Farní sbor Českobratrské církve evangelické v Praze 10 – Strašnice

Parish Congregation of the Evangelical Church (Prague 10)

Historie.

Strašnický sbor byl založen 30. listopadu 1930. Z této doby pochází i současná modlitebna, zvenčí nenápadná (vchází se činžovním domem, který nijak nevybočuje z fronty ostatních domů, prozrazuje jej kalich na fasádě nad vstupem).  Interiér zaujme architekturou v konstruktivistickém slohu. Prošel několika přestavbami a rekonstrukcemi, na čistotě jeho stylu to však nic neubralo. Naopak, poslední úprava ze začátku 90. let 20. století slohovou jednotnost ještě podtrhuje. Tehdy vznikla čelní stěna, která se zatím stala symbolem strašnického sboru. Ze stejné doby jsou i nové varhany.  Ke konci roku 2018 měl sbor 657 členů. Je veden farářem "Mgr. Martinem Sabem". Kurátorem sboru je "Mgr. Martin Šubert".  Sbor se mimo jiné účastní Noci Kostelů.

Bohoslužby.

Pravidelné bohoslužby se konají každou neděli od 9:00, navštěvuje průměrně přes sto lidí. Po bohoslužbách je pak věnován ještě prostor k rozhovorům u kávy a čaje.  Večeře Páně se ve sboru slaví o svátcích a také první neděli v měsíci.

Setkání v týdnu.

Všechna setkání je možné sledovat prostřednictvím vždy aktuálního Google kalendáře.

Vedení sboru.

Faráři sboru:  Kurátoři sboru:

Varhany.

Varhany vybudovala v roce 1938 pražská firma "Karel Urban". Generální rekonstrukci provedl varhanář Jiří Bíca v letech 1996–1997. Pneumatická traktura byla nahrazena elektropneumatickou, hrací stůl byl přenesen z původního místa do průčelí modlitebny. Nová dispozice umožňuje liturgický doprovod i koncertní hru. Po rekonstrukci nástroj vyzkoušeli přední čeští varhaníci a hudebníci (Aleš Bárta, Jaroslav Tůma, Jaroslav Krček, Václav Rabas, Dorothea Fleischmannová, Petr Rajnoha, Radek Rejšek, Pavel Černý, a mnozí další).

Křtitelnice.

V roce 2002 vytvořil sochař Ivan Jilemnický pro strašnickou modlitebnu křtitelnici. Materiálem se stalo dubové dřevo, dílo je zdobeno polychromií. Výtvarné zpracování navazuje na interiér modlitebny jak použitým materiálem, tak plastickým prvkem žlutého "pramene", symbolizujícího dar Ducha svatého, přicházejícího z nebe (navazuje na vertikální žluté žebroví v průčelí interiéru), navštěvujícího křtěnce při křtu a "stékajícího" mezi účastníky bohoslužeb.

Mapa.

<mapframe latitude="50.075616" longitude="14.490312" zoom="16" width="600" height="400" align="center">{ }</mapframe

Farní sbor Českobratrské církve evangelické v Praze 10 - Strašnicích je jedním z pražských sborů Českobratrské církve evangelické a spadá pod Pražský seniorát. Nachází se v Kralické ulici č. 1001/4 v Praze 10-Strašnicích.

The Parish Congregation of the Evangelical Church is in Prague. Its denomination is the Evangelical Church of Czech Brethren Christian denomination.


Děj.

V kostele probíhá pohřeb Homerovy manželky z Las Vegas, kterou si vzal v dílu "Ať žije Flanders". Bart ztropí neplechu a jeho rodiče ho vezmou za psychiatrem. Ten jim poradí, ať mu koupí bicí soupravu, aby mohl zaměřit svou energii. Bart ale bubnuje i v noci, a tak Homer ani Marge nemůžou spát. Líza ho vezme na Jazzovou sešlost do dětského klubu Pohoda, aby si mohli odpočinout. Tam si Barta všimnou dva jazzmeni Tyčka a Kulička a vyzvou ho, aby si s nimi zahrál. Líza je zklamaná, protože to byl její sen. Bartovi dají přezdívku "TikTak", protože bicí mu šlapou jako hodiny. Líza si stěžuje, že také chce přezdívku. Oni zvolí "Těžká doba", protože to s ní mají těžké. Po týdnu už je Bart známý po celém městě.  Marge chce Lízu rozveselit, tak ji vezme do útulku, aby si vybrala štěňátko. Tam si vybírá mezi starým, nemocným psem a mladým, hezkým psem. Zvolí si mladého, ale v noci ji ve snu navštíví ten starý. Ona se druhý den vrátí do útulku a vezme si ho také. Navíc si vezme ještě jednoho psa a ptáčka. Cestou domů se k ní přidá mnoho dalších zvířat, včetně cirkusového slona a medvěda. Doma je zavře na půdě. Při večeři dělají zvířata rámus, tak se tam jde Líza podívat a najde tam Barta s Tyčkou a Kuličkou, jak tam kouří trávu. Bartovi se do ruky zakousne tygr. V nemocnici mu doktor sdělí, že s bubnováním je konec. Potřeboval by artroskopickou reaktivaci urálního nervu, ale stojí 170 tisíc dolarů. Jazzmani Tyčka a Kulička se rozhodnou uspořádat benefiční koncert, aby vydělali peníze na operaci pro Barta.  Zvířata, která Líza zachránila, chtějí utratit. Bart s ní soucítí a na konci benefičního koncertu vydělané peníze věnuje Líze na stavbu "Domova Lízy Simpsonové pro opuštěná zvířata". Líza mu děkuje.

O jazzu a jiné zvířeně (anglicky "Jazzy and the Pussycats") je 2. díl 18. řady amerického animovaného seriálu "Simpsonovi". Premiéru v USA měl 17. září 2006. Scénář napsal Matt Warburton.

"Jazzy and the Pussycats" is the second episode of "The Simpsons"<nowiki>'</nowiki> eighteenth season. It first aired on the Fox network in the United States on September 17, 2006. When Bart turns a quiet funeral into a chaotic mess, Homer and Marge are faced with angry Springfielders who have had enough of Bart's mischievousness. But when a psychiatrist assists Bart by channelling Bart's anger through drums, Lisa feels Bart may have stolen the one thing she held strong: music. For this, Lisa begins collecting animals to subdue her misery. It was written by Daniel Chun and directed by Steven Dean Moore. Meg White and Jack White of the White Stripes guest star as themselves. In its original run, the episode received 8.94 million viewers.


Historie.

V roce 2001 vývojáři anti-cheat programu PunkBuster, vytvořeného pro módy do her Counter-Strike a Half-Life, společnosti Even Balance Inc. přestala podporovat tyto hry, protože již neměly podporu od Valve Corporation. Společnost Valve také odmítla veškeré obchodní nabídky k integrování systému přímo do jejich her.  Firma Valve v roce 2001 začala pracovat na "dlouhodobém řešení" proti cheatování. První vydání systému VAC bylo spojeno s hrou Counter-strike v roce 2002. V první verzi systém zakazoval hráčům přístup pouze na 24 hodin. Délka tohoto postihu se postupně zvětšovala; hráči ztráceli přístup na 1 rok, později na 5 let, až do vývoje VAC2 v roce 2005, kdy všechny nové omezení byly trvalé. Verze VAC2 byla oznámena v únoru 2005 a byla testována následující měsíc. 17. listopadu 2006 společnost Valve zveřejnila, že za předchozí týden "nová" VAC technologie rozpoznala přes 10 000 pokusů o Cheating. V průběhu raného testování v roce 2002 byly odhaleny některé informace programu prostřednictvím Half-Life Dedicated Server mailing listu. Ten dokáže detekovat verze "OGC's OpenGl Hacků" OpenGL cheaty a také detekovat CD key měniče jako cheaty. Informace o detekovaném cheaterovi byly poslány do "ban list serveru" na IP adresu 205.158.143.67 a port 27013, který byl později změněn na 27011. Existuje zde také "master ban list server". RAM/hardware chyby detekované pomocí VAC mohou zapříčinit "kick" hráčů z hraného serveru, ne však jejich zakázat. Eric Smith a Nick Shaffner byli původními kontakty herních administrátorů. V únoru 2010 se VAC team skládal z vrchního inženýra Steamu Johna Cooka a jeho šestnácti členného týmu. V červenci 2010 byl udělen zákaz několika hráčům, kteří úspěšně využili některé uniklé informace o tomto systému ve hře Team Fortress 2, aby zvýšili svoji šanci najít vzácné přebarvení zbraně (skin), zvané: "the Golden Wrench". Během téhož měsíce byl uvalen zákaz na přibližně 12 000 vlastníků hry poté, co Steam aktualizoval DLL soubor na disku, jakmile byl hrou nahrán do paměti, což mělo za následek falešnou detekci nepovoleného programu. Všechny tyto zákazy byly zrušeny a postihnutým hráčům byla jako omluva zaslána kopie hry Left 4 Dead 2 nebo její druhá kopie.

Valve Anti-Cheat (zkratka VAC) je anticheatové řešení vyvinuté firmou Valve Corporation, jako komponenta jejich platformy Steam. První verze VAC byla vydána spolu s hrou Counter-Strike 1.4 v roce 2002, kdy byl nahrazen stávající PunkBuster. První verze, VAC1, zaznamenala na nějaký čas úspěch a v březnu 2004 skončily aktualizace. Technici Valve totiž přesunuli veškerou pozornost a podporu na VAC2. VAC1 se v té době stal prakticky nepoužitelným.  VAC2 byl zabudován v hrách běžících na enginech GoldSrc, Source a Unreal Engine 2.  VAC ban je permanentní a platí pro všechny hry běžící na daném enginu na daném účtu.  K 18. dubnu 2018 bylo uděleno celkem 7 202 155 banů.

Valve Anti-Cheat (VAC) is an anti-cheat software developed by Valve as a component of the Steam platform, first released with "Counter-Strike" in 2002.  When the software detects a cheat on a player's system, it will ban them in the future, possibly days or weeks after the original detection. It may kick players from the game if it detects errors in their system's memory or hardware. No information such as date of detection or type of cheat detected is disclosed to the player. After the player is notified, access to online "VAC protected" servers of the game the player cheated in is permanently revoked and additional restrictions are applied to the player's Steam account.  During one week of November 2006, the system detected over 10,000 cheating attempts.


Popis.

Volavka popelavá je velký, silně stavěný pták. Dorůstá 84–102 cm, v rozpětí křídel měří 155–175 cm a dosahuje hmotnosti mezi 1–2 kg. Jejím nejnápadnějším znakem je dlouhý štíhlý krk a dlouhé končetiny, které ji umožňují pohybovat se i ve větších hloubkách. Je naprosto nezaměnitelná, ze spodní strany špinavě bílá a svrchu šedá s růžovožlutým zobákem, tmavým pruhováním na krku, černými konci křídel a tmavými prodlouženými pery na hlavě. Ačkoli je po většinu roku zbarvena podobně, v období rozmnožování má obvykle o něco červenější zobák a končetiny. Pohlaví se mezi sebou neliší, mladí ptáci jsou v porovnání s dospělci výrazně tmavší a z velké části postrádají bílé zbarvení krku a dlouhá tmavá pera na hlavě.  Létá s pomalými údery křídel, krk má přitom esovitě prohnutý a končetiny natažené.

Hlasový projev.

Ozývá se nejčastěji v letu a to drsným "kré" nebo "krejch".

Rozšíření.

Volavka popelavá patří mezi rozšířené a hojné zástupce volavek, s globální populací 710 000 – 3 600 000 jedinců je v Červeném seznamu IUCN zařazena do kategorie málo dotčených druhů. Obývá prakticky celou Evropu, zcela chybí pouze na velkém území Skandinávie, velmi rozšířená je i v Asii a obývá také Afriku, konkrétně její severní a subsaharskou část. V Evropě jsou tažné zejména severní a východní populace, které táhnou směrem na jih, jedinci ve střední Evropě jsou většinou stálí (viz mapka rozšíření).  Volavka popelavá je obyvatelem prakticky všech typů vod bohatých na potravu, od pomalu tekoucích řek a mokřin, po jezera, rybníky, nádrže, kanály a umělá jezírka v parcích. Za potravou často zalétává také na pole.  V České republice je nejhojnější volavkou. Vyskytuje se prakticky na celém jejím území až po nadmořskou výšku 730 m a hnízdí zde v počtu 1000–1400 párů a zimuje v počtu 3–6000 jedinců. Jelikož byla v minulosti často lovena, na území mnoha států Evropy je v současné době chráněným druhem.

Ekologie.

Volavka popelavá se po většinu roku zdržuje samostatně, výjimkou jsou pouze velké vodní plochy s velkým množstvím potravy, kde se může vyskytovat i větší množství jedinců, vždy však rovnoměrně rozprostřených. Nejaktivnější je brzy ráno a za soumraku.

Potrava.

Převažující složkou v potravě volavky popelavé jsou ryby různé velikosti i mrtvé (preferuje), požírá však také obojživelníky, měkkýše, hmyz a jiné bezobratlé, malé ptáky a savce, občas plení i hnízda vodních ptáků, často loví hraboše na polích a tím je užitečná. Škody na tekoucích vodách jsou zanedbatelné, přesto rybáři vyvíjí silný nátlak na povolování jejich odstřelu. Kořist většinou polyká vcelku, pokud je však příliš velká, vyvrhuje ji a snaží se ji spolykat znovu.  Podobně jako ostatní druhy volavek má svou speciální taktiku lovu. Bez pohybu vystává ve vodě nebo na souši a upřeně hledí na vodní hladinu nebo na zem a v případě, že se kořist přiblíží na vhodnou vzdálenost, se jí zmocňuje rychlým škubnutím krkem a většinou ji doslova harpunuje.

Rozmnožování.

Volavka popelavá hnízdí většinou ve skupinách, které mohou být ve vhodných podmínkách i velmi početné. Hnízdo, které mívá v průměru téměř půl metru, staví v korunách vysokých stromů. Jeho základním stavebním materiálem jsou větve, zevnitř ho poté většinou vystýlá trávou. Ačkoli se sháněním stavebního materiálu většinově zabývá samec, hnízdo jako takové staví zejména samice. Na svá hnízdiště se páry vrací několik let po sobě, opuštěná hnízda volavek pak k hnízdění často využívají i jiné druhy ptáků.  Ve střední Evropě hnízdí v rozmezí od února do srpna, ročně přitom mívá jen jednu snůšku po 3–5 (nejčastěji 4) zelenavých, 4,3–6 cm velkých vejcích, na kterých sedí střídavě oba rodiče po dobu 25–26 dnů. Mladé ptáky, kteří jsou plně opeřeni po 20–30 dnech, následně krmí rybami.

Volavka popelavá ("Ardea cinerea") je velký veslonohý pták z čeledi volavkovitých. Je hojně rozšířená, vyskytuje se na všech kontinentech východní polokoule s výjimkou Austrálie a živí se zejména rybami. V Evropě se jedná o největšího zástupce volavek.

The grey heron ("Ardea cinerea") is a long-legged predatory wading bird of the heron family, Ardeidae, native throughout temperate Europe and Asia and also parts of Africa. It is resident in much of its range, but some populations from the more northern parts migrate southwards in autumn. A bird of wetland areas, it can be seen around lakes, rivers, ponds, marshes and on the sea coast. It feeds mostly on aquatic creatures which it catches after standing stationary beside or in the water or stalking its prey through the shallows.  Standing up to 1 m tall, adults weigh from . They have a white head and neck with a broad black stripe that extends from the eye to the black crest. The body and wings are grey above and the underparts are greyish-white, with some black on the flanks. The long, sharply pointed beak is pinkish-yellow and the legs are brown.  The birds breed colonially in spring in "heronries", usually building their nests high in trees. A clutch of usually three to five bluish-green eggs is laid. Both birds incubate the eggs for around 25 days, and then both feed the chicks, which fledge when 7-8 weeks old. Many juveniles do not survive their first winter, but if they do, they can expect to live for about 5 years.  In Ancient Egypt, the deity Bennu was depicted as a heron in New Kingdom artwork. In Ancient Rome, the heron was a bird of divination. Roast heron was once a specially prized dish; when George Neville became Archbishop of York in 1465, 400 herons were served to the guests.


Příčiny konfliktu.

Před první světovou válkou bylo území Finska součástí carského Ruska jako autonomní Finské velkoknížectví. Finská politika té doby byla obrázkem napětí mezi finskými představiteli a autokratickým ruským carem. V 19. století rapidně vzrostla finská populace (z 860 000 v 1810 na 3 130 000 v 1917), rozvinul se průmysl, a tak Finové začali projevovat zájem o samosprávu své země. Dělnické hnutí reprezentovala Sociálně-demokratická strana, která vznikla roku 1899. Na významu získala po porážce Ruska v Rusko-japonské válce a po vlně nepokojů a stávek během revoluce roku 1905. V roce 1906 se s ohledem k poměru k počtu obyvatel stali finští socialisté nejsilnější sociálně-demokratickou stranou na světě.  Od počátku války v roce 1914 bylo Finsko pro Rusy zásobárnou surovin, průmyslových výrobků a lidských zdrojů pro ekonomiku zatěžovanou válkou. Samotní Finové bojovali, jak na východní frontě v řadách carské armády, tak někteří dobrovolníci odjeli do Německa, kde prošli vojenským výcvikem. Tím položili základy pozdější elitní finské vojenské jednotce tzv. "myslivci" (finsky: jääkärit).

Únorová revoluce.

V únoru 1917 proběhla v Petrohradě revoluce, kdy byl sesazen car a vyhlášena republika. Moci se ujala Prozatímní vláda, a finský parlament se tak poprvé za svou existenci dostal k moci. Levici reprezentovala silná sociálně-demokratická strana, zatímco pravice byla roztříštěná. Mezi pravicové strany se řadily liberální a konzervativní Strana Finska a Mladofinská strana, práva rolníků zastávala Agrární strana a svoji stranu měla i švédská menšina.  Ve volbách v roce 1916 drtivě zvítězila Sociálně-demokratická strana (se ziskem 103 křesel z celkových 200). Avšak po neustálých neshodách mezi levicovou vládou, finskými konzervativci a ruskou Prozatímní vládou byly vyhlášeny nové volby, ve kterých levice ztratila většinu. Začalo tak období politické nestability a mocenského vakua. Obě strany, jak socialisté, tak konzervativci, začaly vytvářet svoje ozbrojené složky. Konzervativci rekrutovali své síly (později zvané "Bílé stráže") za podpory vlastníků půdy a průmyslníků. Zbraní se jim dostalo od Německa. Socialisté získávali dobrovolníky mezi dělníky a zástupci odborů. Výzbroj jim poskytli Rusové. Socialistické jednotky se později začaly nazývat "Rudé stráže".

Říjnová revoluce a nezávislost.

V říjnu 1917 byla svržena Prozatímní vláda a moci se chopili bolševici. Chaotické situace v Rusku využili Finové a 6. prosince 1917 vyhlásili nezávislý finský stát. V Rusku mezitím přerostla revoluce v Ruskou občanskou válku. Bolševici tak byli nuceni se vzdát okrajových částí svého státu, když byly jejich armády vázány boji ve středním Rusku. Na konci prosince 1917 Lenin uznal nezávislost Finska. Později se přidalo Norsko, Švédsko, Dánsko, Švýcarsko a z velmocí Rakousko-Uhersko, Německo a Francie. USA a Velká Británie zatím vyčkaly, jak se vyvinou finské politické a vojenské vztahy s jejich hlavním nepřítelem, Německem. Německo rychle zahrnulo Finsko do své sféry vlivu, a tak Američané ani Britové Finsko neuznali. Francie přerušila diplomatické vztahy na jaře 1918.

Počátek války.

Bílí a rudí se nebyli schopni dohodnout na společné správě země a absence silné vlády vedla obě strany k rozšiřovaní a vyzbrojování svých vojenských složek. Do čela Rudých stráží se postavil bývalý poručík ruské armády Ali Aaltonen, který vytvořil velitelství rudých v Helsinkách. Velitelem bílých se stal taktéž bývalý voják carské armády Carl Gustaf Emil Mannerheim, který vytvořil velitelství svých vojsk ve městě Vaasa na západě země.  Od ledna 1918 začalo docházet k ozbrojeným srážkám mezi jednotlivými ozbrojenými složkami. Země se začala dělit na tzv. na Rudé a Bílé Finsko. Rudí měli pod kontrolou jižní část země včetně hlavního města, hlavních průmyslových center a největší zemědělské oblasti. Bílí kontrolovali sever země, který ale byl tvořen převážně menšími zemědělskými usedlostmi. Dne 28. ledna 1918 byla rudými v Helsinkách vyhlášena Finská socialistická dělnická republika. Do jejího čela se postavil finský socialista Otto Ville Kuusinen, který založil politiku na spolupráci s ruskými bolševiky. Tím de facto občanská válka začala.

Rudé stráže.

Ačkoliv Rudé stráže velice rychle převzaly moc v průmyslových centrech země, jejich velkým problémem se stal nedostatek vojenských zkušeností. Ozbrojení dělníci se nemohli rovnat regulérní armádě a nebyli ani dobře organizováni. Celkově byla morálka rudých velice nízká a množily se případy dezerce. Na území Finska ale byly přítomny ruské jednotky v počtu 60 000–80 000 vojáků. Bojová morálka Rusů však po prohrané válce s Německem byla velice nízká a většina ruských vojáků se vydávala na cestu domů do Ruska. Nakonec se tak na straně rudých aktivně angažovalo pouze 7 000–10 000 ruských vojáků (z toho pouze 4 000 byly ochotny zapojit se do bojů na frontě). Jejich počet ještě klesl po podepsání Brestlitevského míru mezi Němci a bolševiky. Lenin v paktu musel slíbit, že se ruská armáda nebude aktivně angažovat ve Finsku, a tak mohl podporovat finské socialisty pouze dodávkami zbraní.

Bílé stráže.

Počet vojáků na jedné či druhé straně se výrazně nelišil a pohyboval se od 50 000 do 90 000. Dobrovolníci v porovnání s rudými ale tvořili pouze malý zlomek bílé armády, která byla složena převážně z branců. Bílí tak měli několik rozhodujících vojenských výhod, a to především profesionální vojenské vedení - generála Mannerheima a další bývalé carské důstojníky. V únoru 1918 dorazila do Vaasy jednotka již zmíněných myslivců o počtu cca 1 500 mužů. Měli velmi dobrou bojovou morálku, disciplínu, kvalitní německý výcvik a dosahovali výborných bojových výsledků. Pozitivně tak působili i na zbytek bílé armády.

Bílý a rudý teror.

Ačkoliv intenzivní boje trvaly necelé tři měsíce, válka si vyžádala obrovské množství lidských životů. Půlku obětí měl za následek teror jedné či druhé strany na obsazených územích. Do dějin tyto události vstoupily jako Bílý a Rudý teror. Hromadné vraždění bylo často součástí bojů, ale v mnoha případech bylo výsledkem pomsty či jiných čistě osobních důvodů. U bílých byl teror z většiny veden armádními důstojníky za účelem zničit a vyčistit obsazené území od nepřítele. Dalším důvodem bylo vyvolat v civilním obyvatelstvu strach, který je měl odradit od vzdorování armádě.  Rudí v terorizování civilistů během války nijak nezaostávali. Málo bojových zkušeností se pokoušeli nahradit terorem a atmosférou strachu. Teror měl tedy pro obě strany vojenský význam, ale také výrazně motivoval soupeřící armády v boji proti krutému a nelidskému nepříteli. Vojenská propaganda obou stran výbuchy násilí jenom podporovala, a tak se Finsko ponořilo do nekončícího kruhu krevních mstí a odplat.

Průběh války.

První boje probíhaly podél železnice, která byla využívána k přepravě zbraní, zásob a vojáků. Nejdůležitějším bodem se tak stal železniční uzel v Tampere a v Haapamäku, který spojoval jih se severem a východ země se západní částí. Bílým se v počátku podařil úspěšný výpad a vklínili své armády do území rudých obsazením Antrei. Mohli tak napadat železnici, která dodávala zásoby ze sovětského Ruska.

Bitva o Tampere.

Město Tampere bylo bílými vybráno jako cíl jejich ofenzívy v únoru 1918. Útok byl veden ze severovýchodu od Tampere 16. března 1918. Plně se projevila nezkušenost Rudých stráží, které na mnoha místech začaly zmateně ustupovat nebo se dokonce v panice rozpadly a vzdaly. Dne 24. března dosáhli bílí obklíčení města a 27. března vstoupili do města.  V bitvě o Tampere stálo 16 000 bílých proti 14 000 rudých, a stala se tak jednou z největších bitev války. Bojovalo se o každý dům a bílí při dobývání města museli postupovat doslova ulici po ulici. Dne 4. dubna 1918 rudí ztratili kontrolu nad západní částí města a nepodařilo se jim ani prorazit blokádu města. Postupem doby rudé jednotky přišly o koordinaci jejich bojových akcí a jejich armáda se začala hroutit. Poslední jejich baštou se stala místní radnice. Město bylo definitivně obsazeno 6. dubna 1918.  Boje se vyznačovaly velkými ztrátami na obou stranách. Bitva byla ryze bitvou občanské války, boje Fina proti Finovi, protože se v ní neangažovali ani Rusové, ani Němci. Bílí ztratili v bitvě 700–900 mužů, včetně 50 myslivců (což byly největší ztráty myslivců v jedné bitvě). Rudé ztráty se počítaly na 1 000–1 500 vojáků a 11 000–12  000 rudých bylo zajato. Východ města byl kompletně zničen ohněm, jelikož byl postaven převážně ze dřeva.

Německá intervence.

Hlavním impulzem k zásahu Němců ve Finsku byla neochota bolševiků podepsat mír na východní frontě. Dne 18. února 1918 zaútočila německá armáda v celé šířce východní fronty, což mělo za následek totální kolaps ruského vojska. Bolševici hrozbou totální porážky podepsali Brestlitevský mír, a tak předali Němcům Pobaltí, Ukrajinu a Finsko. Na předaném území byly vytvořeny loutkové státy jako např. Litevské království, Spojené baltské vévodství či Polské království. Do Finska zmítaného v občanské válce byl vyslán generál Rüdiger von der Goltz s vojskem o síle 10 000 mužů, aby ukončil boje ve prospěch konzervativců. Němci se vylodili 3. března 1918 v Hanko kousek od Helsinek a připravili se na útok na hlavní město.

Bitva o Helsinky.

Mírové rozhovory mezi rudými v Helsinkách a německou armádou skončily neúspěchem 11. března 1918. I když město bránilo 8 000–9 000 rudých, vycvičená německá armáda postupovala velice rychle. Dne 12. března 1918 byly obsazeny všechny významné budovy ve městě. K Němcům se pak přidali místní bílí, kteří se po dobu války tajně skrývali ve městě. Město bylo kompletně v německých rukou 13. března 1918. Němci ztratili 200–300 mužů, rudí 300 mužů a okolo 8 000 rudých bylo zajato, bílí ztratili 20 vojáků. Němci na oslavu svého vítězství zorganizovali 14. března 1918 ve městě velkou vojenskou přehlídku.

Konec války.

Po porážce v bitvě o Tampere a ztrátě hlavního města se vedení rudých stáhlo 8. dubna 1918 do příhraničního města Viipuri (dnes Vyborg v Rusku). Většina vedení volila přímou emigraci a odešla do bolševiky ovládaného Petrohradu. Odchod velení definitivně podkopal už tak velmi nízkou morálku rudých. Několik tisíc rudých se pokusilo uprchnout do Ruska, ale jejich pozice byly beznadějně obleženy spojenými vojsky bílých a Němců. Poslední bojeschopné jednotky rudých se vzdaly z 1. na 2. května kousek od Lahti. Válka skončila 15. května dobytím Rusy obsazené pevnosti Ino. Den na to generál Mannerheim oslavil vítězství ve válce vojenskou přehlídkou v Helsinkách.  Rudí byli ve válce poraženi. Mnoho jejich vůdců, kteří uprchli do Ruska, se za několik let stalo obětí sovětských čistek (např Eero Haapalainen). Dělnické hnutí po válce upustilo od revolučních myšlenek a bylo reprezentováno reorganizovanou sociálně-demokratickou stranou, která se oficiálně vzdala myšlenky komunismu a přijala principy demokratického státu. Finští emigranti v sovětském Rusku založili v srpnu 1918 exilovou Komunistickou stranu Finska.  Bílé Finsko se stalo protektorátem Německa a mělo se stát loutkovou monarchií v čele s Fridrichem Karlem Hesenským. Ten byl dokonce korunován 9. října 1918 za finského krále a přijal jméno Väinö I. Před německou nadvládou zachránila Finy porážka Německa v první světové válce. Dne 14. prosince 1918 král abdikoval a bylo zrušeno Finské království. Finsko se stalo parlamentní republikou a jejím prvním prezidentem byl zvolen Kaarlo Juho Ståhlberg. V roce 1920 byla uzavřena mezi bolševiky a finskou vládou mírová smlouva z Tartu, která upravila hranice mezi oběma zeměmi.

Odkaz války.

Finsko si odneslo z občanské války velice hořké dědictví. Během krátkého válečného běsnění padlo téměř 37 000 Finů (z toho 5 900 ve věku 14–20 let). Válka zanechala hořkost, nenávist a touhu po pomstě, která rozdělovala finský lid ještě několik desítek let.

Zajatecké tábory.

Na konci války bylo v zajetí bílých okolo 80 000 rudých. Největším zajateckým táborem se stal ostrov Suomenlinna. Senát rozhodl ponechat zajatce ve vězení, dokud se neprokáže jejich vina. Soudy byly rychlé a měly velice daleko ke spravedlnosti. Okolo 70 000 Finů bylo shledáno vinnými a odsouzeno převážně za zradu. Celkem 555 osob bylo odsouzeno k trestu smrti a u 113 byl trest vykonán. Kombinace nedostatku jídla, nemocí a koncentrací mnoha lidí na jednom místě vedla k obrovské úmrtnosti v zajateckých táborech. Přes 2 900 vězňů zemřelo hlady nebo na následky Španělské chřipky v červnu 1918, 5 000 vězňů následně v červenci, 2 200 vězňů v srpnu a 1 000 vězňů v září 1918. Celkem zemřelo na následky nemocí a hladu v zajateckých táborech okolo 13 500 Finů. Jejich těla byla obyčejně pohřbena v masových hrobech v blízkosti táborů. Rudí, kteří přežili hrůzy zajateckých táborů, byli z většiny vládou omilostněni na konci roku 1918. Posledních 50 uvězněných dostalo milost v roce 1927.

Finská občanská válka byla součást národních a společenských nepokojů, způsobených první světovou válkou (1914–1918) v Evropě. Válka ve Finsku probíhala od 27. ledna do 15. května 1918 mezi jednotkami finských sociálních demokratů, běžně označovaní jako "rudí" "(punaiset)", a konzervativci, vedenými finským senátem, běžné nazývaní "bílí" "(valkoiset)". Rudým se dostávalo podpory z Bolševického Ruska, zatímco bílým z Německa.

The Finnish Civil War was a civil war in Finland in 1918 fought for the leadership and control of Finland during the country's transition from a Grand Duchy of the Russian Empire to an independent state. The clashes took place in the context of the national, political, and social turmoil caused by World War I (Eastern Front) in Europe. The war was fought between the "Reds", led by a section of the Social Democratic Party, and the "Whites", conducted by the conservative-based Senate and the German Imperial Army. The paramilitary Red Guards, composed of industrial and agrarian workers, controlled the cities and industrial centres of southern Finland. The paramilitary White Guards, composed of farmers, along with middle-class and upper-class social strata, controlled rural central and northern Finland.  In the years before the conflict, Finnish society had experienced rapid population growth, industrialisation, pre-urbanisation and the rise of a comprehensive labour movement. The country's political and governmental systems were in an unstable phase of democratisation and modernisation. The socio-economic condition and education of the population had gradually improved, as well as national thinking and cultural life had awakened.  World War I led to the collapse of the Russian Empire, causing a power vacuum in Finland, and a subsequent struggle for dominance led to militarisation and an escalating crisis between the left-leaning labour movement and the conservatives. The Reds carried out an unsuccessful general offensive in February 1918, supplied with weapons by Soviet Russia. A counteroffensive by the Whites began in March, reinforced by the German Empire's military detachments in April. The decisive engagements were the Battles of Tampere and Vyborg (; ), won by the Whites, and the Battles of Helsinki and Lahti, won by German troops, leading to overall victory for the Whites and the German forces. Political violence became a part of this warfare. Around 12,500 Red prisoners of war died of malnutrition and disease in camps. About 39,000 people, of whom 36,000 were Finns, perished in the conflict.


"Missa solemnis" v hudbě.

V hudbě se termínu "Missa solemnis" užívá pro zvláště slavnostní a rozsáhlé zhudebnění s odpovídajícím obsazením mešního ordinária, tj. pevných částí liturgie: Kyrie, Gloria, Credo, Sanctus, Benedictus a Agnus Dei, které jsou obvykle komponovány jako jednotlivé věty.  Tento typ zpracování mše se objevilo v polovině 17. století v Itálii a od 18. století také severně od Alp. Zatímco italští skladatelé používali častě termín "Missa concertata" (koncertantní mše), zatímco v německých zemích je známa spíše jako "kantátová mše", velmi zavádějící termín, protože neexistuje žádný vztah k formě kantát .  Provedení "Velké mše" nezřídka překračuje možnosti běžné liturgie, co do rozsahu i symfonického složení, takže jsou běžná koncertní představení.

"Missa brevis".

V kontrastu k "misse solemnis" stojí "missa brevis" ("krátká mše"), v níž je sice také obsažen celý text ordinária, nicméně zhudebnění je v podstatně prostší formě.  "Missa brevis et solemnis" je pak smíšená forma, která kombinuje hudebně kratší formu se „slavnostní“ orchestrální instrumentací s trubkami a tympány a vzácněji také hoboje a rohy.  Typický modelu plně rozvinuté "missy solemnis" 18. století obsahuje následující prvky:  Slavné "velké mše" od 18. století, které více či méně odpovídají tomuto typu, jsou např.:  Od 19. století se tento termín používá zejména pro symfonická díla větších rozměrů. Mezi nejznámější díla tohoto typu patří "Missa solemnis" Ludwiga van Beethovena. "Petite messe solennelle" (francouzsky „malá slavnostní mše“) Gioachina Rossiniho se v některých "ohledech" odkazuje na model Beethovenovy "Missy solemnis". Mezi další příklady patří "Messe solennelle en l'honneur de Sainte-Cécile" Charlese Gounoda a "Messe solennelle" Hectora Berlioze.

Missa solemnis nebo Missa sollemnis je latinský termín s významem „slavnostní mše“.  V liturgii byla "missa sollemnis" od doby papeže Řehoře Velikého označována jako velká (vysoká) mši. Ve středověku to byla papežská (pontifikální) mše a od přelomu 10. a 11. století znamenalo "Levitskou službu" s knězem, jáhnem a sub-jáhnem.

When "Missa solemnis" is used as a name, without referring to a composer, Beethoven's work is generally implied. Some of the greatest compositions in the genre have unique common names other than "Missa solemnis"—namely, Bach's "Mass in B minor" and Mozart's "Great Mass in C minor". Some works are solemn settings in proportion and scoring, but are not called a "Missa solemnis", for example several late settings of both Haydn and Schubert, and three settings by Anton Bruckner.  A solemn mass has been written by well-known composers including:  Other composers who wrote works titled "Missa solemnis" have included France Ačko (1941), Hendrik Andriessen (1946), Marco Betta, František Brixi, Antonio Buonomo (1983), Alfredo Casella (1944), Paul Creston, Georg Druschetzky (1804), Bohumil Fidler (1901), Joseph-Hector Fiocco, Konstanty Gorski, Michael Haydn (1772), Václav Emanuel Horák, Sigurd Islandsmoen (1954), Friedrich Kiel, Karel Blažej Kopřiva, Jean Langlais, Josef Lammerz (1990), Colin Mawby, Boleslaw Ocias, Antonio Sacchini, Johann Nepomuk Schelble, Wolfgang Seifen, Johann Baptist Wanhal (1778), and Bedřich Antonín Wiedermann (1848).  Festive mass settings in other languages include Jakub Jan Ryba's Czech Christmas Mass.


Historie.

Stamford Bridge byl oficiálně otevřen 28. dubna 1877. Prvních 27 let existence byl používán převážně Londýnským atletickým klubem pro pořádání atletických mítinků. V roce 1904 se změnil vlastník, když bratři Joseph a Gus Mearsovi koupili pozemek i se sousední zahradou a rozhodli se postavit stadion. Nejprve ho nabídli k používání nedalekému Fulhamu, ale po odmítnutí raději založili vlastní fotbalový klub.  Stadion byl navržen známým architektem Archibaldem Leitchem, který se již předtím podílel na návrzích Ibrox Parku v Glasgowě nebo Goodison Parku v Liverpoolu. Stamford Bridge nejprve zahrnoval pouze 110 metrů dlouhou tribunu na jižní straně, kam se vešlo 5 000 diváků. Díky tisícům tun vykopaného materiálu při stavbě nedaleké podzemky byly postaveny velké terasy na západní straně. Kapacita byla plánována na 100 000 lidí a měla být druhá největší v zemi za Crystal Palace – dějištěm finále FA Cupu. Stamford Bridge tuto poctu převzal na tři roky po válce, o Anglický pohár se tu bojovalo v letech 1920 – 1922.

Název.

Jméno Stamford Bridge pochází z minulosti vzdálenější než sám stadion. Mapy z 18. století ukazují potok nazývaný Stanfordská říčka, který tekl podél současné železnice nedaleko jižní tribuny a vléval se do Temže. V místě, kde protéká Fulham Road, se nacházel most Sanford Bridge (ze sand ford = písečný brod). Mostu na Kings Road se zase říkalo Stanbridge (ze stone bridge = kamenný most). Zdá se, že se tyto dva názvy spojily v Stanford Bridge, z čehož postupem času vzniklo Stamford Bridge jako jméno nového stadionu.

1930.

Stadión zůstal víceméně nezměněn až do roku 1930, kdy byla na jižní straně stadionu vybudována terasovitá Shed End, na kterou skalní fanoušci nedají dopustit dodnes. Hlavně ve druhé polovině dvacátého století byla tato tribuna zdaleka nejhlučnějším místem Stamford Bridge. Vedou se debaty, proč dostala jméno 'Shed', když během stavby nijak pojmenovaná nebyla. Shed End byla zdemolována v roce 1994, podle nového nařízení měla být všechna místa k sezení. Poslední zápas se starou tribunou byl proti Sheffieldu United 7. května 1994 a znovuzrození Shedu – už plně vybaveného sedačkami - se fanoušci dočkali v roce 1997.

1939.

V roce 1939 byla vybudována severní tribuna. Nezvyklá tribuna v severovýchodním rohu byla prodloužením východní tribuny a výrazně se odlišovala svým vzezřením od ostatních. Přežila do roku 1975, kdy byla zbourána a byla nahrazena terasami, které vydržely až do moderní přestavby v roce 1993.

1964/65.

Během sezóny 1964/65, v jednom z nejlepších období v historii Chelsea, byla obrovská západní terasa přeměněna na tribunu pro sezení – West stand. Obsahovala ze tří čtvrtin sedačky a z jedné čtvrtiny betonovou plochu zvanou 'Lavice'. Existovala 25 let, než byla jako poslední část starého stadionu v roce 1998 zbourána. Byla to těžká rána pro mnoho lidí, kteří si oblíbili starou tribunu s jejími dřevěnými sedačkami a stejně jako Shed End je zdrojem mnoha vzpomínek. Po přestavbě je jednou z nejhezčích tribun v zemi, náklady na ni činily zhruba 30 milionů liber a pojme 13 500 lidí, kteří mají nejvyšší komfort a skvělý výhled.

1973/74.

V roce 1973 byla vybudována východní tribuna (East stand), zázrak tehdejšího stavitelství. Je to jediná část stadionu, která přežila masové přebudování v 90. letech. Východní tribuna má ještě kontroverznější minulost. Když byla Chelsea v 60. a 70. letech na vrcholu, majitelé usoudili, že takovýto hvězdný tým si zaslouží hrát na nejlepším stadionu v zemi. Byl navržen plán rozsáhlé rekonstrukce, jehož výsledkem měl být 50tisícový kruhový stánek. Celá akce se ale stala příliš nákladnou, klub se málem položil, musel prodat své nejlepší hráče a na začátku 80. let zbyly jen trosky slavného klubu. Dalších 20 let trvalo nejen přebudování kádru a stadionu, ale také celého klubu.

Zachraňte Bridge!

Když klub prakticky zbankrotoval na konci 70. let, vlastníci klubu byli nuceni Stamford Bridge prodat. Chelsea málem přišla o celý stadion, jen krůček chyběl k tomu, aby se „The Bridge“ zboural a byl nahrazen supermarkety. Blues by pak museli sdílet domov s Fulhamem nebo Queens Park Rangers, ale tak daleko to nedošlo.  Vzhledem k tomu, že Chelsea už stadion nevlastnila, nemohla na Stamford Bridge provádět žádné rekonstrukce. Tehdejšímu předsedovi Kenu Batesovi trvalo dlouhých deset let, než se mu v roce 1992 podařilo Stamford Bridge odkoupit zpět a místo postupného chátrání tak mohla v roce 1994 začít největší přestavba, kterou kdy nějaký anglický stadion pamatoval.

1994/95.

Vybudování nového Stamford Bridge začalo postavením severní tribuny. Stará lavicovitá terasa, která hostila v minulých letech fanoušky hostujících týmů, byla zbourána a začalo se se stavbou nové. Dostala jméno Matthew Harding Stand na památku dřívějšího ředitele Chelsea, který tragicky zahynul při havárii helikoptéry, a stala se sídlem nejvěrnějších fanoušků Chelsea.

1997.

Následovalo vybudování nové jižní tribuny, Shed Endu. Stará jižní terasa byla dočasně nahrazena sedačkami pár let před rekonstrukcí a ve stejné době bylo rozhodnuto, že se nová tribuna stane základem současně budovaného Chelsea Village Hotelu. Rekonstrukcí se podařilo nejen Shed End zmodernizovat a zútulnit, ale také výrazně přiblížit ke hrací ploše, což pomáhá atmosféře na stadionu.

1998.

Poslední kousek mozaiky nového Stamford Bridge byla tribuna West stand. Horní řady byly postaveny až poté, co byly vyřešeny dva roky trvající problémy s městskou radou. Největší a nejluxusnější část stadionu pro 13 500 fanoušků byla slavnostně otevřena 19. srpna 2001 a uzavřela tak přeměnu stadionu, která v podstatě začala už v roce 1973.

2016 – 2020.

V červenci 2015 odhalila Chelsea plán na rekonstrukci stadionu a navýšení kapacity ze současných 41 tisíc míst na 60 tisíc míst. Design stadionu bude inspirován gotickou architekturou Westminsterského opatství. Rekonstrukce počítá se zbouráním budov za jižní tribunou. Poté se zbourá celý Stamford Bridge a na jeho místě se postaví nový, včetně okolní infrastruktury. Rekonstrukce stadionu vyjde přibližně na 500 milionů liber (celý projekt financuje Roman Abramovič) a měla by být dokončena v roce 2020. Chelsea FC bude mezitím hrát své zápasy ve Wembley nebo v Twickenhamu.

Současnost.

Současná kapacita je 42 055 diváků a tvar hřiště se změnil ze širokého oválu na obdélník. Stamford Bridge je nyní druhým největším stadionem v Londýně a jedním z nejlepších v Anglii i Evropě. Zázemí a vybavení komplexu zahrnuje 2 čtyřhvězdičkové hotely, 3 restaurace, konferenční sál, podzemní parkoviště, návštěvní, zdravotní a obchodní centrum. V současnosti má vedení klubu eminentní zájem o rozšíření kapacity, ale ještě se nenašlo bezpečné řešení. I tak je to předlouhá cesta, na jejímž začátku stál atletický stadion postavený v roce 1876.  Fotbalový areál se nachází na adrese Stamford Bridge, Fulham Road, London, SW6 1HS. Je situován v bezprostřední blízkosti (cca 150 metrů) zastávky londýnského metra na stanici zelené linky District Line, Fulham Broadway. Stadion byl dokončen v roce 1877 jako stadion klubu London Athletics Club.1905 se novým vlastníkem stala toho roku založena Chelsea a stadion prešel první rekonstrukcí.

Stamford Bridge je fotbalový stadion ležící na hranici čtvrtí Fulham a Chelsea, na jihozápadě Londýna. Je domácím stadionem anglického klubu Chelsea FC. Stamford Bridge je ucelený komplex, zahrnující oficiální klubový obchod, dvojici čtyřhvězdičkových hotelů (Millennium a Copthorne) a několik restaurací.

Stamford Bridge () is a football stadium in Fulham, adjacent to the borough of Chelsea in South West London, commonly referred to as The Bridge. It is the home of Chelsea Football Club, which competes in the Premier League, the highest division of English football.  The capacity of the stadium is 41,837, making it the ninth largest venue of the 2019–20 Premier League season. The club has plans to expand capacity to 63,000 by the 2023–24 season. When expansion starts, Chelsea are intending to play at Wembley Stadium until they return in 2024.  Opened in 1877, the stadium was used by the London Athletic Club until 1905, when new owner Gus Mears founded Chelsea Football Club to occupy the ground; Chelsea have played their home games there ever since. It has undergone major changes over the years, most recently in the 1990s when it was renovated into a modern, all-seater stadium.  Stamford Bridge has been a venue for England international matches, FA Cup Finals, FA Cup semi-finals and Charity Shield games. It has also hosted numerous other sports, such as cricket, rugby union, speedway, greyhound racing, baseball and American football. The stadium's highest official attendance is 82,905, for a league match between Chelsea and Arsenal on 12 October 1935.


Život.

Kozma Petrovič Prutkov se narodil 23. dubna  / 11. dubna  roku 1801 ve vesnici Tentělevoj Bliz, Solvyčegodský újezd v Archangelské oblasti. Až na své dětství a rané jinošství strávil celý život v carské službě. V roce 1820 vstoupil do vojenské služby a do dubna 1823 sloužil u husarů. Pak požádal o uvolnění a dostal službu u ministerstva financí, na Cejchovním úřadu. Jeho kariéra byla úspěšná, byl vyznamenáván a povyšován. Dosáhl všech myslitelných úředních poct, byl činným státním radou, ředitelem Cejchovního úřadu a nositelem řádu sv. Stanislava I. stupně. Veškeré své volné chvíle ale věnoval literatuře. Byl básník, bajkář, dramatik, filosof a historik. Zemřel 25. ledna  / 13. ledna  roku 1863 v Petrohradu. Po jeho smrti byly v jeho pozůstalosti nalezeny i projekty na vylepšení carské státní správy.

Dílo.

První díla Kozmy Prutkova se objevují v listopadu 1851 v časopisu "Sovremennik" (rusky "Современник"), který tehdy vedli Nikolaj Alexejevič Někrasov a Ivan Ivanovič Panajev. Pod pseudonymem "Nový Básník" jsou uvedeny tři Prutkovovy bajky "Pomněnky a francovka", "Průvodčí a tarantule" a "Volavka a drožka". V roce 1853 je – rovněž ještě anonymně – otištěna další bajka "Okrsek a hlas". Tyto absurdní bajky byly parodií na sbírku bajek K. P. Masalského a jsou obsaženy v Prutkovově pozdější sbírce "Prázdně".  Pod šifrou Y Z byla v roce 1851 uvedena veselohra "Fantazie". Jednalo se o parodii na tehdy módní vaudevill. Alexej Žemčužnikov a Alexej Tolstoj ji zadali 23. prosince 1850 ředitelství Imperátorských divadel. Vzhledem ke shonu před koncem roku ji carská cenzura povolila. Premiéra byla 5. ledna 1851. Car Mikuláš I. patrně vytušil nějakou nepřístojnost a o přestávce z divadla odešel. V závěru představení herec, který hrál hlavní roli, předstoupil před publikum a prohlásil, že v takovém nesmyslu hrát nebude! To ale byla součást role. Hra byla okamžitě stažena z programu.  Jméno Kozma Prutkov se poprvé objevuje v roce 1854, kdy je vydána příloha "Literární mišmaš" únorového čísla „Sovremenniku“. V dalších číslech pak vychází v pravidelné rubrice „Prázdně Kozmy Prutkova“ básně, bajky a aforismy a "Výňatky z dědových zápisků".  Ve svých básních parodoval současné trendy v ruské poezii (titanický romantismus V. G. Benediktova, klasicistní artismus N. F. Ščerbiny, kosmickou poesii A. S. Chomjakova).  Uveřejňování děl je přerušeno v době Krymské války, do které Alexej Tolstoj a Vladimír Žemčužnikov odešli jako dobrovolníci. V roce 1859 jsou otištěny "Myšlenky a aforismy" a "Nepředloženost" v časopisu "Jiskra", který pod Někrasovovým vedením redigoval V. S. Kuročkin. Ve stejném roce jsou otištěny další Prutkovovy stati v příloze "Sovremenniku" s názvem „Píšťalka“ („Svistok“). Pak se Prutkov na několik let odmlčel. Až v posledním čísle „Píšťalky“ v dubnu 1863 vychází "Stručný nekrolog Kozmy Prutkova" a dvě posmrtně publikovaná díla, drama "Ukvapený Turka aneb Příjemno-li býti vnukem?" a "Projekt: o zavedení jednomyslnosti v Rusku".  V roce 1884 jsou vydána "Veškerá díla Kozmy Prutkova". Do tohoto souboru ale nejsou zahrnuty reformní projekty, údajně proto, že se nejedná o literární díla. Pravděpodobnější důvod ale byla spíše obava z cenzury. Do roku 1916 vyšlo celkem 10 vydání.

Jiné.

Je po něm pojmenována planetka: (5932) Prutkov

Kozma Petrovič Prutkov (rusky: Козьма Петрович Прутков) je mystifikace, uměle vytvořená osobnost spisovatele, respektive kolektivní pseudonym, pod kterým uváděli svá satirická díla hrabě Alexej Konstantinovič Tolstoj a bratři Alexej Michajlovič Žemčužnikov a Vladimír Michajlovič Žemčužnikov. Na některých Prutkovových dílech spolupracoval i Alexandr Michajlovič Žemčužnikov.

Kozma Petrovich Prutkov () is a fictional author invented by Aleksey Konstantinovich Tolstoy and his cousins, three Zhemchuzhnikov brothers, Alexei, Vladimir and Alexander, during the later part of the rule of Nicholas I of Russia.  The four distinguished satirical poets used this pseudonym as a collective pen name to publish aphorisms, fables, epigrams, satiric, humorous and nonsense verses in the 1850s–1860s, most notably in the literary magazine "Sovremennik" ("The Contemporary").  According to the "Biographical data on Kozma Prutkov", Prutkov was born on April 11, 1803 and died on January 13, 1863. He worked for the government of the Russian Empire his entire adult life, and in 1820 entered military service as a Hussar only for the uniform. He worked at the Assay Office (Пробирная Палата) from 1823 until his death, ending up as its director.


Život.

Jaroslav Věšín se narodil ve Vraném v rodině lékaře Františka Věšína. V letech 1876-1881 studoval na Akademii výtvarných umění v Praze u prof. Antonína Lhoty a Jana Swertse a od roku na malířské akademii v Mnichově ("Akademie der bildenden Künste München") u prof. Carla Theodora von Piloty a Józefa Brandta.  Roku 1884 odešel na Slovensko a své obrazy představil na soukromé výstavě v Turčianském sv. Martině (1887). Roku 1889 se vrátil do Mnichova, v roce 1891 se zúčastnil Jubilejní zemské výstavy v Praze.  V roce 1897 byl zakladatelem malířské školy v Sofii a byl zde jmenován profesorem. Ze Sofie obesílal výstavy v Praze (galerie Ruch), v Mnichově (Galerie Moderner Meister), ale také v St. Louis v USA. Publikoval v časopise Zlatá Praha. Byl zpravodajem generálního štábu a dvorním malířem knížete Ferdinanda I., předsedou Sdružení jihoslovanských umělců, členem Krasoumné jednoty v Praze a Jednoty umělců výtvarných. Během života obdržel četná vyznamenání, řády a diplomy. Věšínovu podobiznu namaloval Lev Lerch.  Věšínovy obrazy jsou oceňovány i sto let po jeho smrti. Obraz "Koulovačka" (1892) dosáhl na aukci v Praze hodnotu 700 000,- Kč.

Dílo.

Věšínova díla náleží slohově do realistické malby generace 80. let, kdy se probudil zájem o venkovský lid a národopisné žánry. Po návratu z Mnichova vystavil v Praze cyklus obrazů ze Slovácka ("Slovácká svatba"). Námětem jeho obrazů je obvykle konkrétní děj - svatby, hony na divokou zvěř ("Snídaně v bažantnici v Průhonicích", 1890, "Výsledek honby", 1890, "Arcivévoda František Ferdinand na honbě", 1891), apod. Často se věnoval malbě koní ("Koňský trh v Sofii", 1899, "Vyjížďka na saních"). V Bulharsku zachytil každodenní život bulharského venkova, etnografické motivy, vojenské výjevy, scény z 1. balkánské války, cvičení bulharské armády a ruské slavnosti na Šipce (1902). Jeho obrazy jsou v národní galerii v Sofii a ve vojenském historickém muzeu v Sofii. Obraz "Útok na bodáky" z roku 1912 je vystaven v erbovní hale na úřadě prezidenta.

Jaroslav Věšín, "křtěný" Jaroslav Friedrich Julius (23. května 1860 "(některé dokumenty udávají chybné datum narození 23.května 1859"")", Vraný - 9. května 1915, Sofie) byl český malíř, profesor a zakladatel malířské školy v Sofii.

Jaroslav František Julius Věšín (, "Yaroslav Veshin") (23 May 18609 May 1915) was a Czech painter who mainly worked in Bulgaria and who was noted as a master of genre painting. The realistic depiction of battle scenes from the First Balkan War (1912) are the subject of a substantial part of his work.


Obsah hry.

Děj Revizora se odehrává v malém ruském městečku na počátku třicátých let 19. století během krátkého časového úseku dvaceti čtyř hodin. Ve hře vystupuje mladý bezvýznamný úředník Chlestakov, který se svým sluhou Osipem přijel do městečka již před čtrnácti dny, ubytoval se ve zdejším hostinci, v kartách prohrál všechny peníze a teď nemá na zaplacení útraty. Přeje mu ale štěstí, neboť městský hejtman právě dostal dopis od přítele z Petrohradu, v němž se píše, že městečko navštíví nebo už navštívil revizor. Díky poštmistrovi, který pro své rozptýlení otevírá cizí dopisy, se o tom i ostatní úředníci města okamžitě dozvědí. Protože nemají čisté svědomí, neboť berou úplatky, kradou a všude je nepořádek, pochopitelně se revize obávají. Dva statkáři, Dobčinskij a Bobčinskij, jejichž jedinou životní náplní je běhat po městě a šířit jakékoliv (i neověřené) zprávy, ke kterým se dostanou, pokládají za revizora právě Chlestakova, a rychle rozšíří informaci o jeho příjezdu. Aby revize dobře dopadla, snaží se představitelé města Chlestakova podplatit.  Chlestakov dlouho nemůže uhodnout, proč se najednou setkává všude s takovou pozorností a úctou. Když pochopí, za jak významnou osobnost jej považují, plně využívá jejich hlouposti a protože je na mizině, rád přistoupí na jejich hru. Hejtman ho ubytuje ve svém domě, tváří se, že nic nevidí, když mu svádí manželku, a nakonec mu nabídne i ruku své dcery. Krajský sudí, poštmistr a školní inspektor mu poskytují „půjčky“ a všichni mu přinášejí různé dary. Chlestakov se vychloubá, jak je bohatý, kde všude byl a jaké má známosti. Při tomto smyšleném vyprávění o sobě jako o důležitém vysokém státním úředníkovi se tak rozohňuje, že se téměř plně vžívá do své nové smyšlené osobnosti. Kdyby se sluhovi Osipovi nepovedlo včas svému pánovi vysvětlit, že takový podvod se dlouho neudrží v tajnosti, byl by snad zcela klidně čekal na odhalení. Takhle namluví svým hostitelům, že odjíždí za svým bohatým strýcem pro svolení k sňatku a včas zmizí. Před svým odjezdem napíše dopis příteli, v němž se mu svěří s celou komedií, kterou s úředníky městečka sehrál. Dopis pochopitelně otevře poštmistr a hned s ním běží k hejtmanovi, který se mezitím oddává snům o tom, že jeho život, jakožto tchána tak významného muže, bude od nynějška jedinou slavností a hostinou. Hejtman i všichni ostatní strašně zuří, když v tom přichází městský strážník a oznamuje, že přijel skutečný revizor.

Revizor (1836, "Ревизор") je pětiaktová satirická komedie ruského prozaika a dramatika Nikolaje Vasiljeviče Gogola (1809–1852), patřící k nejslavnějším dílům světové dramatické literatury. Autor svou hrou, zachycující tupost, nevzdělanost a zkaženost úředníků v jednom ruském provinčním městečku prolezlém korupcí a různými jinými neřestmi, nastavil zrcadlo všem, jejichž charakter je pokřiven podlézavostí a úplatkářstvím.  "Revizor" měl premiéru roku 1836 v Petrohradě, měl veliký úspěch a především mladými lidmi, studenty a pokrokovými literárními kritiky byla hra přijímána s nadšením. Gogol se však stal terčem útoků vyšší společnosti, o níž Gogolova komedie pronesla zdrcující soud. Právě těm bylo určeno motto knižního vydání hry "„Nevrč, brachu, na zrcadlo, když máš křivou hubu.“"  Námět k "Revizorovi" poskytl Gogolovi Alexandr Sergejevič Puškin, který mu vyprávěl příběh o tom, jak byl jednou při jakési cestě považován za tajného vládního úředníka. V té době totiž nebylo ničím neobvyklým, přijel-li do okresního města "„inkognito“" vysoký státní úředník, aby se přesvědčil, zda je vše v pořádku. Bylo to dáno tím, že car Mikuláš I., vědom si toho, že jeho režim není v Rusku nijak zvlášť oblíben, zřídil zvláštní tajnou policii, jejímž úkolem bylo především pozorovat, kdo se vyslovuje opovážlivě a neuctivě proti vládě nebo proti církvi, nebo vyzvídat, nevznikají-li tajné spolky. Stávalo se tak, že zcela náhodný cestující byl omylem pokládán za tajného agenta nebo revizního úředníka.

The Government Inspector, also known as The Inspector General (, "Revizor", literally: "Inspector"), is a satirical play by the Russian and Ukrainian dramatist and novelist Nikolai Gogol. Originally published in 1836, the play was revised for an 1842 edition. Based upon an anecdote allegedly recounted to Gogol by Pushkin, the play is a comedy of errors, satirizing human greed, stupidity, and the extensive political corruption of Imperial Russia.  The dream-like scenes of the play, often mirroring each other, whirl in the endless vertigo of self-deception around the main character, Khlestakov, who personifies irresponsibility, light-mindedness, absence of measure. "He is full of meaningless movement and meaningless fermentation incarnate, on a foundation of placidly ambitious inferiority" (D.S. Mirsky). The publication of the play led to a great outcry in the reactionary press. It took the personal intervention of Tsar Nicholas I to have the play staged, with Mikhail Shchepkin taking the role of the Mayor.  According to D. S. Mirsky, "The Government Inspector" "is not only supreme in character and dialogue – it is one of the few Russian plays constructed with unerring art from beginning to end. The great originality of its plan consisted in the absence of all love interest and of sympathetic characters. The latter feature was deeply resented by Gogol's enemies, and as a satire the play gained immensely from it. There is not a wrong word or intonation from beginning to end, and the comic tension is of a quality that even Gogol did not always have at his beck and call." In 2014, the play was ranked by "The Telegraph" as one of the 15 greatest ever written.


Historie a status měny.

Belgický frank byl zaveden roku 1832 jako státní měna Belgického království těsně po procesu jeho vzniku Belgickou revolucí (1830-1831), v níž se Belgické království vydělilo ze Spojeného království Nizozemského.  V roce 1865 vytvořilo Belgické království spolu s Druhým Francouzským císařstvím, Italským královstvím a Švýcarskem Latinskou měnovou unii (k té se v roce 1868 přidaly Španělské království a Řecké království a v roce 1889 se přidaly Rumunské království, Srbské království, Bulharské knížectví, Venezuela a San Marino), která spočívala ve stanovení obsahu stříbra v jedné minci každé členské národní měny na 4,5 gramu, případně obsahu zlata v jedné minci každé členské národní měny na 0,290322 gramu, zároveň součástí dohody byla vzájemná volná směnitelnost všech členských měn, u mincí s normovaným obsahem drahého kovu tedy vždy v poměru 1:1. Latinská měnová unie byla rozpuštěna roku 1927.  Belgie a sousední Lucembursko spolu spolupracují v rámci Belgicko-lucemburské ekonomické unie. Jejich měny – "belgický a lucemburský frank" – byly mezi lety 1922 a 1999 (s výjimkou období mezi 1935 a 1944) pevně propojené v paritním kursu 1:1. De iure bylo tedy možno používat belgické franky na lucemburském území a naopak, v praxi však obchodníci občas odmítali přijímat měnu sousedního státu.  Při zavedení eura jako bezhotovostní měny byl směnný kurs mezi frankem a eurem stanoven na "1 EUR = 40,3399 BEF = 40,3399 LUF". Od roku 1999 byl frank pouze dílčí jednotkou eura, od 1. ledna 2002 je po krátkém duálním oběhu franku a eura (mezi 1. lednem 2002 a 28. únorem 2008) v oběhu pouze euro.

Mince a bankovky.

Posledními mincemi belgického franku před zavedením eura byly mince o hodnotách 1, 5, 20 a 50 franků.  Bankovky byly vydány pouze v hodnotách 100, 200, 500, 1000, 2000 a 10 000 franků. Bankovky franku lze vyměnit u Národní belgické banky za euro bez časového omezení

Belgický frank ( "Belgische frank", "franc belge", "Belgischer Franken") byl oficiální měnou Belgického království v letech 1832 až 2002. Jeho ISO 4217 kód byl BEF. Jedna setina franku se nazývala centime.

The Belgian franc (, , ) was the currency of the Kingdom of Belgium from 1832 until 2002 when the Euro was introduced. It was subdivided into 100 subunits, known as centiemen (Dutch), centimes (French) or Centime (German).


Mládí a rodina.

Narodil se v Leicesteru, v anglickém hrabství Leicestershire, do rodiny Josepha Rockley Merricka a Marry Jane rozené Pottertonové. Otec Joseph Rockley (cca 1835–1897) byl synem tkalce Barnabase Merricka, původem z Londýna, který se do Leicesteru přestěhoval ve 20. či 30. letech 19. století, a jeho třetí manželky Sáry rozené Rockley. Pracoval jako operátor stroje v továrně na bavlnu a rovněž provozoval galanterii. Matka Marry Jane (cca 1834–1873) byla dcerou yorkshirského zemědělce a trpěla nespecifikovanou formou tělesného postižení. V mládí pracovala jako služka v Leicesteru a později jako učitelka v nedělní škole. Jejich syn Joseph Carey byl pojmenován po otci a druhé jméno mu zvolila matka po baptistickém kazateli Williamu Careym. Merrickovi měli ještě dvě děti: syna Williama Arthura (* 1866), který ve čtyřech letech zemřel na spálu, a dceru Marion Elizu (* 1867), jež se narodila s tělesným postižením a zemřela ve dvaceti čtyřech letech.  Brožura („Autobiografie Josepha Careyho Merricka“), vydaná přibližně roku 1884 během jeho vystavování v panoptiku, uvádí propuknutí prvních symptomů jeho onemocnění pět let po narození v podobě „silné hrbolaté kůže (…) podobné [kůži] sloní, a to téměř i barvou“. Podle článku, zveřejněného v roce 1930 v periodiku , začaly Merrickovi 21 měsíců po narození otékat rty, utvářet se kostnatá boule na čele a uvolňovat a zdrsňovat se kůže. V průběhu růstu docházelo k výraznější asymetrii mezi levou a pravou horní končetinou a významnému zvětšení obou nohou. Merrickova rodina vysvětlovala synovy symptomy jako důsledek psychického traumatu, které jeho matka utrpěla v těhotenství, když ji v zábavním parku porazili a vystrašili sloni. Koncept tzv. „mateřského vtištění“ (emoční prožitek těhotné ženy mohl trvale ovlivnit tělesný vývoj plodu) byl v 19. století ve Spojeném království stále běžný. Samotný Merrick si tuto víru o příčině své nemoci udržel po celý život.  Kromě již zmíněných tělesných deformací, během dětství upadl a poranil si levý kyčelní kloub. Zranění se zanítilo a zanechalo jej permanentně chromého. Navzdory tělesnému postižení chodil do školy a těšil se vřelému vztahu se svou matkou. Ta však v květnu 1873 v jeho jedenácti letech zemřela na bronchopneunonii. Po její smrti se spolu s otcem a sestrou přestěhoval k Emmě Wood Antillové, s níž se jeho otec v prosinci 1874 oženil.

Zaměstnání a život v chudobinci.

Školu opustil ve třinácti letech, což bylo v té době běžné. Život doma pro něj byl „naprostým trápením“ a ani otec, ani nevlastní matka vůči němu neprojevovali žádnou náklonnost. Dvakrát nebo třikrát utekl z domova, ale otec jej pokaždé našel a přivedl zpět. Ve třinácti našel práci v továrně, kde vyráběl cigarety, ale po třech letech se deformace jeho pravé ruky zhoršila a on tak již neměl požadovanou zručnost. Jako nezaměstnaný se potuloval po ulicích a snažil se uniknout posměškům své nevlastní matky. Pro rodinu se stával stále větší finanční přítěží, a tak mu otec zajistil licenci podomního obchodníka, díky níž si mohl vydělat peníze podomním prodejem galanterie. Tento počin však skončil neúspěšně, jelikož Merrickovy obličejové deformace činily jeho projev stále více nesrozumitelnějším a potenciální zákazníci na jeho vzhled reagovali se zděšením. Ženy v domácnosti mu odmítaly otevřít dveře a lidé na něj již nejen zírali, ale rovněž jej ze zvědavosti pronásledovali. Podomním prodejem si tak nedokázal vydělat dostatek finančních prostředků, aby se mohl sám o sebe postarat. Když se jednoho dne v roce 1877 vrátil domů, otec jej pro tento neúspěch agresivně fyzicky napadl, a on opustil domov nadobro.  Po odchodu z domova žil v ulicích Leicesteru jako bezdomovec. Když se o tom doslechl jeho strýc, holič Charles Merrick, vyhledal ho a nabídl mu ubytování ve svém domě. Po následující dva roky zkoušel podomně prodávat v okolí Leicesteru, ale jeho snahy vydělat si na živobytí se, v porovnání s posledním pokusem, setkaly jen s nepatrným úspěchem. Jeho vzhled nakonec přitáhl negativní pozornost veřejnosti, a tak mu komisaři z Hackney Carriages odebrali licenci. Jelikož Merrickův strýc musel zaopatřil vlastní děti, nemohl již nadále podporovat svého synovce, a tak se v prosinci 1879, tehdy již sedmnáctiletý Merrick, uchýlil do místního chudobince Leicester Union Workhouse.  Tam se stal jedním z 928 ubytovaných. Lidé v chudobinci byli rozděleni podle věku a pohlaví, kvůli čemuž Merricka umístili mezi ostatní muže ve věku od 16 do 60 let. Dne 22. března 1880, pouhé tři měsíce po příchodu, z chudobince odešel a strávil dva dny hledáním práce. Jelikož však nebyl o nic úspěšnější než dříve, vrátil se zpět. Tentokrát v chudobinci setrval po čtyři roky. Kolem roku 1882 podstoupil operaci obličeje, protože protruze z jeho úst již činila 20–23 centimetrů, což mu výrazně bránilo v řeči a ztěžovalo přijímání potravy. Zákrok podstoupil v Leicesterské královské nemocnici a velká část tkáně při něm byla odstraněna.

Kuriozitou v panoptiku.

Merrick usoudil, že jediným způsobem, jak opustit chudobinec, je vystupoval jako rarita či kuriozita v panoptiku. Znal místního kabaretního komika Sama Torra, jemuž za tím účelem napsal dopis. Torr ho poté navštívil v chudobinci a rozhodl se, že by jeho vystavováním mohli vydělat peníze, avšak kvůli zachování originality by muselo jít o putovní vystavování. Zařídil mu skupinu manažerů, kterými byli majitel kabaretu J. Ellis, cestující showman George Hitchcock a majitel zábavního parku Sam Roper. Merrick opustil chudobinec 3. srpna 1884 a začal svou novou kariéru. Merrickovi vymysleli přezdívku "Sloní muž" a inzerovali ho jako „napůl člověka a napůl slona“. Z počátku jej předváděli v oblasti East Midlands, včetně Leicesteru a Nottinghamu. George Hitchcock poté kontaktoval svého známého, Toma Normana, provozujícího panoptika v londýnském East Endu. Aniž by se s Merrickem předtím setkal, souhlasil Norman s převzetím organizace jeho vystoupení, a v listopadu 1884 Hitchcock s Merrickem odcestovali do Londýna.  Když Norman Merricka poprvé spatřil, byl zděšen rozsahem jeho tělesných deformací a měl obavu, že by jeho vzhled mohl být až příliš hrůzný. Přesto ho začal vystavoval v zadní části prázdného obchodu v ulici Whitechapel Road v East Endu. Merrick měl k dispozici železnou postel se závěsem, který mu umožňoval aspoň nějaké soukromí. Jednoho rána jej Norman pozoroval a zjistil, že spí vsedě s pokrčenýma nohama a hlavou opřenou o kolena. Jeho velká hlava byla totiž příliš těžká, aby mu umožnila spát vleže, čímž by, jak sám uváděl, „riskoval, že se vzbudí se zlomeným krkem“. Norman vyzdobil obchod plakáty vytvořenými Hitchcockem, které znázorňovaly napůl člověka a napůl slona. Byla rovněž vytvořena brožura s názvem („Autobiografie Josepha Careyho Merricka“), popisující Merrickův život. Tato biografie, ať již psaná Merrickem či nikoliv, poskytla celkově přesné informace o jeho životě. Obsahovala sice nepřesné datum narození, avšak Merrick byl po celý svůj život ohledně této informace nekonkrétní.  Vystavování Sloního muže bylo poměrně úspěšné, přičemž peníze vydělával především prodej biografických brožur. Merrick si část výdělku dával stranou, doufaje, že jednoho dne bude mít dost peněz, aby si pořídil vlastní dům. Obchod v ulici Whitechapel Road se nacházel naproti Londýnské nemocnici, díky čemuž ho navštěvovali jak studenti medicíny, tak lékaři, kteří chtěli spatřit Merricka. Patřil mezi ně i mladý chirurg Reginald Tuckett. Ten byl, podobně jako jeho kolegové, zaujat tělesnými deformacemi Sloního muže, a pověděl o nich svému nadřízenému kolegovi Fredericku Trevesovi. Treves se s Merrickem poprvé setkal v listopadu 1884 během soukromého vystoupení, které proběhlo předtím, než Norman ten den otevřel obchod pro veřejnost. O necelých čtyřicet let později ve své knize z roku 1923 napsal, že Merrick byl „nejodpornější exemplář lidstva, který jsem kdy viděl (…) nikdy jsem se do té doby nesetkal s tak zvrácenou verzí člověka, jako byl tento jedinec“. Setkání trvalo asi čtvrt hodiny a Treves se po něm vrátil do práce. Později téhož dne poslal do obchodu Tucketta, aby zjistil, zda by Merrick souhlasil s lékařským vyšetřením v nemocnici. Jak Merrick, tak Norman souhlasili. Aby se i na tak krátkou vzdálenost byl schopen přemístit bez zbytečné pozornosti, měl na sobě kostým sestávající z velkého černého pláště a hnědé čepice s kápí přes obličej, a přijel v drožce najaté Trevesem. V nemocnici jej vyšetřil a zpozoroval, že Merrick je „plachý, zmatený a zjevně vystrašený“, přičemž v této fázi jej pokládal za imbecila. Při podrobné prohlídce Treves zjistil, že obvod jeho hlavy činí 91 centimetrů, obvod zápěstí 30 centimetrů a obvod jednoho z prstů 13 centimetrů. Poznamenal, že jeho kůže je pokryta papilomy, z nichž největší je zdrojem zápachu. Podkožní tkáň jevila známky prořídnutí, což mělo za následek ochablou kůži, která v některých oblastech odstávala od těla. Přítomny byly deformace kostí pravé horní končetiny, obou dolních končetin a především lebky. I přes korektivní operaci úst, kterou Merrick podstoupil v roce 1882, byla jeho řeč stěží srozumitelná. Jeho levá horní končetina nebyla deformovaná, stejně tak byl normální jeho penis a šourek. Kromě Merrickových tělesných deformací a chromé kyčle, došel Treves k závěru, že je v dobrém zdravotním stavu. Podle Normana podstoupil Merrick lékařské vyšetření dvakrát nebo třikrát a při jednom z nich dostal Trevesovu navštívenku. Během jedné z návštěv Treves pořídil fotografie, jejichž kopie předané Merickovi později doplnily již zmíněnou biografickou brožuru. Dne 2. prosince 1884 představil Treves Merricka na schůzi Londýnské patologické společnosti v Bloomsbury. Merrick nakonec Normanovi sdělil, že již do budoucna nechce podstupovat lékařská vyšetření v nemocnici. Podle Normana mu řekl, že byl „vysvlečen do naha a cítil se jako zvíře na dobytčím trhu“.  V tomto období viktoriánská Anglie změnila přístup vůči panoptikům, v jednom z nichž byl také vystavován Sloní muž. Vystoupení, jako to Normanovo, byla příčinou veřejného znepokojení nejen s ohledem na slušnost, ale též kvůli rušení klidu přihlížejícími davy. Nedlouho po Merrickově posledním lékařském vyšetření Frederickem Trevesem byl Normanův obchod na Whitechapel Road uzavřen policií a Merrickovi manažeři z Leicesteru jej Normanovi odejmuli. V roce 1885 se Merrick vydal na putovní zábavní vystoupení se Samem Roperem. Během něj se spřátelil se dvěma dalšími vystupujícími, „Roperovými trpaslíky“ (Bertramem Dooleym a Harry Bramleym), kteří Merricka čas od času bránili před obtěžováním veřejností.

Kontinentální Evropa.

Opadnutí zájmu veřejnosti o panoptika a podobná vystoupení pokračovalo a policie a magistráty se důkladně angažovaly v jejich potírání. Merrick, coby Sloní muž, byl pro diváky i nadále děsivou podívanou a Roper začal být nervózní kvůli tomu, jak velkou negativní pozornost místních úřadů dokázal přitáhnout. Merrickova skupina manažerů se proto rozhodla jej vyslat na turné po kontinentální Evropě s nadějí, že tamní úřady budou více shovívavé. Jeho vedení se ujal neznámý muž (možným jménem Ferrari). Na kontinentu však Sloní muž nebyl o moc úspěšnější než ve Spojeném království, a úřady proti jeho vystupování postupovaly obdobně. V Bruselu Merricka opustil jeho nový manažer, který mu navíc ukradl 50 liber úspor (v přepočtu na ceny roku 2013 celkem 4000 liber). Opuštěný Merrick se dostal vlakem do přístavního města Ostende, kde se neúspěšně pokusil nalodit na převozní loď do Doveru. Následně cestoval do Antverp, kde se mu podařilo nastoupit na loď plující do města Harwich v hrabství Essex. Odtud cestoval vlakem do Londýna, kam dorazil 24. června 1886 na nádraží Liverpool Street Station. Merrick se tak v bezpečí dostal zpět do své vlasti, ale neměl kam jít. V londýnském chudobinci nesměl zůstat déle než jednu noc a přijmout ho mohl pouze 158 kilometrů vzdálený chudobinec v Leicesteru, kde byl stálým rezidentem. Pokusil se požádat o pomoc cizí lidi, ale jeho řeč byla nesrozumitelná a zjev odpudivý. Upoutal pozornost zvědavého davu, který jej začal pronásledovat. Pomohl mu až policista, jenž ho odvedl do prázdné místnosti. Tam se vyčerpaný Merrick schoulil do rohu. Neschopen vyjádřit se tak, aby mu bylo rozuměno, byla jeho jedinou identifikací navštívenka Fredericka Trevese. Policie Trevese kontaktovala a ten obratem na nádraží dorazil. Merricka následně drožkou odvezl do Londýnské nemocnice, kde byl přijat s bronchitidou. Personál jej pak umyl, nakrmil a uložil do postele v malé místnosti na izolačním oddělení v podkroví nemocnice.

Londýnská nemocnice.

Po Merrickově přijetí do nemocnice měl Treves více času na provedení podrobnějšího vyšetření. Zjistil, že jeho zdravotní stav se za poslední dva roky zhoršil, a pozoroval znatelnou změnu v omezeních daných tělesnými deformacemi. Domníval se, že trpěl srdečními problémy a zbývá mu jen několik let života. Po pěti měsících strávených v nemocniční péči se Merrickův celkový zdravotní stav zlepšil. Ačkoliv některé zdravotní sestry byly zpočátku rozrušené jeho vzhledem, nakonec tento pocit překonaly a ochotně se o něho staraly. Problém s nepříjemným zápachem se podařilo odstranit častou koupelí a Treves postupně začal rozumět jeho řeči. Zároveň došlo k pořízení sady nových fotografií pacienta. Nedořešena však stále byla otázka dlouhodobé péče. Předseda nemocničního výboru Francis Carr Gomm sice Trevese podpořil v jeho rozhodnutí přijmout Merricka, avšak v listopadu 1886 bylo třeba vytvořit nový dlouhodobý plán. Londýnská nemocnice nevlastnila odpovídající vybavení ani neměla kvalifikovaný personál pro zajištění péče o nevyléčitelně nemocné.  Carr Gomm kontaktoval instituce a nemocnice uzpůsobené k péči o chronické pacienty, ale ani jedna nechtěla Merricka přijmout. Následně napsal článek do deníku "The Times", který byl otištěn 4. prosince, v němž popsal jeho případ a požádal čtenáře o radu. Reakce veřejnosti (v podobě dopisů i finančních darů) byla mimořádná a situaci zaznamenal i lékařský časopis "British Medical Journal". Díky finanční podpoře od řady dárců se Carru Gommovi podařilo přesvědčit výbor o ponechání Merricka v nemocnici, a ten následně rozhodl, že mu bude umožněno v nemocnici setrvat po zbytek života. Z podkroví se přestěhoval do přízemního pokoje, který sousedil s malým dvorkem. Místnosti byly uzpůsobeny a zařízeny tak, aby Merrickovi vyhovovaly (mimo jiné speciálně konstruovanou postelí) a na základě Trevesových instrukcí v nich nebylo žádné zrcadlo.  V novém domově v Londýnské nemocnici se Merrick rychle zabydlel. Treves jej denně navštěvoval a každou neděli s ním trávil několik hodin. Když se Merrickovi konečně podařilo nalézt někoho, kdo rozuměl jeho řeči, byl nadšen dlouhými konverzacemi, které mohl se svým lékařem vést. Mezi oběma muži vzniklo přátelské pouto, ačkoli i tak se Merrick Trevesovi nikdy zcela nesvěřil. Nebyl například ochoten hovořit o období, kdy vystupoval v panoptiku, i když vyjádřil vděk svým bývalým manažerům. Trevesovi netrvalo dlouho, aby si – navzdory svému počátečnímu dojmu – uvědomil, že Merrick není mentálně retardovaný. Treves v Merrickovi rozpoznal velmi citlivého člověka, který snadno projevuje své emoce. Někdy se nudil, cítil se osamělý a projevoval známky deprese. Po celý svůj dospělý život byl segregován od žen, nejprve v chudobinci a potom v panoptiku. Jediné ženy, s nimiž se setkal, byly buď znechucené nebo vyděšené jeho vzhledem. Jeho názor na ženy tak vycházel pouze ze vzpomínek na matku a z knih. Treves došel k přesvědčení, že by se Merrick rád seznámil s ženou, což by mu mohlo dodat pocit normálnosti. Domluvil proto setkání se svou známou, „mladou a pěknou vdovou“, Leilou Maturinovou. Ta souhlasila a po krátkém varování týkajícím se jeho vzhledu, vešla do místnosti. Setkání netrvalo dlouho a Merrick byl rychle přemožen emocemi. Později Trevesovi prozradil, že Maturinová byla první žena, která se na něj kdy usmála a podala mu ruku. S Merrickem zůstala nadále v kontaktu a ručně psaný dopis, jenž jí poslal, obsahující poděkování za dárek v podobě knihy a páru tetřevů, je jediným dochovaným dopisem, který napsal. Tato zkušenost setkání s ženou, byť krátká, v něm vyvolala nový pocit sebedůvěry. Během svého pobytu v nemocnici se setkal i s dalšími ženami, a všemi se zdál být unešen. Treves věřil, že Merrickovou naději by bylo jít žít do ústavu pro nevidomé, kde by se mohl seznámit s ženou, která by nemohla spatřit jeho tělesné deformace. Merrick se chtěl dozvědět více o „reálném světě“, a vyptával se proto Trevese na řadu témat. Jednoho dne vyjádřil přání spatřit vnitřek skutečného domova, a Treves se zavázal, že jej vezme na návštěvu do svého domu v ulici Wimpole Street, kde ho zároveň představí své manželce. V nemocnici během dne četl knihy a stavěl modely z papírového kartonu. Přijímal též návštěvy ze strany Trevese a jeho kolegů chirurgů. Každý večer po setmění vycházel na přilehlý dvorek, kde se procházel.  V důsledku již zmíněného dopisu Carra Gomma do deníku "The Times" se jeho případ dostal do povědomí vyšší londýnské společnosti. Jednou z osob, která se o něj velmi zajímala, byla herečka Madge Kendalová. Přestože se s ním patrně nikdy osobně nesetkala, aktivně se angažovala v získání finančních prostředků a sympatií veřejnosti v Merrickův prospěch. Posílala mu svoje fotografie a najala pletače proutěných košů, aby za ním docházel a učil jej tomuto řemeslu. Merricka navštěvovali pánové a dámy z vyšší společnosti a nosili mu dárky v podobě fotografií a knih. On se jim odvděčoval dopisy a ručně vyráběnými dárky, jako třeba papírovými modely či proutěnými košíky. Tyto návštěvy si užíval a postupně se stal natolik sebevědomý, že konverzoval s lidmi, kteří procházeli kolem jeho oken. Občas jej navštěvoval mladík Charles Taylor, syn inženýra, který pro Merricka upravil jeho nemocniční pokoj, aby mu hrál na housle. Někdy byl Merrick natolik odvážný, že opustil svůj pokoj a šel se procházet po nemocnici. Když jej sestry zpozorovaly, vždy jej odvedly zpět, aby náhodou nepolekal ostatní pacienty.  Dne 21. května 1887 byly v nemocnici za přítomnosti prince a princezny z Walesu slavnostně otevřeny dvě nové budovy. Princezna Alexandra se následně přála setkat se s Merrickem, a tak královský pár navštívil jeho pokoj, kde se jim Merrick představil. Princezna mu potřásla rukou a krátce s ním poseděla, což v něm zanechalo pocit nadšení. Věnovala mu svoji podepsanou fotografii, kterou považoval za svůj nejcennější předmět, a každé Vánoce mu posílala přání.  Alespoň jednou se Merrickovi podařilo splnit si dávný sen – návštěvu divadla. Treves mu s pomocí Madge Kendalové zařídil návštěvu vánoční pantomimy v královském divadle Drury Lane v Covent Garden. Společně s Trevesem a několika zdravotními sestrami měli k dispozici soukromé lóže baronky Burdett-Couttsové. Podle Trevese byl Merrick uchvácen, naplněn úžasem a představení jej zanechalo oněmělého. Po několik následujících týdnů o něm vyprávěl a znovu prožíval jeho příběh, jako by byl skutečný.

Poslední roky života.

Celkem třikrát Merrick opustil nemocnici a Londýn, aby na několik týdnů odjel na venkov. Složitá jednání vedená před odjezdem vlaku do hrabství Northamptonshire, mu umožnila diskrétní nástup do vagónu, jenž měl celý k dispozici. Pobyty trávil na panství Fawsley Hall, které vlastnila lady Louise Knightley. Tam žil v lovecké chatě a dny trávil procházkami v lesích a sbíráním divoce rostoucích květin. Spřátelil se s místním mladým zemědělcem, který později Merricka popsal jako zajímavého a vzdělaného muže. Treves tento výlet nazval „jedinou vrcholnou dovolenou jeho [Merrickova] života“, byť ve skutečnosti proběhly takové cesty tři.  Merrickův zdravotní stav se během čtyř let jeho pobytu v Londýnské nemocnici postupně zhoršoval. Potřeboval velké množství péče ze strany zdravotnického personálu a většinu volného času trávil v posteli či křesle se stále menším množstvím energie. Jeho obličejové deformace se průběžně prohlubovaly a patrné bylo zvětšování celé hlavy. Zemřel 11. dubna 1890 ve věku 27 let. Jeho tělo, ležící v posteli, nalezl ve tři hodiny odpoledne jeden z Trevesových kolegů. Formálně jej identifikoval jeho strýc Charles Merrick. Vyšetřování příčiny smrti měl na starosti soudní lékař Wynne Edwin Baxter. Merrickova smrt byla označena za nehodu a jako příčina smrti uvedeno udušení, způsobené váhou jeho hlavy poté, co si lehl na postel. Treves, který provedl pitvu, poznamenal, že Merrick zemřel na následky zlomení vazu. Jelikož věděl, že vždy spal kvůli váze své hlavy vsedě, došel Treves k závěru, že Merrick patrně „provedl experiment“ a chtěl zkusit spát vleže, jako ostatní lidé.  Při pitvě Treves udělal sádrové odlitky jeho hlavy a končetin. Odebral též vzorky kůže, které byly později zničeny během německých náletů za druhé světové války, a na stojan upevnil jeho kostru, která se stala součástí patologické sbírky Londýnské královské nemocnice. Přestože kostra nebyla nikdy veřejně vystavena, existuje v téže nemocnici malé muzeum věnované jeho životu, představující některé Merrickovy osobní věci (např. papírový model mohučské katedrály).

Zdravotní stav.

Již od dob Merrickova vystupování v panoptiku na Whitechapel Road bylo jeho tělesné postižení zdrojem zvědavosti lékařů. Jeho přítomnost na zasedání Londýnské patologické společnosti v roce 1884 vzbudila zájem přítomných lékařů, nevedla však k odpovědím nebo pozornosti, v něž Treves doufal. Případ byl pouze stručně zmíněn v lékařském časopise "British Medical Journal", zatímco časopis "Lancet" se jím zcela odmítl zabývat. O čtyři měsíce později, v roce 1885, přednesl Treves případ na zasedání patologické společnosti podruhé. Tou dobou již byl obchod Toma Normana na Whitechapel Road uzavřen a Merrick pryč. Bez něj si Treves musel vystačit s jeho fotografiemi, které pořídil během lékařského vyšetření. Jedním z přítomných lékařů byl dermatolog a autorita v oblasti kožních chorob Henry Radcliffe Crocker. Po vyslechnutí Trevesova popisu Merricka a zhlédnutí fotografií předpokládal, že by stav pacienta mohl být způsoben kombinací vzácné kožní afekce cutis laxa, charakterizované visícími závěsy kůže po ztrátě elasticity, novotvorbou podkožního vaziva (pachydermatokélou) a neznámé deformity kostí, způsobené změnami v nervové soustavě. O Merrickově případu napsal Crocker ve své učebnici z roku 1888.  Roku 1909 publikoval dermatolog Frederick Parkes Weber článek o von Recklinghausenově chorobě (dnes známé pod názvem neurofibromatóza typu 1) v časopise "British Journal of Dermatology", a Merrickův stav v něm uvedl jako příklad onemocnění. Symptomy tohoto dědičného onemocnění zahrnují tumory nervové tkáně a kostí, a malé bradavičnaté výrůstky na kůži. Charakteristický symptom – přítomnost světle hnědé pigmentace kůže, známé jako skvrny café-au-lait, však na Merrickově těle nebyly nikdy pozorovány. Neurofibromatóza typu 1 byla po většinu 20. století přijímanou diagnózou jeho stavu, přičemž další návrhy zahrnovaly Maffucciho syndrom a polyostotickou fibrózní dysplazii (Albrightův syndrom).  V roce 1986 předložili Michael Cohen a J. A. R. Tibbles teorii v článku v časopise "British Medical Journal", podle níž Merrick trpěl Proteovým syndromem, vzácnou kongenitální poruchou, kterou Cohen identifikoval o sedm let dříve. Odkazovali přitom na absenci skvrn café-au-lait a nepřítomnost histologického důkazu, že trpěl neurofibromatózou typu 1. Na rozdíl od neurofibromatózy, nepostihuje Proteův syndrom nervovou tkáň. Podle Cohena a Tibblese vykazoval Merrick následující příznaky Proteova syndromu: makrocefálii, hyperostózu lebky, hypertrofii dlouhých kostí, ztluštěnou kůži a podkoží, zejména na rukách a nohách, včetně hyperplazie chodidel, lipomy a byla také zjištěna nespecifikovaná hmota podkožní tkáně.  V červnu 2001 britský biolog Paul Spiring spekuloval v dopise časopisu "Biologist", že Merrick mohl ve skutečnosti trpět kombinací neurofibromatózy typu 1 a Proteova syndromu. Možnost, že Merrick měl současně obě nemoci, vytvořila základ pro dokumentární film („Prokletí Sloního muže“) z roku 2003, natočený televizní stanicí Discovery Health Channel. Genealogický výzkum z roku 2002 prováděný v průběhu televizního dokumentu vedl britskou BBC k výzvě, která měla vypátrat potomky matčiny linie Merrickovy rodiny. V reakci na tuto výzvu se podařilo objevit leicesterskou obyvatelku Pat Selbyovou, pravnučku Merrickova strýce George Pottertona. Výzkumný tým odebral této vzdálené příbuzné vzorky DNA v rámci neúspěšného pokusu o diagnózu Merrickova stavu. V roce 2003 tvůrci dokumentu nechali provést další diagnostické testy za použití DNA získané z Merrickových vlasů a kostí. Jejich výsledky však byly neprůkazné a přesná příčina Merrickova zdravotního stavu tak zůstává neznámá.

V literatuře, divadle a filmu.

Frederick Treves v roce 1923 vydal knihu s názvem , v níž detailně popsal vše, co věděl o Merrickově životě a taky podrobnosti jejich vzájemném vztahu. Publikace je zdrojem většiny informací, které jsou o Merrickovi známy, avšak obsahuje řadu nepřesností. Merrick se Trevesovi nikdy zcela nesvěřil o svém dětství, a tak je tato část jeho života v knize spíše útržkovitá. Záhadnější chybou je Merrickovo křestní jméno. Treves, ať již ve svých odborných článcích, tak v knize, používá jméno John. Není však jasné proč. Merrick se totiž podepisoval jako Joseph, což je patrné třeba z dochovaného dopisu. V rukopisu své knihy Treves začal příběh jménem Joseph, ale posléze jej přeškrtl a nahradil jménem John. Ať již byl důvod jakýkoli, tato chyba přetrvávala po většinu 20. století a dělali ji i pozdější životopisci vycházející z Trevesovy knihy.  Treves popsal Toma Normana, majitele panoptika vystavujícího Merricka, jako krutého opilce, který jej bezohledně vykořisťoval. Ten toto obviněn popřel v dopise deníku "World's Fair" i později ve svých pamětech, a uvedl, že lidem působícím ve svém panoptiku pouze nabídl možnost vydělat si na živobytí. Nadto dodal, že v Londýnské nemocnici byl Merrick rovněž vystavován, pouze bez kontroly jak a kdy se na něj ostatní dívají. Podle Nadji Durbachové, autorky knihy , nabízí Normanův postoj pohled do funkce viktoriánských panoptik, coby prostředku obživy pro chudé lidi s tělesnými deformacemi, stejně jako na postoj lékařů té doby. Durbachová zároveň varuje, že jak Trevesovy, tak Normanovy paměti, musí být brány jako „narativní (vyprávěcí) rekonstrukce (…) odrážející osobní a profesní předsudky, které jsou zaměřené na požadavky a očekávání velmi různých cílových skupin“.  Roku 1971 publikoval antropolog Ashley Montagu knihu , zabývající se Merrickovou povahou, přičemž vycházel z Trevesovy výše zmíněné publikace. Trevesův popis doplnil řadou dalších, včetně dopisu Carra Gomma do deníku "The Times" či zprávou o příčině Merrickovy smrti. Poukázal na několik existujících rozporů a v některých případech zpochybnil Trevesovu verzi událostí. Treves například tvrdil, že Merrick nevěděl, jak vypadala jeho matka, zatímco Carr Gomm uvedl, že Merrick sebou nosil její obrázek. Montagu zároveň kritizoval Trevesův předpoklad, že Merrickova matka byla „neschopná a nelidská“. Nicméně i Montagu se sám dopustil několika chyb; mimo jiné používal jméno John, namísto Joseph.  V roce 1980 vydali Michael Howell a Peter Ford knihu , jež byla výsledkem jejich podrobného bádání v archivech. Podařilo se jim zjistit řadu nových informací o Merrickovi – kromě potvrzení toho, že jeho jméno bylo Joseph a nikoliv John, dokázali jeho životní příběh popsat detailněji. V knize vyvrátili některé Trevesovy závěry a dokázali, že Merricka jeho matka neopustila, a že se svobodně rozhodl vystupovat v panoptiku, aby si vydělal na živobytí.  Merrickův životní příběh se stal námětem několika dramatických ztvárnění (divadelních a filmových), které vycházely z Trevesova a Montagova popisu událostí. V roce 1979 měla premiéru divadelní hra "Sloní muž" amerického dramatika Bernarda Pomerance, která byla téhož roku oceněna cenou Tony v kategorii Nejlepší divadelní hra. Hlavní postavu Josepha Merricka v ní ztvárnil nejprve Philip Anglim, později David Bowie. Následujícího roku měl premiéru americký celovečerní film "Sloní muž" režiséra Davida Lynche, který si vysloužil řadu filmových nominací a prestižních ocenění (mimo jiné osm nominací na Oscara, čtyři nominace na Zlaté glóby nebo tři ceny BAFTA). Merricka v něm ztvárnil John Hurt, zatímco Fredericka Trevese hrál Anthony Hopkins. V roce 1982 vysílala americká televize ABC adaptaci Pomerancovy divadelní hry, v hlavní roli s Philipem Anglim. V České republice měla roku 2002 ve Státní opeře Praha světovou premiéru opera "Joseph Merrick zvaný Sloní muž" francouzského skladatele Laurenta Petitgirarda. O čtyři roky později realizovalo inscenaci divadelní hry o jeho životním příběhu brněnské HaDivadlo pod názvem "Život a dobrodružství Josepha C. Merricka – Sloního muže".

Joseph Carey Merrick (5. srpna 1862, Leicester – 11. dubna 1890, Londýn), někdy též nesprávně John Merrick, byl Angličan s těžkými tělesnými deformacemi, jenž vystupoval v panoptiku pod jménem Sloní muž. Pocházel z Leicesteru a abnormální vývoj u něj započal v prvních letech života. Mezi jeho projevy se řadilo zvětšení rtů, jedné paže a obou nohou, ztluštělá kůže a masivní kostní výrůstek na čele. Pád v dětském věku mu přivodil poškození kyčelního kloubu s následkem trvalého zhoršení chůze.  Když ve třinácti letech dokončil školu, nemohl kvůli svému vzhledu nalézt zaměstnání. Doma musel snášet posměch a bití, a tak v sedmnácti utekl do chudobince. Po čtyřech letech, v roce 1884, se rozhodl, že by svého tělesného postižení mohl využít k výdělku. Kontaktoval proto kabaretního komika Sama Torra, který jej v Leicesteru a oblasti East Midlands vystavoval pod jménem Sloní muž. Koncem téhož roku odjel do Londýna, kde se ho po manažerské stránce ujal Tom Norman, provozující panoptikum v ulici Whitechapel Road. Přes ulici od něj se nacházela Londýnská nemocnice, jejíhož chirurga Fredericka Trevese Merrickovo tělesné postižení zaujalo. Domluvil s ním proto lékařské vyšetření a pořídil několik fotografií. Krátce poté úřady Normanovo panoptikum zavřely a Merrick byl poslán na turné po kontinentální Evropě.  V Belgii jej jeho nový manažer okradl o celoživotní úspory a ponechal ho samotného v Bruselu. Po strastiplné cestě se mu podařilo vrátit do Londýna, kde ho díky policii našel Frederick Treves. Ten mu zařídil přijetí v Londýnské nemocnici, která mu po zbytek jeho života poskytla lůžko. Treves ho denně navštěvoval a mezi oběma muži vzniklo blízké přátelství. Merrickův případ vzbudil zájem, pozornost a soucit britské vyšší společnosti, včetně královské rodiny, což nepochybně zapříčinilo i to, že on sám ke své chorobě přistupoval s velkou důstojností, statečností a zbožností.  Zemřel v dubnu 1890 ve věku 27 let. Jako oficiální příčina smrti bylo uvedeno udušení, ačkoli podle Trevese, který provedl pitvu, zemřel v důsledku zlomení vazu. Domníval se, že Merrick, který byl kvůli váze své hlavy nucen spát vsedě, chtěl zkusit spát vleže jako ostatní. Přesná příčina Merrickových tělesných deformací není známá. Po většinu 20. století převládal názor, že trpěl neurofibromatózou typu 1. V roce 1986 byla předložena nová teorie, podle níž šlo o Proteův syndrom. Roku 2001 se objevila domněnka, že Merrick trpěl kombinací obou chorob. DNA testy jeho vlasů a kostí však nebyly jednoznačně průkazné.

Joseph Carey Merrick (5 August 1862 – 11 April 1890), often erroneously called John Merrick, was an English man with severe deformities. He was first exhibited at a freak show as the "Elephant Man", and then went to live at the London Hospital after he met Frederick Treves, subsequently becoming well known in London society.  Merrick was born in Leicester and began to develop abnormally during the first few years of his life. His mother died when he was 11 and his father soon remarried. Rejected by his father and stepmother, he left home and went to live with his uncle Charles Merrick. In 1879, 17-year-old Merrick entered the Leicester Union Workhouse. In 1884 he contacted a showman named Sam Torr and proposed that Torr should exhibit him. Torr arranged for a group of men to manage Merrick, whom they named the Elephant Man.  After touring the East Midlands, Merrick travelled to London to be exhibited in a penny gaff shop rented by showman Tom Norman. Norman's shop was visited by surgeon Frederick Treves who invited Merrick to be examined. After Merrick was displayed by Treves at a meeting of the Pathological Society of London in 1884, Norman's shop was closed by the police and Merrick joined Sam Roper's circus and was toured in Europe.  In Belgium, Merrick was robbed by his road manager and abandoned in Brussels. He eventually made his way back to the London Hospital where he was allowed to stay for the rest of his life. Treves visited him daily, and the pair developed quite a close friendship. Merrick also received visits from the wealthy ladies and gentlemen of London society, including Alexandra, Princess of Wales. Although the official cause of his death was asphyxia, Treves, who performed the autopsy, said Merrick had died of a dislocated neck.  The exact cause of Merrick's deformities is unclear. In 1986 it was conjectured that he had Proteus syndrome. DNA tests on his hair and bones in a 2003 study were inconclusive.  Merrick's life was depicted in a 1979 play by Bernard Pomerance, and a 1980 film by David Lynch, both titled "The Elephant Man". In 2020, "The Elephant Man: A New Musical" was released, with book/lyrics by Jai Sepple and music/lyrics by Christopher Weeks.


Ze života.

Narodil se ve Vídni 12. srpna 1909. Zde navštěvoval obecnou školu a část reálného gymnázia. V roce 1921 se přestěhoval s rodiči do Brna, kde maturoval. Po maturitě, na přání otce-inženýra, začal studovat na technice v Praze. Mladého studenta začala přitahovat více než škola, k nám postupně pronikající jazzová hudba, kterou začal hrát na piano ve studentských kapelách. V době krize, po roce 1931, musel školy zanechat, aby pomohl živit své blízké. Působil jako pianista v barech a příležitostných seskupeních. Současně, od školy, Bedřich Nikodém aktivně sportoval. Hrál tenis a stolní tenis, ve kterém se dostal v letech 1929–1933 až do národního mužstva, se kterým získal v roce 1932 v Praze titul mistrů světa, tzv. "Swaythling Cup".  V roce 1930 hrál Bedřich Nikodém poprvé v Čs. rozhlase s kapelou "Smiling Boys", řízenou Ladislavem Vachulkou. S touto kapelou nahrál také první gramofonové desky pro značky "Columbia" a "His Master's Voice". Tehdy se začal Bedřich Nikodém také věnovat hudební skladbě. První písničky vznikaly spontánně při výletech na trampské osady (např. populární Ztracenku) pro kamarády k táboráku. Toto trampské období připomínají hlavně slavný waltz "Houpy hou", dále "V keňu tak sám", "Tvá ústa malá", "Jen kytara a já" a mnoho dalších. Od roku 1935 pracoval v hudebním "Nakladatelství Mojmíra Urbánka". Začínal jako prodavač, propagační úředník a redaktor, kterým, a vlastně ve stejné firmě, která jen měnila názvy a majitele ("Orbis, Státní nakladatelství krásné literatury hudby a umění, Státní hudební vydavatelství, Supraphon"), zůstal celý život. Pro nakladatele Urbánka komponoval Bedřich Nikodém swingové písničky a stal se tak jedním z pionýrů tohoto hudebního žánru u nás. Skladby: "Už nikdy víc milovat nebudu", "Znamínko na ramínku" a "Flašinetář" patří do zlatého fondu domácího swingu.  Padesátá léta po období nuceného mlčení do něhož byla naše taneční písnička tehdy zahnána, jakoby přinesla jeho tvorbě skladatelský druhý dech: "Dva modré balónky, Nedělní vláček, Je po dešti" – mezníky v naší tehdejší písničkářské produkci, opakovaná vítězství v soutěžích Hledáme písničku pro všední den, "Mám malý stan", velký hit televizní soutěže, prozrazující stále živé vzpomínky na trampskou éru, "Barborka", "Big Beat twist" nebo "Start Gemini" jako svědectví nástupu další historické éry – rokenrolu. Kromě toho komponoval Bedřich Nikodém taneční písničky pro děti ("Jedeme na výlet, Hurá prázdniny"), šansony ("Zahraj nám Joe" – Hana Hegerová), operety ("Setkání s Evou s Oldřichem Novým, Madlén") nebo hudbu pro divadlo (oceněný "Tartuffe" v divadle Rokoko). Písničky Bedřicha Nikodéma byly také často, pro dokreslení dobové atmosféry, využívány ve filmech, např. "Náš táborák" s Waldemarem Matuškou, ale zejména krásná melodie písně "Poustevník", která se stala nedílnou součástí filmového zpracování děl Bohumila Hrabala "Smrt pana Baltazara" a hlavně pak "Slavnosti sněženek", kde k její popularitě přispěl i známý dialog Hanzlíka s Hrušínským o výhodné koupi gramodesek s touto písní. Lze konstatovat, že málokterý skladatel pop-music u nás se může pochlubit takovým časovým a stylovým rozpětím své tvorby.  Také jeho redakční práce se vyznačovala velkým žánrovým rozpětím. "Redakce Malých hudebních žánrů", kterou vedl, zahrnovala vydávání skladeb od dechovky přes takzvaný vyšší populár, taneční hudbu až po big beat. Spolupracoval se zkušenými autory lidovky, jako byli třeba Jaromír Vejvoda a Josef Poncar, ale pomáhal i tehdy začínajícím mladým autorům pop music, např. bratrům Štaidlovým, Karlovi Svobodovi, Mirkovi Klempířovi, Víťovi Hádlovi a dalším. Mnoho z nich se stalo jeho dobrými přáteli. Bedřich Nikodém věnoval české taneční hudbě celý život. Zemřel uprostřed práce na selhání srdce, 19. července 1970, necelý měsíc před svými jedenašedesátými narozeninami.  Byla po něm pojmenována jedna z ulic v Ostravě-Porubě.

Bedřich Nikodém (* 12. srpna 1909 Vídeň – 19. července 1970 Praha) byl český hudební skladatel, trampský písničkář, textař a nakladatelský redaktor. Patřil mezi výrazné autory z žánru populárních hudby zejména v 50. a 60. letech 20. století.

Bedřich Nikodém (also Friedrich Nikodem and Fritz Nikodem; August 12, 1909 - July 19, 1970) was a male Czech international table tennis player, later active as a composer, lyricist and musician. He appeared in the 1930s under the pseudonym Niki Němec.