání i ve zvyklostech při jejich pojmenovávání.  Obsah alkoholu je důležitý například v Kolumbii, kde musí rum obsahovat minimálně 50 % alkoholu, zatímco v Chile či Venezuele je vyžadováno minimálně 40 % alkoholu. V Mexiku musí rum zrát alespoň osm měsíců, v Dominikánské republice, Panamě a Venezuele pak dva roky. Rozdíly jsou také v pojmenovávání. V Argentině se rumy dělí na bílé, zlaté, světlé a extra světlé. Na Grenadě a Barbadosu se používají termíny bílý, vyzrálý a „overproof“ (velmi silný rum), zatímco ve Spojených státech se můžeme setkat s dělením na rumy, rumové likéry a ochucené rumy.  Navzdory těmto rozdílům ve standardech a v názvosloví jsou zahrnuta následující rozdělení, které ukazují rozsah škály vyráběných rumů.

Regionální varianty.

V Karibiku má každý ostrov a každá výrobní oblast svůj vlastní unikátní styl. Tyto styly se většinou dají seskupit podle jazyků, kterými se na těchto místech hovoří. Většina rumu, který se zkonzumuje v USA, se vzhledem k zásadnímu vlivu portorikánských rumů vyrábí ve „španělském stylu“.  V Brazílii se vyrábí cachaça, alkoholický nápoj podobný rumu. Některé země, například USA, tento nápoj klasifikují jako druh rumu. Seco, destilát z Panamy, je velice podobný rumu, ale také vodce, jelikož se destiluje třikrát.  V Mexiku se vyrábí nejen celá řada světlých i tmavých rumů, ale i jiné levnější druhy ochuceného i neochuceného alkoholu z cukrové třtiny, jako je aguardiente de caña nebo charanda.  Ve Střední Americe a na severu Jižní Ameriky se vyrábí nápoj aguardiente destilovaný z melasy a ochucený anýzem. Po destilaci se do něj často přidává další šťáva z cukrové třtiny.  Na západě Afriky, zejména v Libérii, se vyrábí „třtinová šťáva“ (známá také jako Liberijský rum nebo CJ), levný a silný alkoholický nápoj destilovaný z cukrové třtiny. Může obsahovat až 43 % alkoholu.  V České a Slovenské republice se z cukrové řepy vyrábí destilát Tuzemák.  V Německu se vyrábí Rum-Verschnitt, levná náhražka opravdového tmavého rumu. Skládá se z tmavého rumu (často z Jamajky), rektifikovaného lihu a vody; často se dobarvuje karamelem. Obsahuje i malé množství opravdového rumu, jelikož minimum je stanoveno na 5 % objemu. V Rakousku je k dostání podobný rum nazývaný Inländerrum či také domácí rum. Ten je vždycky kořeněný, na rozdíl od německé náhražky, která nikdy není kořeněná ani ochucená.

Metody výroby.

Na rozdíl od jiných druhů alkoholu neexistuje u rumu jednotná metoda výroby. Jeho výroba se zakládá na tradičních stylech jednotlivých oblastí a palíren.

Fermentace.

Většina rumu se vyrábí z melasy, která pochází z cukrové třtiny. Kvalita rumu z velké části závisí na kvalitě a druhu použité cukrové třtiny. Její kvalita pak závisí na druhu půdy a na podnebí, ve kterém byla vypěstována. Velká část melasy používané v Karibiku pochází z Brazílie. Výjimkou jsou frankofonní ostrovy, kde se rum místo z melasy vyrábí převážně ze šťávy cukrové třtiny. V Brazílii se pak destilovaný alkoholický nápoj ze šťávy cukrové třtiny nazývá cachaça a od rumu se rozlišuje. Proces fermentace se pak zahájí přidáním vody a kvasnic k základní ingredienci.

Destilace.

Stejně jako u ostatních aspektů výroby rumu, ani při destilaci se nepoužívá žádná jednotná metoda destilace. Použitá metoda se může odrazit například na plnosti chuti rumu.

Zrání a míchání.

V mnoha zemích musí rum zrát alespoň po dobu jednoho roku. Rum zraje zpravidla v dřevěných sudech, zrání může však probíhat i v nádržích z nerezové oceli. Během procesu zrání je určena barva rumu. Při zrání v dubových sudech rum tmavne, zatímco v nádržích z nerezové oceli zůstává prakticky bezbarvý.  Vzhledem k tomu, že se rum typicky vyrábí v oblastech s tropickým podnebím, zraje daleko rychleji než whisky či brandy. To se projevuje v andělském podílu neboli v množství produktu ztraceného odpařením. Produkty zrající ve Francii či Skotsku ztratí ročně asi 2 % objemu, produkty v tropických oblastech pak až 10 %.  Po uzrání se rum většinou míchá, aby mohl výrobce zajistit konzistentní chuť produktu. Jedná se o poslední krok výroby rumu. Během něj jsou světlé rumy občas filtrovány za účelem odstranění zabarvení vzniklého během zrání. Tmavší rumy pak mohou být dobarvovány karamelem.

Nápoje a pokrmy.

Rum se používá nejen do punčů, ale i do známých koktejlů pocházejících z oblasti Karibiku, jako je Cuba libre nebo Daiquiri. Dále se přidává do koktejlů, jako je Piña colada nebo Mojito.  Používá se také k dochucování různých pokrmů, jako jsou například rumové kuličky či koláče. Často se do něj nakládá ovoce používané do koláčů. Přidává se také do mnoha marinád používaných v karibské kuchyni.

Rum je alkoholický nápoj destilovaný z melasy nebo ze šťávy získané z cukrové třtiny. Původ slova rum není jasný. Odborníci uvádějí dvě varianty. Podle první teorie je slovo rum odvozeno od slova rumbellion, což je anglicky „velký ruch“. Podle druhého tábora pochází pojmenování tohoto nápoje od latinského názvu „sacharum officinarium“.  Většina producentů rumu se tak nachází v oblastech, kde je rozvinuto zpracování cukrové třtiny, jako je Austrálie, Indie, ostrov Réunion či oblast Karibiku (zde zejména Jamajka a Kuba). Jeho vlastí jsou Antily (souostroví, které představuje dominantní část Karibiku), kde se vyvinula na každém ostrově specifická varianta tohoto destilátu.  Existuje několik druhů rumu. Světlý rum (Blanco) se často využívá na přípravu míchaných nápojů, zlatý a tmavý rum (tmavnoucí postupným zráním v sudech) bývá konzumován samostatně jako tzv. "sipper" či využíván pro vaření.  V Česku se tradičně vyrábí alkoholický nápoj, který byl označovaný jako „tuzemský rum“, vyrábí se však uměle, dochucením zředěného lihu (nejčastěji vyráběného kolonovou destilací z cukrové řepy) rumovou esencí. Toto označení však nevyhovuje předpisům EU (kde se názvem rum smí označovat jen třtinový rum), takže se tento produkt od vstupu Česka do EU musí prodávat pod jinými názvy, např. pod označením "Tuzemák".

Rum is a liquor made by fermenting then distilling sugarcane molasses or sugarcane juice. The distillate, a clear liquid, is usually aged in oak barrels. Most rums are produced in Caribbean and American countries, but also in other sugar producing countries, such as the Philippines and India.  Rums are produced in various grades. Light rums are commonly used in cocktails, whereas "golden" and "dark" rums were typically consumed straight or neat, iced ("on the rocks"), or used for cooking, but are now commonly consumed with mixers. Premium rums are made to be consumed either straight or iced.  Rum plays a part in the culture of most islands of the West Indies as well as the Maritime provinces and Newfoundland, in Canada. The beverage has famous associations with the Royal Navy (where it was mixed with water or beer to make grog) and piracy (where it was consumed as bumbo). Rum has also served as a popular medium of economic exchange, used to help fund enterprises such as slavery (see Triangular trade), organized crime, and military insurgencies (e.g., the American Revolution and Australia's Rum Rebellion).


Režijní kariéra.

Po skončení 2. světové války začínal svoji uměleckou dráhu v Miláně jakožto herec drobných rolí, dokud si jej nevybral za asistenta italský režisér Luchino Visconti. U něj nejprve vytvářel výpravy, později působil jako jeho asistent. Samostatné divadelní režii se začal věnovat již od roku 1950 a to jak v činohře tak i v operním repertoáru. Brzy se vypracoval na divadelního režiséra. Na počátku 60. let 20. století jako divadelní režisér hostoval v Londýně či v New Yorku, stal se z něj také inscenátor děl Williama Shakespeara.  Ačkoliv s filmem spolupracoval již od roku 1958, filmové tvorbě se začal naplno věnovat až v polovině 60. let. V roce 1967 natočil první velkou filmovou adaptaci díla Williama Shakespeara "Zkrocení zlé ženy" s Liz Taylorovou v hlavní roli. O rok později následovala filmová adaptace Shakespearovy hry "Romeo a Julie" s mladými herci Leonardem Whitingem a Olivií Husseyovou v hlavní roli, jež získala dva Oscary z celkových čtyř nominací. V tomto filmovém díle vystoupili i britští herci Laurence Olivier či Michael York.  V roce 1972 natočil film s náboženskou tematikou "Bratr Slunce, sestra Luna" o sv. Františkovi z Asissi. Následoval rozsáhlý televizní seriál s křesťanskou náboženskou tématikou "Ježíš Nazaretský".  K shakespearovské tematice se vrátil na konci 80. let, kdy v roce 1985 vytvořil filmovou adaptaci hry "Otello" a v roce 1989 další filmovou verzi nejznámější divadelní hry Williama Shakespeara "Hamlet".

Soukromý život.

V roce 1996 Zeffirelli provedl coming out, jímž se přihlásil k homosexuální orientaci.

Franco Zeffirelli, rodným jménem Gianfranco Corsi (12. února 1923, Florencie, Itálie – 15. června 2019, Řím, Itálie), byl italský herec a režisér. Světově proslul zejména filmovými a televizními adaptacemi klasických divadelních her i oper.  V letech 1994–2001 zasedal v Senátu Parlamentu Itálie za obvod Katánie.

Gian Franco Corsi Zeffirelli (12 February 1923 – 15 June 2019), commonly known as Franco Zeffirelli (), was an Italian director and producer of operas, films and television. He was also a senator from 1994 until 2001 for the Italian centre-right "Forza Italia" party.  Some of his operatic designs and productions have become worldwide classics.  He was also known for several of the movies he directed, especially the 1968 version of "Romeo and Juliet", for which he received an Academy Award nomination. His 1967 version of "The Taming of the Shrew" with Elizabeth Taylor and Richard Burton remains the best-known film adaptation of that play as well. His miniseries "Jesus of Nazareth" (1977) won both national and international acclaim and is still frequently shown on Christmas and Easter in many countries.  A Grande Ufficiale OMRI of the Italian Republic since 1977, Zeffirelli also received an honorary British knighthood in 2004 when he was created a KBE. He was awarded the Premio Colosseo in 2009 by the city of Rome.


Ustanovení císařství a regentství.

Po Napoleonově pádu zasedla v Portugalsku prozatímní vláda, která v roce 1820 vyzvala krále Jana VI. k návratu. Ten byl po svém příjezdu nucen uznat novou ústavu, která nastolila konstituční monarchii. Králův syn Dom Pedro zůstal v Brazílii a převzal v ní regentství. V Lisabonu následně kortesy (lidové shromáždění) zrušily rovnoprávnost Portugalska a Brazílie a snažily se obnovit její koloniální status, což v Brazílii vedlo k hnutí za nezávislost, do jehož čela se postavil právě Dom Pedro, jenž byl vždy nakloněn liberálním myšlenkám. Dom Pedro nakonec vyhlásil nezávislost Brazílie na Portugalsku a 12. října 1822 byl jako Petr I. prohlášen císařem Brazílie.

Vláda.

Již v roce 1831 byl Petr I. donucen brazilským parlamentem k abdikaci a císařem se stal jeho teprve pětiletý syn Pedro II. Brazilský (1825-1891), který se ovšem vlády oficiálně ujal až v roce 1840, kdy byl brazilským parlamentem prohlášen za plnoletého. 18. července 1841 byl Petr II. korunován brazilským císařem.

Brazilský císař.

Pedro II. vládl jako brazilský císař 49 let. Jako císař přinesl Brazílii ekonomickou stabilitu a pokrok. Na konci jeho vlády bylo v Riu de Janeiru 118 škol. Pedro také podnikal kroky na ukončení otrokářství. Neočekávaně dlouhá a nákladná Paraguayská válka z let 1865-1870 zmenšila jeho popularitu. Vojenský převrat 15. listopadu 1889 svrhnul monarchii. Císař se svou rodinou odešel do exilu v Evropě. Nová brazilská vláda utvořila novou federativní Brazílii po vzoru USA.  Císař Pedro II. zemřel 5. prosince 1891 v Paříži ve Francii. Brazilská vláda cenzurovala detaily ohledně jeho smrti a pohřbu. Pedrovy ostatky a ostatky jeho ženy byly přivezeny roku 1920 do Brazílie a byly umístěny v kapli ve městě Petrópolis.

Petr II. Brazilský nebo také Dom Pedro II. (2. prosince 1825 – 5. prosinec 1891) byl v letech 1831 – 1889 druhým a posledním brazilským císařem. Narodil se jako pátý syn císaře Petra I. (krále Pedra IV.) v Brazílii. Brazílii vládl více než půl století, resp. 58 let.

Dom Pedro II (English: Peter" "II; 2 December 1825 – 5 December 1891), nicknamed "the Magnanimous", was the second and last monarch of the Empire of Brazil, reigning for over 58 years. He was born in Rio de Janeiro, the seventh child of Emperor Dom Pedro I of Brazil and Empress Dona Maria Leopoldina and thus a member of the Brazilian branch of the House of Braganza. His father's abrupt abdication and departure to Europe in 1831 left the five year-old as Emperor and led to a grim and lonely childhood and adolescence, obliged to spend his time studying in preparation for rule. He knew only brief moments of happiness and encountered few friends of his age. His experiences with court intrigues and political disputes during this period greatly affected his later character; he grew into a man with a strong sense of duty and devotion toward his country and his people, yet increasingly resentful of his role as monarch.  Pedro II inherited an empire on the verge of disintegration, but he turned Brazil into an emerging power in the international arena. The nation grew to be distinguished from its Hispanic neighbors on account of its political stability, zealously guarded freedom of speech, respect for civil rights, vibrant economic growth, and form of government—a functional representative parliamentary monarchy. Brazil was also victorious in the Platine War, the Uruguayan War, and the Paraguayan War, as well as prevailing in several other international disputes and domestic tensions. Pedro II steadfastly pushed through the abolition of slavery despite opposition from powerful political and economic interests. A savant in his own right, the Emperor established a reputation as a vigorous sponsor of learning, culture, and the sciences, and he won the respect and admiration of people such as Charles Darwin, Victor Hugo, and Friedrich Nietzsche, and was a friend to Richard Wagner, Louis Pasteur, and Henry Wadsworth Longfellow, among others.


Průběh letu.

1. letový den – Start (29. Srpna.2009).

Podle původního plánu měl raketoplán Discovery vzlétnout 25. srpna 2009. Po několikadenním odkladu (nejprve kvůli bouřkám, později pro potíže s ventily hlavní nádrže ET) úspěšně odstartoval 29. srpna 2009 ve 3:59 UTC.

2. letový den – Kontrola tepelné ochrany raketoplánu (30. srpna 2009 ).

Posádka provedla standardní kontrolu tepelné ochrany raketoplánu pomocí senzorů OBSS (Orbiter Boom Sensor System).

3. letový den – Připojení ke stanici ISS (31. srpna 2009 ).

V pondělí ráno 31. srpna 2009 se raketoplán připojil k Mezinárodní vesmírné stanici (ISS). Při přibližování nebylo možno kvůli poruše použít jemnější manévrovací motorky typu „vernier“, ale velitel lodě Rick Sturckow musel poprvé v historii raketoplánů využít pro připojení trochu silnější a hrubší standardní manévrovací motorky RCS ().Krátce po vstupu na stanici se Nicole Stottová stala oficiálně členem dlouhodobé posádky Expedice 20, Tim Kopra naopak své působení na ISS skončil a vrátil se na Zemi v Discovery STS-128. Modul MPLM Leonardo byl dočasně připojen k ISS v pondělí 31. srpna 2009. V jeho útrobách bylo cca 6800 kg nákladu, který kosmonauté postupně přenesli do stanice. Šlo například o dvě skříně s experimenty, laboratorní mrazák pro uchovávání vzorků, jednu spací kóji pro člena dlouhodobé posádky, nový systém pro čištění atmosféry a běhací dráhu C.O.L.B.E.R.T.

4. letový den – Výstup EVA-1 (1. září 2009).

Při prvním výstupu do volného prostoru (EVA-1) v noci z 1. na 2. září 2009 Olivas a Stottová demontovali starou nádrž ATA (o hmotnosti cca 600 kg) z hlavního nosníku stanice a umístili ji na dva dny na konec staničního manipulátoru SSRMS. Následně sejmuli z modulu Columbus experiment EuTEF () a dvě desky MISSE (). První výstup trval 6 hodin a 35 minut.

5. letový den – Přenášení nákladu (2. září 2009).

Pátý letový den (2. – 3. září 2009) byl téměř celý věnován přenášení nákladu mezi modulem MPLM a ISS. Byla také plně zprovozněna nová spací kóje v modulu Kibó pro jednoho člena dlouhodobé posádky.

6. letový den – Výstup EVA-2 (3. Září 2009).

Druhého výstupu (EVA-2) se 3. – 4. září 2009 zúčastnili Fuglesang a Olivas. Během výstupu především namontovali novou(plnou) nádrž ATA () na staniční nosník P1 a starou nádrž, která byla od EVA-1 umístěna na manipulátoru SSRMS, upevnili do nákladového prostoru raketoplánu k dopravě na Zemi (po naplnění má být stará ATA v roce 2010 opět dopravena k ISS a namontována na nosník S1). EVA-2 trvala 6 hodin a 39 minut.

7. letový den – Přenášení nákladu (4. února 2010).

Sedmý letový den (4. – 5. září 2009) byl trochu volnější. Posádka STS-128 měla půl dne volna a pak pokračovala v přenášení nákladu z modulu Leonardo. Během dne také proběhla společná tisková konference obou posádek na ISS.

8. letový den – Výstup EVA-3 (5. Září 2010).

Poslední plánovaný výstup (EVA-3) proběhl 5. – 6. září 2009. Olivas a Fuglesang postupně vyklopili konstrukci PAS () na nosníku S3, vyměnili porouchanou jednotku RGA-2 (), nainstalovali dvě GPS antény, vyměnili jistič RPCM () na nosníku S0 a připravili kabeláž na povrchu stanice pro budoucí připojení modulu Tranquility (Node 3/Cupola) v roce 2010. Kosmonautům se nepodařilo zapojit jeden konektor v kabeláži a tak ho zatím jen překryli tepelnou izolací a ponechali zapojení na některou budoucí misi. Výstup trval 7 hodin a 1 minutu.

9. letový den – Odpojení modulu Leonardo a odlet raketoplánu od stanice (8. září 2009 ).

Po dokončení přenášení nákladu byl v úterý 8. září 2009 brzy ráno modul Leonardo pomocí manipulátoru SSRMS přenesen zpět do nákladového prostoru raketoplánu a pak už se obě posádky rozloučily a uzavřely průlezy mezi raketoplánem a stanicí. K vlastnímu odpojení a odletu raketoplánu od ISS došlo 8. září 2009 v 19:26 UTC. Ještě tentýž letový den posádka provedla závěrečnou kontrolu stavu tepelné ochrany raketoplánu pomocí OBSS ().

10.–13. letový den – (9.–11. září 2009).

Raketoplán se samostatně pohyboval po oběžné dráze a byly provedeny přípravy na přistání.

14. letový den – Přistání na Edwards AFB (12. září 2009).

Kvůli nestabilnímu počasí na Floridě přistál raketoplán Discovery STS-128 na kalifornské základně Edwards dne 12. září 2009 v 0:53 UTC po 14 denní misi.

STS-128 byla mise raketoplánu Discovery k Mezinárodní vesmírné stanici (ISS). Na stanici raketoplán dopravil víceúčelový logistický modul (MPLM) Leonardo se zásobami. Modul obsahoval např. 3 skříně s experimenty, obytnou buňku pro modul Kibó, běhací dráhu C.O.L.B.E.R.T. a systém pro čistění atmosféry ARS (). Během letu se uskutečnily celkem 3 výstupy do kosmu (EVA). Náplní výstupů byla především výměna amoniakové nádrže ATA () a sejmutí vnějších experimentů EuTEF a MISSE z modulu Columbus.

STS-128 (ISS assembly flight 17A) was a NASA Space Shuttle mission to the International Space Station (ISS) that launched on 28 August 2009. carried the Multi-Purpose Logistics Module "Leonardo" as its primary payload. "Leonardo" contained a collection of experiments for studying the physics and chemistry of microgravity. Three spacewalks were carried out during the mission, which removed and replaced a materials processing experiment outside ESA's "Columbus" module, and returned an empty ammonia tank assembly.  The mission's first launch attempt was delayed due to weather concerns, including multiple weather violations in NASA's launch rules, beginning over two hours before the scheduled launch. The second launch attempt, scheduled for 26 August 2009 at 01:10:22 EDT, was called off the previous evening due to an anomaly in one of the orbiter's fuel valves. The launch finally took place on 28 August 2009 at 23:59 EDT. "Discovery" landed on 11 September 2009 at Edwards Air Force Base, which was the last landing of a shuttle to occur at the California site.


Historie.

Trident, původně keltská osada, přešla v roce 24 př. n. l. do římských rukou ("Tridentum") a byla od 2. století římskou kolonií. Za Langobardského království byl Trident v letech 568–574 centrem jednoho z vévodství (dukátů), když již od 4. století byl sídlem biskupa. Za Karla Velikého bylo území připojeno k Franské říši a později tvořilo součást Římsko-německé říše. V roce 952 připadl Bavorsku jako součást Veronského markrabství.  Císař Konrád II. povýšil Tridentsko roku 1027 na knížectví a zároveň svěřil biskupům světskou pravomoc. Knížata-biskupové byli členy říšského knížecího kolegia disponujícími virilním hlasem. V následujících stoletích význam i územní rozsah Tridentska rostl a postupně zaujímalo většinu jižního Tyrolska. Znakem tridentského knížectví a biskupství se stala svatováclavská orlice, udělená roku 1339 českým králem Janem Lucemburským. V letech 1543–1563 tu probíhal významný tridentský koncil, který dal rozhodující impuls protireformaci.  Po Napoleonově vpádu do Itálie bylo roku 1803 území sekularizováno a připojeno k Rakousku, po jeho porážce roku 1805 k Bavorsku a po místním povstání roku 1809 k Italskému království. Vídeňským kongresem (1814–1815) bylo Tridendsko znovu připojeno k Rakousku (město mělo zvláštní statut).  Na sklonku první světové války bylo Tridentsko (též Tridentské Benátsko, Jižní Tyrolsko, Horní Adiže – o rozloze 8 961 km²) obsazeno roku 1918 Itálií a na základě Saintgermainské mírové smlouvy (1919) s Rakouskem se stalo její součástí (dnes součást autonomního Tridentsko-Horní Adiže). Toto území pak bylo oblastí prakticky trvalého italsko-rakouského napětí a německy mluvící většina obyvatelstva dlouho projevovala separatistické tendence. Teprve roku 1971 došlo k dohodě a poskytnutí široké jazykové a kulturní autonomie.

Související články.

Seznam tridentských biskupů a arcibiskupů

Tridentské knížecí biskupství bylo ve středověku a raném novověku území pod světskou mocí tridentského biskupa, součást Svaté říše římské; dnes jde o historické území Tridentsko (ital. "Trentino", něm. "Trient" i "Triént", lat. "Tridentum") v severní Itálii, nazvané podle města Trident a regionálně náležející k Jižnímu Tyrolsku.

The Prince-Bishopric of Trent (), was an ecclesiastical principality roughly corresponding to the present-day Northern Italian autonomous province of Trentino. It was created in 1027 and existed until 1802, when it was secularised and absorbed into the County of Tyrol held by the House of Habsburg. Trent was a Hochstift, an Imperial State under the authority of a prince-bishop at Trento.


Novinky.

Zde je seznam změn oproti originálnímu Diablu II:  Datadisk přináší mnoho nových zbraní, výzbroje a předmětů:

Nové hratelné postavy.

Assassin.

Klan vražedkyň byl založen jako tajná frakce anti-mágů, aby byla zajištěna bezpečnost v případě zneužití veliké moci východních kouzelníků ve prospěch zla. Za normálních okolností smrtelníci nemají o jejich praktikách ani tušení. Jejich schopnosti jsou založené především na bojových uměních, pastech a mentálních disciplínách. Magii využívají jen zřídka. Specialitou assassinek je používání kopů nebo drápů, které jsou speciálními zápěstními zbraněmi, s nimiž útočí s nesmírnou dravostí a rychlostí. Jejich síla není ani tak v zuřivosti, jako spíše v rychlosti a vychytralosti.

Druid.

Druid je velmi flexibilní povolání. Díky přeměnám dokáže bojovat jako medvěd, nebo jako vlkodlak. Také dokáže používat magii země, avšak jeho kouzla se nemohou rovnat s čarodějkou. Umí si rovněž, stejně jako nekromancer vyvolat armádu duchů zvířat, které ho doprovázejí a bojují za něj.

Nové postavy zla (Démoni).

Baal.

Baal je prostřední bratr ze tří prvotních zlotvorů. Je znám také jako Pán Zkázy. Před dávnou dobou byl stejně jako Mephisto a Diablo vyhnán Nižšími zly z Pekel. Na zemi šířil svou moc do východních pouští u města Lut Gholein, kde ho však dostihli horadrimští mágové, v čele s arcimágem Tal Rashou. Střetli se v Údolí mágů, kde Pán Zkázy čekal na své pronásledovatele a sbíral moc k velké bitvě. Podle zápisků Jehreda Caina jako první zaútočil Baal a pozabíjel mnoho horadrimů. Baal bojoval s nelidskou zuřivostí, ale pevná víra Tal Rashy nakonec zlomila jeho moc a Baala srazil na kolena. To však nestačilo, neboť se Baalova duše mohla vtělit jinam a být ještě mocnější. Archanděl Tyrael mu proto dal k uvěznění démona duševín, ale Baalovi se povedlo kámen v bitvě rozbít na mnoho úlomků, jež sice byly i tak mocné, ale nedokázaly již udržet podstatu samotné Zkázy.  Tal Rashovi došlo, že již existuje jediná možnost, jak Baala uvěznit: do největšího úlomku a ten poté vrazit do vlastního těla, které démona udrží navěky. Horadrimové na to nejprve nechtěli přistoupit, ale po naléhání archanděla Tyraela vystavěli v údolí mágů sedm hrobek a do jedné z nich umístili obří kámen s vyrytými mocnými runami, které ještě více posílily kámen duše. Zde pohřbili Tal Rashu s Baalem zaživa. Baal postupně ovládl Tal Rashovo tělo, ale nebyl schopen dostat se ze svého vězení, zapečetěného Tyraelem. V temnotě čeká spoutaný na runový kámen dodnes, aby přišel někdo s mocí vysvobodit ho.

Diablo II: Lord of Destruction (LoD) je datadisk k RPG hře Diablo II od společnosti Blizzard Entertainment z roku 2001. Datadisk přinesl pokračování příběhu, dvě nové postavy, velké množství nových předmětů a nové typy předmětů, a vyšší obtížnost hry.

Diablo II: Lord of Destruction is an expansion pack for the hack and slash action role-playing game "Diablo II". Unlike the original "Diablo"s expansion pack, "", it is a first-party expansion developed by Blizzard North.  "Lord of Destruction" added content in the form of two new character classes, new weapons and an addition of a fifth act, and also dramatically revamped the gameplay of the existing "Diablo II" for solo and especially multiplayer.


Princip funkce.

Kanáty využívají toho, že se v horách díky mělkému nepropustnému podloží nachází hladina podzemní vody výše, než oblasti s plošším terénem a přívětivějším klimatem v podhůří. Základem kanátu je vodorovná štola. Ta se ve své horní části nachází ve zvodni a jímá její vodu a dále po proudu pak vede tuto vodu samospádem k ústí kanátu. Štola se buduje ve velmi malém sklonu (1:1500–1:1000), aby voda proudila velmi malou rychlostí a nerozrušovala tak ostění kanátu. Jímací část se často umisťuje do náplavových kuželů, kde je zároveň mocná vrstva propustných sedimentů a vysoká hladina podzemní vody.

Výstavba.

Nejprve se na úpatí hor vykope na proutkařem předem označeném místě patřičně hluboká studna. Poté se určí místo, kde má voda z kanátu vytékat ven, a zde se vyhloubí jímka. Nyní se vzdálenost mezi studnou a jímkou rozdělí na asi 20–35m úseky a na vyznačených místech se vykopou svislé šachty. Jejich hloubka závisí na sklonu terénu. Když jsou všechny šachty vyhloubeny, nastupují takzvaní "muqanniové", jejichž úkolem je prorazit štolu mezi jednotlivými studněmi. Bývá obvykle asi 1,2 m vysoká a vyztužena ostěním kvůli jejímu vedení v nesoudržných zeminách nebo silně zvětralých horninách.

Další vlastnosti kanátů.

Kanáty nevyžadují k samotnému přivádění vody energii, ale jsou náročné na údržbu. To na mnoha místech vedlo k jejich nahrazení vodou čerpanou ze studen přímo v místě. To zpětně ovlivňuje kanáty, protože čerpání snižuje hladinu v jejich zdrojových zvodních a kanáty pak vysychají. Tento osud postihl mnoho kanátů v Sýrii. Pokud se voda ze zvodně pod kanátem neodebírá, poskytuje kanát vyrovnaný průtok po celý rok.  Díky systému studní kanátem neustále proudí vzduch, který je chlazen vodou i okolní zemí. To se využívá k chlazení obydlí poblíž kanátu a dříve k chlazení lednic, které udržely v zimě nasbíraný led zmrzlý i během horkých období roku. Zásobování vodou z kanátů výrazně ovlivnilo vzorce osídlení. Bohatší a vlivnější obyvatelé osad se usazovali směrem proti proudu kanátu, kde je voda čistší, chladnější a nehrozí její nedostatek.

Světové dědictví UNESCO.

V roce 2016 bylo několik kanátů v Íránu zapsáno na seznam světového kulturního dědictví UNESCO jakožto výjimečná technická památka na kulturní tradice a minulé civilizace v pouštní oblasti. Jedná se celkem o 11 staveb (Baladeh, Qasabeh Gonabad, Zarch, Hasam Abad-e Moshir, Ebrahim Abad, Vazvan, Mozd Abad, Měsíční kanát, Gowhariz, Ghasem a Akbar Abad).

Různé názvy.

V Íránu se používá perský výraz pro kanát "qanat", který se v paštunštině vyslovuje jako "karez". V Afghánistánu a v Pákistánu, ale i v Číně se tedy používá tento výraz. V Jordánsku a v Sýrii je to "qanat romani", v Maroku "khettara", ve Španělsku "galeria", v Arabských emirátech a v Ománu "falaj" a v severní Africe "foggara/fughara".

Kanát arabsky nebo karez persky je umělý podzemní kanál, jímž se do pouštních oblastí přivádí samospádem voda z hor. Tento dávný lidský vynález umožnil osídlení pouštních oblastí v Africe a v Asii.  Kanáty, či jak se jim říká ve Střední Asii karezy, mohou být až několik desítek kilometrů dlouhé. V horkých a suchých pouštních oblastech v minulosti často představovaly jedinou možnost, jak získat životodárnou vodu.

A qanat or kariz is a gently sloping underground channel to transport water from an aquifer or water well to surface for irrigation and drinking, acting as an underground aqueduct. This is an old system of water supply from a deep well with a series of vertical access shafts. The qanats still create a reliable supply of water for human settlements and irrigation in hot, arid, and semi-arid climates, but the value of this system is directly related to the quality, volume, and regularity of the water flow. Traditionally qanats are built by a group of skilled laborers, muqannīs, with hand labor. The profession historically paid well and was typically handed down from father to son. According to most sources, the qanat technology was developed in ancient Iran by the Persian people sometime in the early 1st millennium BCE, and spread from there slowly westward and eastward. However, some other sources suggest a Southeast Arabian origin.


Historie.

Před vybudováním Grand Central Terminal stály na jeho místě dvě budovy železničních stanic. Grand Central byl postaven pro New York Central Railroad v době největšího rozkvětu amerických železnic. V současnosti se plánuje rozšíření stanice na 75 kolejí a 48 nástupišť. Terminál se rozkládá na ploše 48 akrů.  Budova bývá nepřesně nazývána „Grand Central Station“, tento název však označuje nedalekou poštu, jde i o jméno předcházející železniční stanice a taktéž stanice metra na stejném místě. Od roku 1976 je stanice zapsána do seznamu amerických památek jako "National Historic Landmark". Po útocích z 11. září visí ze stropu americká vlajka, která dominuje celému prostoru. Za zmínku stojí i staniční hodiny, které jsou symbolem Grand Central.

Pojmenování.

Ačkoli byl terminál oficiálně nazýván "Grand Central Terminal", od té doby, co se současná stavba otevřela, "byla vždy více hovorově a milovaně známá jako Grand Central Station", což je název jedné z dřívějších železničních stanic na stejném místě."Grand Central Station" je název nedaleké stanice US Post Office na adrese 450 Lexington Avenue, ale může se také týkat stanice metra Grand Central-42nd Street, terminál. Jméno bylo také používáno pro renovovaný Grand Central Depot, od roku 1900 až do jeho demolice v roce 1903.

Současnost.

Dnes je nádraží tepajícím srdcem jak Manhattanu tak New Yorku, denně sem přijde více než 700 000 lidí a to nejen za svými vlaky (v největší špičce vlaky jezdí každou minutu), ale také za výborným jídlem (slavný Grand Central Oyster Bar), kde se každý den prodá několik tun (!) ústřic a dalších mořských plodů) a na nákupy, protože je zde možné koupit téměř vše, což z tohoto nádraží dělá zároveň i obchodní centrum, pod slavnými hodinami si dávají sraz lidé z celého New Yorku a je jedním z nejoblíbenějších cílů turistů, na čemž se také podílí také tzv. Šeptací galerie, kde když zašeptáte u jednoho sloupu, u protilehlého se zřetelně ozve Váš hlas. Zajímavostí je, že se měsíčně v budově nádraží ztratí dokonce několik tisíc věcí.

Grand Central Terminal (znám také jako Grand Central Station) je nádraží na Manhattanu v New Yorku. Je to nádraží s nejvyšším počtem nástupišť (44) a má 67 kolejí, která jsou rozdělena do dvou pater a obě jsou pod zemí.  Je konečnou stanicí na 42. ulici a Park Avenue v centru Manhattanu.

Grand Central Terminal (GCT; also referred to as Grand Central Station or simply as Grand Central) is a commuter rail terminal located at 42nd Street and Park Avenue in Midtown Manhattan, New York City. Grand Central is the southern terminus of the Metro-North Railroad's Harlem, Hudson and New Haven Lines, serving the northern parts of the New York metropolitan area. It also contains a connection to the New York City Subway at Grand Central–42nd Street station. The terminal is the third-busiest train station in North America, after New York Penn Station and Toronto Union Station.  The distinctive architecture and interior design of Grand Central Terminal's station house have earned it several landmark designations, including as a National Historic Landmark. Its Beaux-Arts design incorporates numerous works of art. Grand Central Terminal is one of the world's ten most visited tourist attractions, with 21.6 million visitors in 2018, excluding train and subway passengers. The terminal's main concourse is often used as a meeting place, and is especially featured in films and television. Grand Central Terminal contains a variety of stores and food vendors, including a food court on its lower-level concourse.  Grand Central Terminal was built by and named for the New York Central Railroad; it also served the New York, New Haven and Hartford Railroad and, later, successors to the New York Central. Opened in 1913, the terminal was built on the site of two similarly-named predecessor stations, the first of which dates to 1871. Grand Central Terminal served intercity trains until 1991, when Amtrak began routing its trains through nearby Penn Station. The East Side Access project, which will bring Long Island Rail Road service to a new station beneath the terminal, is expected to be completed in late 2022.  Grand Central covers and has 44 platforms, more than any other railroad station in the world. Its platforms, all below ground, serve 30 tracks on the upper level and 26 on the lower. In total, there are 67 tracks, including a rail yard and sidings; of these, 43 tracks are in use for passenger service, while the remaining two dozen are used to store trains. Another eight tracks and four platforms are being built on two new levels deep underneath the existing station as part of East Side Access.