Vznik a vývoj.

Za počátek švýcarské reformace je považováno vystoupení Ulricha Zwingliho v Curychu v roce 1519. Reformace se brzy rozšířila do dalších švýcarských měst (Bern, Basilej, St. Gallen), do jižního Německa a do Alsaska. Jeho nástupce Heinrich Bullinger byl za svého života nejvlivnějším reformovaným vůdcem v Evropě. Jan Kalvín v Ženevě byl zakladatelem druhé větve reformované teologie, která se šířila zejména ve Francii (její stoupenci se nazývali hugenoti). V roce 1549 došlo k určitému vyřešení teologických rozporů mezi Bullingerem a Kalvínem, které představuje "Consensus Tigurinus" (Curyšský konsensus).  Kalvinismus se šířil dále po Evropě, větší ohlas měl zejména v Nizozemsku, Maďarsku a také ve Skotsku. S vystěhovalci z Francie a Nizozemska a s anglickými puritány dosáhl velkého rozšíření i v Americe.  V Evropě Vestfálský mír uznal kalvinismus v roce 1648 jako třetí konfesi vedle katolicismu a luteránství.

Hlavní myšlenky.

V reformované teologii zaujímá ústřední místo Ježíš Kristus a Bible.  Kristus je jediným prostředníkem mezi Bohem a lidmi, stal se člověkem, aby lidé mohli být spaseni. Kristus je jedna osoba s božskou a lidskou přirozeností. Zatímco luteráni věří, že Kristus je v eucharistii tělesně přítomný, reformovaní chápou Večeři páně jako pouze symbolické připomínání Kristovy oběti a jeho přítomnosti v církvi, protože jeho lidské tělo nemůže být na více místech současně.  Boha lidé poznávají z Bible, jejím prostřednictvím Bůh komunikuje s lidmi. Bůh předává lidem své poznání prostřednictvím Božího slova, které má několik podob: je to Bible, sám Ježíš Kristus jako vtělené Slovo a dále kázání služebníků božích. Důležitou součástí kalvinismu je učení o Boží milosti a predestinaci (předurčení). V důsledku prvotního hříchu Adama a Evy lidé nejsou schopni nehřešit, nemohou se hříchu vyhnout. Některé lidi Bůh předurčil, aby byli spaseni, jiní byli předurčeni k věčnému zatracení. Spasení vyplývá pouze z Božího svobodného rozhodnutí, nezakládá se na žádné charakteristice nebo jednání člověka. (Někteří moderní reformovaní teologové však zdůrazňují Boží svobodu milovat všechny lidi, spíše než vybírat jedny pro spasení a druhé pro zatracení.) Tímto tématem se zabývala Dordrechtská synoda v letech 1618-1619 a stanovila 5 základních bodů kalvinismu, které jsou známy pod akronymem TULIP.

Kalvinismus je reformační proud v křesťanském myšlení, který vychází z učení Jana Kalvína a dalších reformátorů. Vedle luteránství je nejvýznamnějším z protestanských náboženských směrů.  Vhodnější název, by byl reformované vyznání, resp. reformovaná tradice ("reformed tradition", název užívaný v zahraničí jako synonymum), protože základem tohoto směru náboženské reformy bylo vedle učení Kalvínova též učení jeho předchůdce Ulricha Zwingliho. V tomto širším pojetí se stal kalvinismus učením církví zahrnovaných pod název reformované církve. Podle Helvetské konfese, která je jedním ze základních dokumentů reformované tradice (ale s Kalvínem nemá historicky ještě souvislost), bývalo používáno i nepříliš správné označení helvétské vyznání. V užším (dogmatickém) smyslu může být kalvinismus chápán jako souhrn učení samotného Kalvína.

Calvinism (also called the Reformed tradition, Reformed Christianity, Reformed Protestantism, or the Reformed faith) is a major branch of Protestantism that follows the theological tradition and forms of Christian practice set down by John Calvin and other Reformation-era theologians.  Calvinists broke from the Roman Catholic Church in the 16th century. Calvinists differ from Lutherans (another major branch of the Reformation) on the real presence of Christ in the Eucharist, theories of worship, and the use of God's law for believers, among other things. The term "Calvinism" can be misleading, because the religious tradition which it denotes has always been diverse, with a wide range of influences rather than a single founder; however almost all of them drew heavily from the writings of Augustine of Hippo a millennium prior. In the context of the Reformation, Huldrych Zwingli began the Reformed tradition in 1519 in the city of Zürich. His followers were instantly labeled "Zwinglians", consistent with the Catholic practice of naming heresy after its founder. Very soon, Zwingli was joined by Martin Bucer, Wolfgang Capito, William Farel, Johannes Oecolampadius and other early Reformed thinkers.  The namesake of the movement, French reformer John Calvin, renounced Roman Catholicism and embraced Protestant views in the late 1520s or early 1530s, as the earliest notions of later Reformed tradition were already espoused by Huldrych Zwingli. The movement was first called "Calvinism", referring to John Calvin, by Lutherans who opposed it. Many within the tradition find it either an indescriptive or an inappropriate term and would prefer the word "Reformed" to be used instead. The most important Reformed theologians include Calvin, Zwingli, Martin Bucer, William Farel, Heinrich Bullinger, Peter Martyr Vermigli, Theodore Beza, and John Knox. In the twentieth century, Abraham Kuyper, Herman Bavinck, B. B. Warfield, J. Gresham Machen, Karl Barth, Martyn Lloyd-Jones, Cornelius Van Til, Gordon Clark, and R. C. Sproul were influential. Contemporary Reformed theologians include J. I. Packer, John MacArthur, Timothy J. Keller, David Wells, and Michael Horton.


Srp a kladivo.

Nejznámějším symbolem komunismu je zkřížený srp a kladivo. Ten má symbolizovat pevný svazek dvou společenských tříd, a to rolníků a dělníků. Srp spolu s kladivem zavedli ruští komunisté (bolševici), a od roku 1923 jej rovněž i vyobrazili i na státním znaku Sovětského svazu, a také i v heraldicky pravém horním cípu státní vlajky. Tento symbol se spolu s „vývozem komunismu“ na konci 40. let do střední a Východní Evropy a vůbec po vzniku sovětské sféry vlivu rozšířil i do Sovětského svazu nově ovládaných zemí a začal představovat komunismus na celosvětové úrovni.  Spolu se zánikem reálného socialismu na přelomu 80. a 90. let 20. století se postupně přestal užívat; reformované komunistické strany zvolily symboliku jinou, jelikož právě zkřížený srp s kladivem byl vnímán příliš agresivně – vznikaly asociace s režimem v SSSR a jinými vládami, které pod záminkou tvoření lepší společnosti silně porušovaly lidská práva. I některé další země, které se označují za pokračovatele v budování komunismu, však svoji symboliku rovněž změnily – příkladem je Severní Korea, kde se hlavním symbolem vládnoucí strany stala kosa, pero a kladivo – což má představovat jednotu rolníků, pracující inteligence a dělnictva. Ve státním znaku Německé demokratické republiky bylo vyobrazeno kružítko a kladivo.

Rudá vlajka.

Červená barva je většinou spojována se změnou, a také i revolucí. Komunisté její význam vykládají jako barvu krve bojujících za sociální spravedlnost. V 19. století byla často užívána při různých stávkách a u mnoha levicových hnutí. Se socialismem byla spojena definitivně až od roku 1871, kdy ji použila Pařížská komuna, a od roku 1922 pak ji začal užívat rovněž i Sovětský svaz (též i jí byly velmi silně ovlivněny i vlajky následně vzniklých republik SSSR). Další státy, které se označovaly za komunistické ji začaly užívat jako státní vlajku později (Čínská lidová republika, 1949 a Vietnam, 1955 (tehdy ještě jako Severní Vietnam). Rudou vlajku používají někdy také demokratické socialistické strany a hnutí.

Rudá hvězda.

Rudá pěticípá hvězda je další ze symbolů, se kterými se ztotožňuje komunismus. Má symbolizovat pět prstů dělníkovy ruky, ale též i pět kontinentů, jimž má komunistický systém vládnout, nebo také spojení dělníků, Rolníků, vojáků, mládeže a pracující inteligence.  Rudé hvězdy se poprvé spojily s komunisty v časech občanské války v Rusku; později rudá hvězda symbolizovala Rudou a Sovětskou armádu. Stejně jako rudou vlajkou SSSR i rudou hvězdou byly ovlivněny mnohé státní symboly v některých zemích; objevila se na velké většině státních znaků socialistických států i na některých jejich vlajkách (např. Jugoslávie a její svazové republiky). V 90. letech její užívání postupně, stejně jako u symbolů ostatních, kleslo a v některých zemích je její zobrazení dokonce zakázáno zákonem (Maďarsko).

Právní regulace.

Senátoři Martin Mejstřík, Richard Sequens, Josef Novotný, Jan Horník a Jaromír Štětina předložili 27. července 2007 návrh novely trestního zákona, která měla výslovně zakázat propagaci komunistického hnutí i komunistických symbolů; 26. března 2008 byl návrh senátem zamítnut.  Užívání symbolů komunismu je výslovně trestné mj. v Maďarsku či v Polsku.

Komunismus se jako ideologie potřebovala, stejně jako ostatní názorové proudy, odlišit od těch ostatních. Postupem let tak vznikla samostatná komunistická symbolika.  Symboly, s nimiž se identifikují komunistické, některé socialistické, či jiné ultralevicové organizace, skupiny, hnutí, politické strany, či státy, vycházejí ze základních principů komunismu a marxismu. Představují buď spolupracující společenské třídy (podle Marxovy definice), pracující lid či zobrazují revoluční činnost. Lze se tedy setkat s vyobrazením například srpu a kladiva, zemědělských plodin a průmyslových i jiných závodů (symbolizujících bohatství určité oblasti či země), ale také s vycházejícím sluncem, jež má představovat nový svět (lepší než svět předchozí).

Communist symbolism represents a variety of themes, including revolution, the proletariat, peasantry, agriculture, or international solidarity.  Communist states, parties and movements use these symbols to advance and create solidarity within their cause. These symbols often appear in yellow and red. The flag of the Soviet Union incorporated a yellow-outlined red star and a yellow hammer and sickle on red. The flags of Vietnam, China, North Korea, Angola and Mozambique would all incorporate similar symbolism under communist rule.  The hammer and sickle have become the pan-communist symbol, appearing on the flags of most communist parties around the world. Some parties have a modified version of hammer and sickle as their symbol, most notably the Workers' Party of Korea which includes a hammer representing industrial workers, a hoe representing agricultural workers and a brush (traditional writing-implement) representing the intelligentsia.  In Hungary, Latvia, Indonesia, Poland, Ukraine and Lithuania, communist symbols are banned and displays in public for non-educational use are considered a criminal offense.


Význam.

Řecké "múza" je odvozeno od slovesa "maomai", usilovat, toužit. Pro staré Řeky nebyly umělecké výkony básníků, tanečníků a hudebníků jejich dílem, nýbrž pocházely z božské inspirace. Tu básníkovi poskytují múzy, proto se na začátku básně už od Homéra vzývá Múza.  Hésiodos asi v 7. století př. n. l. uvádí devět múz s výmluvnými jmény, teprve Pausaniás o sedm století později jim připisuje jednotlivé umělecké obory: Pozn. Metaforicky je za desátou můzu někdy označován film.  Pro současníka jsou dějepisectví a astronomie rozhodně víc vědy než umění, ale jinak to viděli staří Řekové, kteří naopak výtvarná umění chápali jako řemesla, protože pracovala s hmotným materiálem. Zajímavé jsou také počty Múz, někdy jich bylo uvedeno pouze sedm, jindy dokonce jenom čtyři nebo tři. Někdy se také, poněkud synekdochicky mluví jenom o Múze, jako by se jednalo o jedinou postavu. V nejstarších textech jsou uváděny tři zcela odlišné Múzy jménem Meleté – „Pečlivost“, Mnémé – „Paměť“ a Aoidé – „Zpěv“.  Hésiodos se o múzách zmiňuje ve svém díle "O Původu Bohů", kde je nazývá „"HELIKÓNSKÉ"“ a v díle "Práce a Dny", kde je zase nazývá „"PIÉRSKÉ"“. K Piérským se modlila také řecká básnířka Sapfó.

Mytologie.

Vystupovaly většinou ve sboru. Je jim zasvěcen vavřín, včela a cikáda, symbol věčného zpěvu. Byly ušlechtilé a krásné jako bohyně, žily s bohy na Olympu, ale také pobývaly u pramenů v Bojótii či na Parnasu. Bylo samozřejmé, že milovaly tanec a zpěv, který obveseloval bohy i Múzy samotné. Z bohů nejbližší jim byl Apollón, ale ochraňovali je všichni, s výjimkou boha války Area, který se k nim choval velice nerudně.  Působily vždy blahodárně, přinášely harmonii, pomáhaly novým osadníkům najít klid a domov. K lidem byly laskavé a příjemné, zejména k básníkům, hercům, pěvcům i dramatikům; ti všichni byli jejich oblíbenci. Propůjčovaly jim posvěcení básnické a umění věštecké. Ovšem jenom do té doby, kdy je někdo urazil nebo se nad ně chtěl povyšovat. Tak se vypráví, že vzaly hlas, sluch i zrak pěvci Thamyrovi, který se chlubil, že je v jakési soutěži porazil. Nejvyšší bůh Zeus zase zahubil thráckého krále Pyrénea, který se chtěl Múz zmocnit.

Odraz v umění.

Byla jim zasvěcena řada chrámů, nejznámější je "Múseion" v Alexandrii – „Chrám Múz“, který založil roku 308 př. n. l. egyptský král Ptolemaios I. V něm byly soustředěny všechny poklady řeckého písemnictví, více než 700 tisíc svitků. Později se stal největším uměleckým a vědeckým pracovištěm celého antického světa.  Antičtí umělci Múzy obvykle nezobrazovali celé, zpravidla jenom jejich atributy. Jejich podoby jsou zachovány především na vázových malbách, reliéfech a sochách. Z nejpovedenějších lze uvést:

Odvozené pojmy.

Od slova múza se odvozuje jak moderní slovo „muzeum“, jako středisko věd a umění, tak označení pro hudbu v mnoha jazycích i české hovorové „muzika“.

Múzy (řec. "músai", lat. "Musae") jsou v řecké mytologii dcery nejvyššího boha Dia a bohyně paměti Mnémosyné. Jsou to bohyně všech (múzických) umění.

In ancient Greek religion and mythology, the Muses (Ancient Greek: Μοῦσαι, "Moũsai", Modern Greek: Μούσες) are the inspirational goddesses of literature, science, and the arts. They were considered the source of the knowledge embodied in the poetry, lyric songs, and myths that were related orally for centuries in ancient Greek culture.  The word "muse" can refer in general to anyone or anything which inspires an artist, musician, or writer.


Klubová kariéra.

Hrál v Dynamu Kyjev v útočné dvojici se Serhijem Rebrovem. Později přestoupil do AC Milán, v jehož dresu obdržel ocenění Zlatý míč za rok 2004, vyhrál Ligu mistrů a italskou ligu. V anglické Chelsea, kam přišel za rekordní částku okolo 35 milionů liber, se mu příliš nedařilo a tak v roce 2008 odešel zpět do AC Milán na roční hostování. Jeho návrat do Milána se ale nevydařil, když nastoupil jen do 23 utkání, ve kterých vstřelil pouze jeden gól. Po sezóně se vrátil zpět do Chelsea, kde odehrál několik přípravných utkání a nastoupil na pět minut do jednoho ligového utkání. Ještě ale v letním přestupovém termínu roku 2009 zamířil zpět do Dynama Kyjev. V květnu roku 2011 oznámil konec své kariéry po nadcházejícím evropském šampionátu 2012 v Polsku a na Ukrajině.

Reprezentační kariéra.

V A-mužstvu Ukrajiny debutoval 25. března 1995 v utkání proti domácímu Chorvatsku. Odehrál celé střetnutí, Ukrajina prohrála 0:4. 25. května 2010 v přátelském utkání proti hostující Litvě vstřelil dva góly, Ukrajina zvítězila 4:0.

Mistrovství světa 2006.

Zúčastnil se Mistrovství světa ve fotbale 2006 v Německu (prvního šampionátu, na nějž se ukrajinskému týmu podařilo kvalifikovat), kde Ukrajina vypadla ve čtvrtfinále s Itálií po prohře 0:3. V základní skupině H se 19. června podílel jednou brankou na vítězství 4:0 nad Saúdskou Arábií a 23. června zařídil svým gólem vítězství 1:0 nad Tuniskem. V osmifinále proti Švýcarsku dospělo utkání až do penaltového rozstřelu, po prodloužení bylo skóre 0:0. V rozstřelu Ševčenko svůj pokus neproměnil, Ukrajina jej přesto vyhrála poměrem 3:0 a postoupila do čtvrtfinále.

Euro 2012.

Zúčastnil se i domácího Mistrovství Evropy ve fotbale 2012, které Ukrajina spolupořádala s Polskem. Odehrál na turnaji všechny tři zápasy svého týmu, postupně 11. června výhra 2:1 nad Švédskem (vstřelil oba góly svého týmu), 15. června prohra 0:2 s Francií a 19. června porážka 0:1 s Anglií (šel na hřiště až v 70. minutě). Ukrajinské mužstvo skončilo se třemi body na nepostupové třetí příčce základní skupiny D.  Svou bohatou reprezentační kariéru ukončil po tomto evropském šampionátu, zápas s Anglií byl jeho posledním v reprezentačním dresu. Se 111 starty za národní tým byl k únoru 2013 na druhém místě v tabulce ukrajinských fotbalistů s nejvyšším počtem odehraných reprezentačních zápasů (za prvním Anatolijem Tymoščukem).

Andrij Mykolajovyč Ševčenko (ukrajinsky Андрій Миколайович Шевченко, v tisku často psaný jako Andrej Ševčenko, nar. 29. září 1976, vesnice Dvirkivščyna, Kyjevská oblast, Sovětský svaz) je bývalý ukrajinský fotbalový útočník a dlouholetý reprezentant. Pelé ho roku 2004 zařadil mezi 125 nejlepších žijících fotbalistů.

Andriy Mykolayovych Shevchenko (, ; born 29 September 1976) is a Ukrainian politician, football manager and former professional player who played as a striker for Dynamo Kyiv, A.C. Milan, Chelsea and the Ukraine national team. From February to July 2016, he was an assistant coach of the Ukraine national team, at the time led by Mykhaylo Fomenko. In July 2016, shortly after the nation's elimination from UEFA Euro 2016, Shevchenko was appointed Ukraine's head coach.  Shevchenko is ranked as the sixth top goalscorer in all European competitions with 67 goals. With a tally of 176 goals scored for Milan, Shevchenko is the second most prolific player in the history of the club, and is also the all-time top scorer of the "Derby della Madonnina" (the derby between Milan and their local rivals Inter Milan) with 14 goals. Furthermore, he is the all-time top scorer for the Ukrainian national team with 48 goals.  Shevchenko's career has been highlighted by many awards, the most prestigious of which was the Ballon d'Or in 2004 (becoming the third Ukrainian, after Oleg Blokhin and Igor Belanov, to receive it). He won the UEFA Champions League in 2003 with Milan, and he has also won various league and cup titles in Ukraine, Italy and England. He was also a Champions League runner-up in 2005 and 2008. He was named in the FIFA World XI for 2005.  In his illustrious international career, the striker led Ukraine as captain to the quarter-finals in their first ever FIFA World Cup appearance in 2006, and also took part at UEFA Euro 2012 on home soil.  On 28 July 2012, Shevchenko announced that he was quitting football for politics. He stood for election to the Ukrainian Parliament in the October 2012 Ukrainian parliamentary election, but his party failed to win parliamentary representation.


Popis trasy dálnice.

Dálnice D46 je zcela dokončená dálnice vedoucí z Vyškova přes Prostějov do Olomouce. Je dlouhá 38 km a je v celé své délce čtyřpruhová.  Po dálnici je v úseku od Vyškova po Olomouc, přesněji od začátku dálnice po mimoúrovňovou křižovatku Slavonín, vedena evropská silnice E462.  Dálnice D46 začíná jihovýchodně od města Vyškov na mimoúrovňové křižovatce Vyškov-východ, kde se odděluje od dálnice D1. Od křižovatky vede směrem na sever kolem Vyškova, přičemž překračuje řeku Hanou. Poté se stáčí k severovýchodu a pokračuje dlouhým rovným úsekem s cementobetonovým povrchem, který je vystavěn i jako záložní ranvej letiště Vyškov. Následně se přibližuje k bývalé silnici I/46 (dnes silnice III/0462) a v její těsné blízkosti vede až k Prostějovu.  Prostějov dálnice prochází skrz jeho předměstí západně od středu města. Průtah začíná ostřejší pravotočivou zatáčkou na jižním předměstí, která přechází ve 180 m dlouhý most přes železniční trať Nezamyslice - Olomouc. Poté se dálnice stáčí na sever, kde severovýchodně od středu města vede po 794 m dlouhé estakádě Haná, po které překonává podruhé železniční trať Nezamyslice - Olomouc a říčku Hloučelu. Na estakádu Haná navazuje východní obchvat Držovic, přičemž dálnice současně přechází přes říčku Romže. Severovýchodně od Držovic se dálnice opět přiblíží k bývalé silnici I/46 (dnes silnice III/0462) a v její těsné blízkosti vede až k Olomouci. Před Olomoucí dálnice dálnice D46 prochází mimoúrovňovou křižovatkou Slavonín, na níž se kříží s dálnicí D35. Asi 0,5 km za křižovatkou, na okraji olomouckého předměstí, dálnice končí a přechází v silnici I/46.  Dálnice je postavena v pěti různých kategoriích, a to v kategorii R 22,5/100 v úseku od začátku dálnice po mimoúrovňovou křižovatku Drysice, v kategorii S 22,0/100 od mimoúrovňové křižovatky Drysice v úseku dlouhém asi 1 km po obec Želeč, v kategorii S 22,5/100 v krátkém asi 0,5 km dlouhém úseku kolem pískovny u obce Želeč, v kategorii S 21,5/100 od želečské pískovny po hranice okresů Prostějov a Olomouc (tj. asi 1 km severně od mimoúrovňové křižovatky Olšany u Prostějova) a v kategorii S 20,5/100 od hranice okresů Prostějov a Olomouc po konec dálnice.

Historie výstavby.

První úvahy o dálnici D46 se objevují na začátku 60. let 20. století, tehdy však ještě jako o rychlostní silnici R46. Součástí sítě dálnic a rychlostních silnic se stala v roce 1963 přijetím koncepce dlouhodobého rozvoje silniční sítě a místních komunikací. Již od počátku byla plánována jako čtyřpruhová rychlostní silnice v úseku Vyškov – Prostějov – Olomouc.  Výstavba dnešní dálnice D46 byla zahájena v roce 1972 stavbou necelé 3 km dlouhého úseku z Olomouce po hranici okresů Olomouc a Prostějov (tj. přibližně do místa, kde dálnice přemosťuje silnici č. III/5709). V průběhu 70. let 20. století byly postupně zahájeny stavby všech úseků mezi Prostějovem a Olomoucí a s výjimkou úseku okolo želečské pískovny i všech úseků mezi Drysicemi a Žešovem.  Prvním úsekem otevřeným pro veřejnost byl 2,5 km dlouhý úsek mezi od Olomouce po hranici okresů Prostějov a Olomouc zprovozněný v roce 1974. V roce 1975 následovalo zprovoznění navazujícího úseku tvořícího obchvat Olšan u Prostějova a v roce 1977 dalšího navazujícího úseku od Olšan u Prostějova po Držovice. Mezitím, v roce 1976 byly dány veřejnosti do užívání úseky mezi Kelčicemi a mimoúrovňovou křižovatkou Prostějov-jih, na které navázaly do úseky od Kelčic po želečskou pískovnu zprovozněné postupně do roku 1979. Do roku 1980 tak byly zprovozněny dva souvislé, avšak navzájem nepropojené, úseky, a to první mezi obcí Želeč a mimoúrovňovou křižovatkou Prostějov-jih a druhý mezi Držovicemi a Olomoucí.  Stavba zbývajících úseků dálnice, tedy úsek od Vyškova po želečskou pískovnu a průtah Prostějovem, byly po jednotlivých dílčích úsecích postupně zahájeny v průběhu 80. let 20. století (s výjimkou krátkého úseku mezi Drysicemi a želečskou pískovnou, který byl zahájen již v 70. letech 20. století). Zprovoznění těchto úseků dálnice probíhalo rovněž postupně. Jako první byla v roce 1981 zprovozněn úsek mezi Drysicemi a želečskou pískovnou. Ten však na žádnou již zprovozněnou část dálnice nenavazoval, protože od nejbližší již zprovozněné části jej dělil asi 0,5 km dlouhý dosud nezprovozněný úsek kolem želečské pískovny. Do roku 1989 pak byly postupně zprovozněny navazující úseky od Drysic po Vyškov a celý úsek tvořící průtah Prostějovem. Do roku 1990 tedy byly v provozu dva souvislé úseky dálnice, a to úsek od Vyškova po želečskou pískovnu a úsek od želečské pískovny po Olomouc. Poslední dva úseky, východní obchvat Vyškova včetně provizorního napojení na dálnici D1 a úsek kolem želečské pískovny byly zprovozněny v roce 1992.  Od dokončení byla dálnice předmětem dvou větších stavebních úprav. První z nich je stavba mimoúrovňové křižovatky Slavonín, při níž byl modernizován i přilehlý úsek dálnice D46. Stavba křižovatky byla zahájena spolu se stavbou části dálnice D35 v roce 1999 a křižovatka byla zcela zprovozněna v roce 2003. Druhá stavební úprava se týkala nahrazení dosavadního provizorního napojení dálnice D46 na dálnici D1 u Vyškova mimoúrovňovou křižovatkou Vyškov-východ. Stavba křižovatky byla zahájena v roce 2001 spolu s úsekem dálnice D1 od Vyškova k Mořicím a byla zcela zprovozněna v roce 2005.

Připravované projekty.

Dálnice D46 je podle současné koncepce dálniční sítě dokončena v celé své délce. Všechny připravované projekty se tudíž týkají pouze stavebních úprav již hotových úseků.  Dálnice D46 je, coby převedená rychlostní silnice R46, dálnicí II. třídy, a splňuje tudíž pouze mírnější normy a požadavky. Ředitelství silnic a dálnic však plánuje postupnou úpravu dálnic II. třídy tak, aby se jejich úroveň sjednotila s úrovní dálnic I. třídy. Při jednotlivých větších rekonstrukcích tak bude dálnice současně upravována podle norem a požadavků pro dálnice I. třídy.  Na rozdíl od jiných dálnic II. třídy však probíhá modernizace dálnice D46 již nyní. Tato modernizace byla zahájena, když dálnice byla vedena ještě jako rychlostní silnice R46, a jejím cílem je odstranit bodové závady, které neodpovídají požadavkům kladeným na (dřívější) rychlostní silnice, tj. požadavkům kladeným na dálnice II. třídy, a to zejména rozšíření mimoúrovňových křižovatek o odbočovací a připojovací pruhy a úprava vedení spojovacích ramp. V roce 2015 byla dokončena modernizace mimoúrovňové křižovatky Brodek u Prostějova (exit 13). Před zahájením (tj. s pravomocným stavebním povolením) jsou modernizace mimoúrovňové křižovatky Drysice (exit 7) a mimoúrovňové křižovatky Prostějov-jih (exit 22). U ostatních mimoúrovňových křižovatek bylo vydáno pravomocné územní rozhodnutí a probíhá buď výkup potřebných pozemků nebo stavební řízení.

Zpoplatnění.

Použití dálnice je zpoplatněno, a to jak v systému časového zpoplatnění tak i v systému elektronického mýtného.

Současnost.

V systému časového zpoplatnění je dálnice D46 zpoplatněna v celé své délce, tedy od mimoúrovňové křižovatky Vyškov-východ (exit 1) po konec dálnice za mimoúrovňovou křižovatkou Slavonín (exit 37). V systému elektronického mýtného je dálnice D46 zpoplatněna rovněž v celé své délce, tedy od mimoúrovňové křižovatky Vyškov-východ (exit 1) po konec dálnice v Olomouci za mimoúrovňovou křižovatkou Slavonín (exit 37).

Historie.

Použití dálnice D46 je zpoplatněno od 1. ledna 1995, tedy od zavedení poplatků za užívání dálnic a silnic dálničního typu. V době zavedení zpoplatnění byla dálnice D46 zpoplatněna pouze v úseku od mimoúrovňové křižovatky Vyškov-východ (exit 1) po dnešní mimoúrovňovou křižovatku Hněvotín (exit 37). Koncový úsek v Olomouci od dnešní mimoúrovňové křižovatky Hněvotín po konec dálnice zpoplatněn nebyl..  Od svého zavedení bylo zpoplatnění dálnic a silnic dálničního typu předmětem několika změn, které se projevily i na míře zpoplatnění dálnice D46.  Nejdříve bylo dodatečně zpoplatněno i použití úseku od dnešní mimoúrovňové křižovatky Hněvotín (exit 37) po konec dálnice v Olomouci. Dálnice D46 tak byla zpoplatněna v celé své délce.  Nejvýraznější změnou bylo opuštění dosavadního jednotného systému zpoplatnění prostřednictvím poplatku za užívání dálnic a silnic dálničního typu a od 1. ledna 2007 jeho nahrazení dvěma systémy zpoplatnění, a to systémem časového zpoplatnění a systémem elektronického mýta. V obou systémech je dálnice D46 zpoplatněna ve stejném rozsahu, a to od mimoúrovňové křižovatky Vyškov-východ (exit 1) po konec dálnice v Olomouci za mimoúrovňovou křižovatkou Slavonín. Neexistuje tedy úsek dálnice D46, jehož užití by bylo v jednom systému zpoplatněno a v druhém nikoliv.

Významné stavby na dálnici.

Součástí dálnice D46 je několik významných staveb.  Úsek dálnice cca mezi 2. a 4. kilometrem je tzv. rozšířený úsek dálnice. Jde o o 2400 m dlouhý úsek mezi Vyškovem a Pustiměří, který je postaven tak, aby v případě potřeby mohl sloužit jako záložní vzletová a přistávací dráha letiště Vyškov. Tento úsek je charakteristický cementobetonovým povrchem a absencí středního dělícího pásu, který je nahrazen odnímatelným zádržným systémem, jakož i odstavnými plochami (tzv. stojánkami) pro letadla po levé straně dálnice (ve směru staničení). Samotné letiště Vyškov se přitom nachází v těsné blízkosti dálnice, pročež je viditelná jak jeho hlavní zatravněná vzletová a přistávací dráha, tak i zázemí letiště.  Na 26. kilometru dálnice se nachází estakáda Haná v Prostějově, která se se svou délkou 794 m řadí mezi nejdelší dálniční mosty v České republice. Estakáda začíná (ve směru staničení dálnice) na východním předměstí Prostějova v průmyslovém areálu. Postupně přemosťuje několik železničních vleček, ulic, železniční trať Nezamyslice - Olomouc a říčku Hloučelu. Její stavba byla zahájena v roce 1984 a zprovozněna byla v roce 1989.  Poslední významou stavbou dálnice je mimoúrovňová křižovatka Slavonín. Tato křižovatka je totiž v České republice zatím jedinou dálniční TOTSO křižovatkou, neboli mimoúrovňovou křižovatkou, na které projetí v přímém směru znamená změnu silnice a směru jízdy, tedy odbočení. Při příjezdu ke křižovatce po dálnici D46 ve směru od Vyškova se přímý směr stáčí na východ a připojuje se na dálnici D35 ve směru na Lipník nad Bečvou, přičemž pro setrvání na dálnici D46 ve směru na Olomouc je nutno odbočit na spojovací rampu. Pro úplnost, z opačného směru, tedy při příjezdu po dálnici D35 ve směru od Lipníku nad Bečvou se o TOTSO křižovatku nejedná, neboť průběžné jízdní pruhy pokračují stále jako dálnice D35 ve směru na Hradec Králové a pro pokračování po dálnici D46 ve směru na Vyškov je nutno odbočit.

Dálnice D46 (též hanácká dálnice - do 31. prosince 2015 rychlostní silnice R46) je dálnice, která vede z Vyškova přes Prostějov do Olomouce, kde končí a napojuje se do silniční sítě.

D46 motorway (), formerly Expressway R46 () is a highway in southern Czech Republic. It was built from 1974 to 1992. Currently, as the D1 highway is not finished yet, it carries all international traffic, but after completion of it, it will have only regional traffic in central Moravia.


Nemocniční dieta.

Nemocniční diety jsou předepisovány pro dosažení lékařských cílů, například bezsodíkové diety či diety bez soli. Jiné diety naopak míří na nárůst tělesného tuku či svalové hmoty.

Redukční dieta.

Redukční (nízkoenergetická) dieta je dieta, jejímž cílem je redukce tělesné hmotnosti, je základním prostředkem léčby nadváhy a obezity. Nejběžnější cíl držení diety je ztráta nadbytečného tělesného tuku, zhubnutí; účinná redukční dieta by měla rovnoměrně omezit tukové tkáně v těle. Často je však držena i osobami, nejčastěji mladými dívkami, které sice nadváhou netrpí, ale díky módnímu diktátu vychrtlosti nabývají pocitu nutnosti zhubnout.  Úbytek váhy může být způsoben nejen ztrátou tuku, ale i vody nebo svalů. Proto neplatí přímá úměra mezi obsahem tuku a tělesnou váhou. Ztrátu svalů během hubnutí lze omezit cvičením a optimálním výběrem potravy. Nesprávně prováděná dieta může být i zdraví nebezpečná. Nesprávně prováděná dieta může mít také opačný efekt, kdy po zhubnutí opět dochází k tvorbě tukových zásob, tzv. „jojo efekt“. Návrat k výživné stravě však může být horší než nepraktikování diety.  Lidé potřebují výživné látky jako jsou bílkoviny, tuky, sacharidy, vitamíny, minerály a voda. Esenciální aminokyseliny (složky bílkovin) jsou potřeba pro tvorbu buněk, především svalových. Esenciální mastné kyseliny jsou potřeba pro tvorbu mozkových buněk. Vitamíny a minerály jsou nutné pro mnoho funkcí. Celkové množství energie se liší podle věku jedince. U dospělých lidí je optimální příjem 1200–1500 kalorií denně.  Redukční dieta je realizována snížením energetického příjmu v konzumované potravě, dle současných dostupných studií vyplývá, že nejúčinnějším způsobem hubnutí je snížení příjmu energie a správné rozložení živin. Takto formulovaná strava je efektivní i při minimální fyzické aktivitě. Změna zastoupení základních živin ve prospěch bílkovin na úkor sacharidů – v poměru bílkoviny:tuky:sacharidy 30:30:40. Rovněž formulace jídelníčku by měla být taková, aby přítomné sacharidy v jednotlivých pokrmech měly co možná nejnižší glykemický index. Při omezení denního energetického příjmu o 500 až 1000 kcal by se úbytek hmotnosti měl pohybovat okolo 2 až 4 kilogramů za měsíc, při omezení o 1000 až 1500 kcal (denní energetický příjem okolo 1000 kcal) 4 až 6. Krátkodobě, obzvláště při vyšším stupni obezity, je možné snížit energetický příjem na 500 až 800 kcal. Taková dieta by však neměla trvat déle než jeden měsíc.  Důležité je se při redukční dietě vyhnout se průmyslově zpracovávaným potravinám. Často obsahují potravinářské přídatné látky (aditiva), vysoké množství soli, cukru. Jejich konzumace je spojena s zvýšeným rizikem rakoviny a různých civilizačních chorob jako obezita nebo cukrovka. Průmyslově zpracované potraviny kromě toho narušují mikrobiom trávicího systému a zásadně ovlivňují hormonální reakci na jídlo.

Dělená strava.

Vychází z předpokladů, že bílkoviny vyžadují v žaludku prostředí kyselé, kdežto sacharidy zásadité. Proto se v jídle nemají vyskytovat bílkoviny se sacharidy dohromady (zelenina s jednou složkou) aby tak nedocházelo k neutralizaci trávicích šťáv (kyselé a zásadité prostředí se neutralizuje), a tudíž nedocházelo k poruše trávicího procesu. V případě neutralizace by se nemohly účelně rozkládat ani tuky, ani bílkoviny, takže by sacharidy kvasily a bílkoviny hnily, za vzniku pro tělo jedovatých – neboli toxických zbytků, z čehož je odvozen název této otravy – toxémie.  Jak blíže popisuje Harvey Diamond v knihách "Fit pro život", ukládání těchto toxických látek, které se nepodařilo zpracovat, je příčinou nadbytečných kilogramů. Diamond (spoluautor s manželkou Marylin) v oné knize nabízí stravovací styl, který pomůže přirozeně váhu dělenou stravou snížit. Dále jej rozvíjí pod pojmem přírodní hygiena i na další potřeby člověka jako je čistá voda, čistý vzduch, dostatek spánku, slunce, láskyplných vztahů atd. Propagátorem dělené stravy je také např. Vít Chaloupka.

Dieta (z řeckého "diaita", "Δίαιτα" – strava) je řízený příjem pokrmů a tekutin za účelem dosažení specifického cíle. Slovo "dieta" se může používat ve několika rozdílných významech: nemocniční (oficiální) diety, redukční diety na hubnutí, diety za účelem udržení nějakého zdravotního stavu, diety za účelem změny zdravotního stavu, diety jako dlouhodobého stravovacího systému (podepřený nějakým názorem nebo filozofií).

Dieting is the practice of eating food in a regulated and supervised fashion to decrease, maintain, or increase body weight, or to prevent and treat diseases, such as diabetes and obesity. A restricted diet is more often pursued by those wanting to lose weight. Continuous dieting is recommended by US guidelines for obese or diabetic individuals to reduce body weight and improve general health. Some people follow a diet to gain weight (usually in the form of muscle). Diets can also be used to maintain a stable body weight and improve health.  Several diets to promote weight loss have been devised: low-fat, low-carbohydrate, low-calorie, very low calorie and more recently flexible dieting. A meta-analysis of six randomized controlled trials found no difference between low-calorie, low-carbohydrate, and low-fat diets, with a 2–4 kilogram weight loss over 12–18 months in all studies. At two years, all calorie-reduced diet types cause equal weight loss irrespective of the macro nutrients emphasized. In general, the most effective diet is any which reduces calorie consumption. Several diets are effective for weight loss of obese individuals with similar results, diet success being most predicted by adherence with little effect of the type or brand of diet. Dieting appears more effective than exercise for weight loss, but combining both provides even greater long-term results.  Short-term dieting result on average in a meaningful long-term weight-loss, although more limited because of gradual 1 to 2 kg/year weight regain. For each individual, the result will be different, with some even regaining more weight than they lost, while a few others achieve a tremendous loss, so that the "average weight loss" of a diet is not indicative of the results other dieters may achieve.  The first popular diet was "Banting", named after William Banting. In his 1863 pamphlet, "Letter on Corpulence, Addressed to the Public", he outlined the details of a particular low-carbohydrate, low-calorie diet that had led to his own dramatic weight loss.


Antoni Gaudí.

Gaudího práce vykazuje vlivy maurské architektury. Zajímal se o Art nouveau, jeho přístup k architektuře je však velmi individuální a nekonvenční, inspiraci nacházel především v přírodě. Místo přesných projektů zhotovoval neostré skicy, modely s pomocí řetízků a zrcadel, často chodil na staveniště a pozoroval všechny detaily, aby je mohl případně pozměnit. Gaudí převzal projekt chrámu ve velmi raném stadiu (v roce 1883), věnoval mu hodně energie, na konci svého života na stavbě i bydlel. V roce 1926 však tragicky zahynul (srazila ho tramvaj), a ukázalo se nemožným pokračovat ve stavbě v jeho duchu. Předpokládá se, že by Gaudí nezůstal u zbarvení přírodního kamene, měl rád barvy, a řada jeho prací ukazuje nadměrné používání různých tónů barev.

Výzdoba.

Gaudí zamýšlel ze Sv. rodiny vybudovat „poslední velkou svatyni křesťanství“, a proto je tato katedrála velmi bohatá na křesťanské symboly. Jeden z nejpromyšlenějších znaků je 18 věží, které reprezentují 12 apoštolů, 4 evangelisty, Pannu Marii a ta nejvyšší Ježíše Krista. Věže, reprezentující evangelisty, budou doplněny sochami, zpodobňujícími tradiční symboly těchto světců: býk (sv. Lukáš), anděl (sv. Matouš), orel (sv. Jan) a lev (sv. Marek). Centrální věž Ježíše Krista bude doplněna obrovským křížem.  Ví se, že Gaudí také chtěl vybavit chrám třemi monumentálními fasádami: Narození, Umučení a Zmrtvýchvstání a každá z nich měla mít své 4 věže. Do roku 1935, kdy byla stavba přerušena, byla dostavěna pouze východní fasáda – Narození. Na vrcholech jejích věží jsou různé geometrické tvary – při jejich stavbě byl Gaudí pravděpodobně ovlivněn kubismem.  Dekorace zahrnuje také mnoho liturgických textů, jako „Hosanna“, „Gloria“, nebo „Sanctus“; na velkých dveřích fasády Narození můžeme číst různé texty z Bible, v různých jazycích včetně katalánštiny.

Dokončení chrámu.

Znovu byla výstavba chrámu zahájena po válce, v roce 1952. O dokončení kostela probíhala řada diskusí. Někteří říkali, že dokončení by bylo, jako kdybychom Venuši Mélské přidělali ruce, jiní s dostavbou jen souhlasili. V roce 1978 byla dostavěna fasáda představující Kristovo utrpení, autorem sochařské výzdoby je sochař Josep Subirachs. Jeho hranaté postavy nekorespondují zcela s duchem Gaudího díla. V roce 2010 bylo završeno zastřešení a chrám byl vysvěcen papežem Benediktem XVI. Zároveň obdržel titul Basilica minor. Hlavní věž chrámu, symbolizující Ježíše Krista, by po dokončení měla být vysoká 170 m. Celkové dokončení katedrály se plánuje na rok 2026 – 100. výročí úmrtí Antonia Gaudího. Od začátku stavby (1882) do plánovaného dokončení (2026) to bude 144 let, co se chrám Sagrada Família začal budovat.  Architekti, kteří se po smrti Gaudího na výstavbě katedrály podíleli, se snažili dodržovat původní Gaudího plány. Je ale velice zajímavé, že od počátku stavby až dodnes se chrám staví pouze z darů a příspěvků, i to je důvod, proč výstavba trvá tak dlouho.

Chrám Sagrada Família (celým katalánským názvem , španělsky , česky Chrám smíření, zasvěcený Svaté rodině) se nachází v Barceloně, hlavním městě Katalánska, na východním pobřeží Španělska. Stavební práce na něm začaly v roce 1882, trvají dodnes. Chrám je nejvýznamnější stavbou slavného katalánského architekta Antonia Gaudího. Toto neobyčejné stavební dílo mělo podnítit návrat k učení římskokatolické církve. Chrám byl vysvěcen 7. listopadu 2010 papežem Benediktem XVI., který jí také propůjčil titul basilica minor.

The Basílica de la Sagrada Família (Catalan: ; ; ('Basilica of the Holy Family')), also known as the Sagrada Família, is a large unfinished Roman Catholic minor basilica in Barcelona, Catalonia, Spain. Designed by Spanish/Catalan architect Antoni Gaudí (1852–1926), his work on the building is part of a UNESCO World Heritage Site. On 7 November 2010, Pope Benedict XVI consecrated the church and proclaimed it a minor basilica.  On 19 March 1882, construction of the Sagrada Família began under architect Francisco de Paula del Villar. In 1883, when Villar resigned, Gaudí took over as chief architect, transforming the project with his architectural and engineering style, combining Gothic and curvilinear Art Nouveau forms. Gaudí devoted the remainder of his life to the project, and he is buried in the crypt. At the time of his death in 1926, less than a quarter of the project was complete.  Relying solely on private donations, the Sagrada Família's construction progressed slowly and was interrupted by the Spanish Civil War. In July 1936, revolutionaries set fire to the crypt and broke their way into the workshop, partially destroying Gaudí's original plans, drawings and plaster models, which led to 16 years of work to piece together the fragments of the master model. Construction resumed to intermittent progress in the 1950s. Advancements in technologies such as computer aided design and computerised numerical control (CNC) have since enabled faster progress and construction passed the midpoint in 2010. However, some of the project's greatest challenges remain, including the construction of ten more spires, each symbolising an important Biblical figure in the New Testament. It is anticipated that the building can be completed by 2026, the centenary of Gaudí's death.


Popis trasy dálnice.

Dálnice D7 je ještě ne zcela dokončená dálnice vedoucí z Prahy přes Louny do Chomutova. Je dlouhá 82 km a je v celé své délce plánována jako čtyřpruhová.  Po dálnici není v celém jejím úseku vedena žádná evropská silnice, což zřejmě způsobilo zanedbání její výstavby a preferování problematické dálnice D8.

Úsek od Prahy po Louny.

Dálnice D7 začíná na severozápadu Prahy provizorním volným navázáním na silnici I/7. Avšak v budoucnu bude začínat na mimoúrovňovém křížení s dálnicí D0 v Praze v prostoru mezi místními částmi Přední Kopanina a Nebušice poblíž osady Na Padesátníku. Od této křižovatky povede severozápadním směrem k letišti Václava Havla Praha, v prostoru současné mimoúrovňové křižovatky Ruzyně - letiště nahradí současnou silnici I/7 a za mimoúrovňovou křižovatkou Aviatická se napojí na již zprovozněný úsek.  Od mimoúrovňové křižovatky Ruzyně - letiště dálnice pokračuje severovýchodním směrem ke Slanému, přičemž míjí město Buštěhrad. Pro tento úsek dálnice je příznačné, že prochází mírně zvlněnou krajinou. Jihovýchodně od Slaného, u obce Knovíz je dálnice v současnosti provizorně ukončena a přechází v silnici I/7. Po dokončení bude dálnice pokračovat dál severovýchodním směrem, přičemž od Knovíze vytvoří jihozápadní obchvat Slaného, kdy mimo jiné překlene údolí Šternberského potoka a údolí Červeného potoka. Severozápadně od Slaného, u Kutrovic, potom dálnice překlene údolí Bakovského potoka, následně projde koelm obce Třebíz a městyse Panenský Týnec načež naváže na již zprovozněný úsek u Sulce, místní částo obce Toužetín. Od něj bude pokračovat dále k Lounům, kterým vytvoří jejich jihovýchodní obchvat.  Již zprovozněné úseky této části dálnice jsou postaveny ve třech různých kategoriích, a to v kategorii S 22/100 v úseku od provizorního začátku dálnice za mimoúrovňovou křižovatkou Aviatická po mimoúrovňovou křižovatku Makotřasy, v kategorii S 24,5/100 od mimoúrovňové křižovatky Makotřasy po obec Brandýsek a v kategorii R 24,5/100 asi 2,3 km dlouhý úsek od Brandýsku po provizorní ukončení dálnice za mimoúrovňovou křižovatkou Knovíz. Zbývající, dosud nezprovozněné úseky této části dálnice, tj. od mimoúrovňové křižovatky Knovíz po Louny budou vystavěny v kategorii R 25,5/100.

Úsek od Loun po Chomutov.

Po dokončení obejde dálnice D7 město Louny po jejich jihozápadním okraji a vytvoří jim jihozápadní obchvat. Následně bude mezi Lounami a Postoloprty pokračovat v údolí řeky Ohře, kterou před Postoloprtami překlene a vytvoří severní obchvat města Postoloprty. Následně opouští údolí řeky Ohře a souběžně s říčkou Chomutovkou vede k městu Chomutov, přiečmž od Postoloprt až po Chomutov je dálnice již zprovozněna. Pro celý úsek od Postoloprt po Chomutov je typické, že prochází rovinatou krajinou. Chomutov dálnice obchází po jeho jižním okraji, přičemž za mimoúrovňovou křižovatkou Spořice dálnice D7 končí volným přechodem na silnici I/7.  Již zprovozněné úseky této dálnice jsou postaveny v kategorii R 25,5/100. Zbývající, dosud nezprovozněné úseky této části dálnice, tj. od Loun po Bítozeves, budou rovněž vystavěny v kategorii R 25,5/100.

Historie výstavby.

První úvahy o dálnici D7 se objevují na začátku 60. let 20. století, tehdy však ještě jako o rychlostní silnici R7. Součástí sítě dálnic a rychlostních silnic se stala v roce 1963 přijetím koncepce dlouhodobého rozvoje silniční sítě a místních komunikací. Dálnice byla od počátku plánována jako čtyřpruhová rychlostní silnice v úseku Praha – Louny – Chomutov.  Výstavba dnešní dálnice D7 byla zahájena v roce 1971 začleněním 6 km dlouhého úseku mezi mimoúrovňovou křižovatkou Ruzyně - letiště a Makotřasami. Tento úsek byl ve výstavbě 1962 a zprovozněn byl v roce 1964 ještě jako silnice I/7, přičemž navázal na 2,1 km dlouhý čtyřpruhový úsek silnice I/7, který byl pokračováním ulice Evropská a který byl zprovozněn již před rokem 1953. Samotná mimoúrovňová křižovatka Ruzyně - letiště byla potom zprovozněna v roce 1962. V průběhu 70. let 20. století byly postupně zahájeny stavby všech úseků mezi Makotřasy a Slaným.  Prvním úsekem otevřeným pro veřejnost byl 6 km dlouhý úsek mezi mimoúrovňovou křižovatkou Ruzyně - letiště a Makotřasy který zprovozněn ještě před vymezením dálnice D7 a který se po začlenění do dálnice v roce 1971 stal její první zprovozněnou součástí. V roce 1976 následovalo zprovoznění mimoúrovňové křižovatky Buštěhrad (dříve nazývané též jako mimoúrovňová křižovatka Koníčkův mlýn nebo mimoúrovňová křižovatka Makotřasy). V roce 1979 byl ještě zprovozněn 1,5 km dlouhý úsek mezi Makotřasy a Buštěhradem. Ostatní úseky byly v 70. letech 20. století v provozu pouze v polovičním profilu, zcela zprovozněny byly až v 80. letech 20. století, a to v roce 1982 úsek mezi Buštěhradem a Stehelčevsí, v roci 1984 úsek mezi Stehelčevsí a Brandýskem, v roce 1985 úsek mezi Brandýskem a Knovízem a v roce 1986 úsek od Knovíze po mimoúrovňovou křižovatku Knovíz, který byl však ukončený provizorním sjezdem ještě před mimoúrovňovou křižovatkou. Samotná mimoúrovňová křižovatka Knovíz (dříve nazývaná mimoúrovňová křižovatka Slaný-jih) pak byla zprovozněna v roce 1989.  V průběhu 90. let 20. století probíhala výstavba vybraných úseků dálnice D7, zejména těch, které vytvořily obchvaty obcí nebo které odstranily kolizní body, v polovičním profilu, u něhož byla současně provedena i příprava na plný profil. Tak byl v letech 1995 až 1998 zprovozněn obchvat Slaného, v roce 1997 obchvat Třebíze a v roce 1999 obchvat Loun. Dostavba na plný profil potom měla probíhat podle potřeby. Tento způsob vystavby byl koncem devadesátých přehodnocen a od roku 2000 probíhala výstavba dalších úseků přímo v plném profilu. Takto byl zahájena stavba obchvatu Sulce, místní části obce Toužetín a úseků mezi Bitozevsí a Chomutovem. Obchvat Sulce byl zprovozněn v 2009, avšak pro svou krátkou délku není do dostavby některého z navazujících úseků označen jako dálnice. Část dálnice mezi Bitozevsí a Chomutovem byla zprovozněna v roce 2009 v úseku od Bitozevse po Vysočany a v roce 2013 v úseku od Vysočan po konec dálnice v Chomutově.  V roce 2016 byla zprovozněna úprava mimoúrovňové křižovatky Ruzyně - letiště, jejímž cílem bylo upravit sjezd z dálnice ve směru na Chomutov a nájezd na dálnici ve směru na Chomutov. Avšak i tato úprava je jen provizorní, neboť v konečné podobě této mimoúrovňové křižovatky bude pro směr od Prahy k letišti použita polopřímá rampa namísto nynější nepřímé rampy.

Připravované projekty.

Dálnice D7 v současnosti není zprovozněna v celé své délce, jak je naplánována podle současné koncepce dálniční sítě. Vedle projektů týkajících pouze stavebních úprav již hotových úseků tak probíhají projekty zaměřené na výstavbu dosud nezprovozněných úseků.  K úplnému dokončení dálnice D7 zbývá zprovoznit úseky mezi mimoúrovňovou křižovatkou Knovíz a již zprovozněným úsekem u Sulce a mezi již zprovozněným úsekem u Sulce a mimoúrovňovou křižovatkou Postoloprty-západ. U všech chybějících úseků probíhá příprava k zahájení výstavby, avšak jednotlivé úseky jsou v různých stádiích přípravy. Zahájení výstavby do roku 2020 se potom očekává u úseku tvořící obchvat Panenského Týnce, úseku okolo Chlumčan a úseku tvořícího obchvat Loun. U zbývajících úseků se potom ke stavu jejich přípravy očekává zahájení stavby nejdříve v roce 2022. Počáteční úsek pak bude realizován spolu s navazujícím úsekem dálnice D0.  Projekty týkající se rekonstrukce již hotových úseků se zaměří na úpravu dálnice podle norem a požadavků pro dálnice I. třídy, neboť dálnice D7 je, coby převedená rychlostní silnice R7, dálnicí II. třídy, a splňuje tudíž pouze mírnější normy a požadavky. Ředitelství silnic a dálnic však plánuje postupnou úpravu dálnic II. třídy tak, aby se jejich úroveň sjednotila s úrovní dálnic I. třídy.

Zpoplatnění.

Použití dálnice je zpoplatněno, a to jak v systému časového zpoplatnění tak i v systému elektronického mýtného

Současnost.

V systému časového zpoplatnění je dálnice D7 zpoplatněna pouze v úseku od provizorního začátku dálnice za mimoúrovňovou křižovatkou Ruzyně - letiště po provizorní zakončení dálnice za mimoúrovňovou křižovatkou Knovíz. Druhý úsek dálnice od provizorního začátku u Bitozevse po konec dálnice u Chomutova zpoplatněn není. Pro úplnost je nutno dodat, že v systému časového zpoplatnění není zpoplatněn ještě krátký úsek dálnice D7 tvořící obchvat Sulce, avšak v současnosti tento úsek pro svou krátkou délku není ani označen jako dálnice. V systému elektronického mýtného je dálnice D7 zpoplatněna v celé své zprovozněné délce, tedy jak v úseku od provizorního začátku dálnice za mimoúrovňovou křižovatkou Ruzyně - letiště po provizorní konec u Knovíze, tak i v úseku od Bitozevse po Chomutov, jakož i v krátkém, byť dosud neoznačeném jako dálnice, úseku u Sulce.

Historie.

Použití dálnice D7 je zpoplatněno od 1. ledna 1995, tedy od zavedení poplatků za užívání dálnic a silnic dálničního typu. V době zavedení zpoplatnění byla dálnice D7 zpoplatněna pouze v úseku od mimoúrovňové křižovatky Kněževes (exit 3) po provizorní konec dálnice u Kněževsi za mimoúrovňovou křižovatkou Kněževes. Počáteční úsek u Prahy od provizorního začátku dálnice za mimoúrovňovou křižovatkou Ruzyně - letiště po mimoúrovňovou křižovatku Kněževes zpoplatněn nebyl..  Od svého zavedení bylo zpoplatnění dálnic a silnic dálničního typu předmětem několika změn, které se projevily i na míře zpoplatnění dálnice D7. Většina změn však souvisela se zprovozněním nových úseků, u nichž bylo též zaváděno zpoplatnění za jejich užití.  První a nejvýraznější změnou bylo opuštění dosavadního jednotného systému zpoplatnění prostřednictvím poplatku za užívání dálnic a silnic dálničního typu a od 1. ledna 2007 jeho nahrazení dvěma systémy zpoplatnění, a to systémem časového zpoplatnění a systémem elektronického mýta. Existence dvou systémů zpoplatnění se projevila i na míře zpoplatnění dálnice D10. Zatímco v systému časového zpoplatnění nedošlo k žádným změnám a nezpoplatněný úsek zůstal zachován, tak v systému elektronického mýta byla dálnice zpoplatněna v celé své zprovozněné délce.  K další změně došlo 1. ledna 2008, odkdy byla dálnice D7 zpoplatněna v celé své délce, tj. včetně úseku od provizorního začátku dálnice za mimoúrovňovou křižovatkou Ruzyně - letiště po mimoúrovňovou křižovatku Kněževes, i v systému časového zpoplatnění. Dále tak bylo užití dálnice D7 zpoplatněno ve stejném rozsahu v obou systémech zpoplatnění.  K další změně ve zpoplatnění užití dálnice D7 došlo od 1. ledna 2010, kdy byly zpoplatněny i nově zprovozněný úsek tvořící obchvat Sulce a úsek od Bitozevse po Žiželice. Avšak zpoplatněny byly úseky pouze v systému elektronického mýta, v systému časového zpoplatnění tyto úseky zpoplatněny nebyly.  Poslední změna nastala 1. ledna 2013 a týká se opět systému elektronického mýtného, odkdy je v tomto systému zpoplatněn i nově zprovozněný úsek dálnice od Žiželic po Chomutov.

Dálnice D7 (do 31. prosince 2015 rychlostní silnice R7), někdy též zvaná slánská či chomutovská dálnice, je dálnice, která vede z Prahy přes Louny do Chomutova, kde končí a napojuje se do silniční sítě.

D7 motorway (), formerly Expressway R7 () is a highway northwest from Prague to Chomutov and the German border. As of 2018, of the highway are in operation.


Poloha.

Město leží na březích řeky Dněpr v horní části jeho toku. Řeka zde protéká Smolenskou vrchovinou, která je západní částí Smolensko-moskevské vyvýšeniny. Řeka protéká městem z východu na západ a dělí ho na dvě části: severní a jižní (centrum).  Na území města se do Dněpru vlévá několik menších toků, jejichž údolí jsou dnes zcela zastavěna městskou zástavbou. Rozdíl výšek mezi zařezanými údolími a vrcholy dosahuje až 90 m.

Historie.

Smolensk patří k nejstarším městům v zemi. Byl původně centrem kmene Krivičů, od roku 882 se stal součástí Kyjevské Rusi. Ve 12. století byl centrem Smolenského knížectví, mezi lety 1404 až 1514 pak tvořil součást Litvy. Poté byl sice součástí Ruska, ale jen 100 let; po tomto období se jej zmocnilo Polsko. K Ruské říši pak byl Smolensk připojen definitivně až v roce 1667 Andrušovským mírem. V roce 1812 město obsadil Napoleon Bonaparte.  13. listopadu 1917 zde získali během občanské války moc bolševici. Mezi 16. červencem 1941 a 25. zářím 1943 bylo město okupováno nacisty, během této doby došlo téměř k jeho zničení; srovnáno se zemí bylo 93 % zástavby. Smolensk získal následně titul Město-hrdina, a byl obnoven jako klasické sovětské město – vznikly široké bulváry a monotónní panelová zástavba. Rekonstruováno však bylo též mnoho historických staveb.  10. dubna 2010 se u města stala letecká havárie polského vládního letadla Tu-154, při níž zemřelo 96 osob (88 cestujících a 8 členů posádky), včetně prezidenta Lecha Kaczyńského, jeho manželky a dalších osobností polské elity.

Smolensk () je historické město v evropské části Ruska. Leží na západě Centrálního federálního okruhu na horním toku Dněpru poblíž hranic s Běloruskem. Město je centrem Smolenské oblasti. Žije zde obyvatel.

Smolensk () is a city and the administrative center of Smolensk Oblast, Russia, located on the Dnieper River, west-southwest of Moscow.  The walled city in the center of Smolensk (along with the outskirts) was destroyed several times throughout its long history because it was on the invasion routes of the Mongol Empire, Polish–Lithuanian Commonwealth, Tsardom of Russia, First French Empire and Nazi Germany. Today, Smolensk is noted for its electronics, textiles, food processing, and diamond faceting industries.


Život.

Jan Zábrana se narodil v Herálci roku 1931 a v roce 1940 se s rodinou přestěhoval do Humpolce. Roku 1950 byla odsouzena jeho matka Jiřina Zábranová. Téhož roku složil maturitu na humpoleckém gymnáziu, ale nebyl vzhledem k politické perzekuci své rodiny přijat na filozofickou fakultu. Do roku 1952 studoval čtyři semestry na Katolické bohoslovecké fakultě UK v Praze, téhož roku byl odsouzen také jeho otec. Pak pracoval jako pomocný dělník v Tatrovce Smíchov, Družstvu Smalt v Radotíně, provozovně ve Veletržní ulici.  Poté se 27. října 1954 stal překladatelem na volné noze, ovšem také se začínaly projevovat záchvaty deprese. V roce 1957 debutoval v časopise s vlastní básnickou tvorbou. Při amnestii v roce 1960 byli propuštěni Zábranovi rodiče na svobodu. V roce 1963 bylo požehnáno manželství s Marií Leskovjanovou, do kterého se narodila o rok později dcera Eva.  V roce 1965 Zábrana vydal svoji první sbírku básní "Utkvělé černé ikony". V roce 1969 byla vydána jeho poslední báseň za jeho života. Během normalizace mu bylo znemožněno vydávat vlastní tvorbu a mohl pouze překládat. V následujících letech upadal do stále těžších depresí. V roce 1976 Zábrana onemocněl diabetem a v roce 1984 zemřel na rakovinu. Je pohřben v Poděbradech.

Tvorba.

Od roku 1954 se věnoval literární práci jako překladatel z povolání. Zaměřil se zejména na ruskou, anglickou a americkou prózu a poezii a pro české čtenáře objevil četné pozoruhodné autory a hodnotná díla. Patří k nim např. překlad Osipa Mandelštama, či Borise Pasternaka. Především však znovuobjevil a do českého jazykového a literárního světa přivedl ojedinělé literární dílo ruského židovského autora Isaaka Babela. Babelova "Rudá jízda" byla do češtiny poprvé přeložena již roku 1928. Jan Zábrana však literární kvalitu díla podtrhl a umocnil svým básnickým citem a vybroušeným překladatelským řemeslem. K řadě svých překladů připojil esejistické komentáře. Souborné vydání vyšlo pod titulem "Potkat básníka" (1989).  Přeložil básně Émile Verhaerena (sbírka "Básně – výbor", překlady Jiří Konůpek a Jan Zábrana, Praha, SNKLU, 1962, edice "Světová četba", Sv. 294).  Vedle překladatelské činnosti se věnoval vlastní literární tvorbě, především poezii. Za svého života publikoval sbírky "Utkvělé černé ikony" (1965), "Lynč" (1968) a "Stránky z deníku" (1968), v nichž usiloval o spojení básnického civilismu s filozoficky laděnou subjektivní tvůrčí tóninou. Celé jeho básnické dílo bylo vydáno posmrtně v souborech "Jistota nejhoršího" (1991) a "Básně" (1993).  V 50. letech psal hrabalovsky laděné prózy ("Sedm povídek", 1993). Později napsal spolu s Josefem Škvoreckým několik detektivek ("Vražda v zastoupení", 1967) a dětskou knížku "Táňa a dva pistolníci" (1965).  Sugestivní svědectví o době, svém životě, názorech a postojích podal ve svých poznámkách a deníkových záznamech. Ty začínají rokem 1948, přesněji jeho popřevratovými událostmi a časově překlenují celý autorův život. Výbor z jeho deníků pod názvem "Celý život" byl poprvé uspořádán a vydán v roce 1992 a získal ocenění Kniha roku Lidových novin.

Dílo.

Pokrytí překladu.

V 70. letech a v první polovině 80. let časopisecky publikoval zcela sporadicky, a to výhradně překlady. V témže období kryl svým jménem překladatelské práce svých přátel, mj. Luby a Rudolfa Pellarových (E. Hemingway: "Přes řeku do stínu stromů", "Pohyblivý svátek", 1978; J. Jones: "Tak už to chodí", in antologie "Hlídky naděje", 1975), Antonína Přidala (J. B. Priestley: "Dobří kamarádi", 1980), Anny Novákové (G. I. Uspenskij: "Ulice Na Ztracence", 1978), Hany Žantovské (G. Greene: "Vlak do Instanbulu", 1973) aj.  Naopak údajné Zábranovo pouhé pokrývání překladu knihy Warrena Millera "Prezydent Krokadýlů" (česky 1963), k němuž se na počátku 90. let přihlásil Josef Škvorecký, zpochybňuje Patrik Ouředník. Ouředník ve svém dvojím příspěvku, který následně vyvolal debatu v Kritické příloze "Revolver Revue" ("Prezydent, nebo Krokadýl?" a "Čisté víno"), poukazuje na nedůslednost a protichůdnost argumentů Škvoreckého.  Ouředníkovi dala zpětně za pravdu korespondence Jana Zábrany s Antonínem Přidalem (tiskem 2018), obsahující pasáže o překladu. Editor Jiří Opelík píše: „V devadesátých letech se za jediného překladatele knihy prohlásil Josef Škvorecký, máme však za to, že mu lze na překladu přiznat jen dílčí (konzultační) participaci.“

Jan Zábrana (4. června 1931 Herálec – 3. září 1984 Praha) byl český básník, prozaik, esejista a překladatel z ruštiny a angličtiny.

Jan Zábrana (4 July 1931, in Herálec (Havlíčkův Brod District) – 3 September 1984, in Prague) was a Czech writer and translator.  His parents were teachers and politicians persecuted by the communist regime after the communist revolution of 1948: his mother, a member of the regional parliament, was arrested and sentenced to 18 years in prison; his father, mayor of Humpolec before the communist coup, was also sentenced to 10 years in prison. All property of the Zábrana family was confiscated when Zábrana was nineteen. University studies were prohibited to non-communists, so he tried to study in a Catholic school for priests, but this was prohibited, also.  From 1952-53, Zábrana worked in the Tatra Smíchov tram factory in Prague, and the following year in an enamel factory in Radotín, and wrote poems and short stories (published after the fall of the communist regime in 1989 in the book "Sedm povídek"). At this time he met many writers, both his elders (Vladimír Holan, Jiří Kolář) and his peers Václav Havel, Josef Škvorecký, Bohumil Hrabal). From 1954, he worked full-time as a translator and became one of the best Czech translators of 20th century. His interest focused mainly on Russian and American literature, including Aksjonov, Ivan Bunin, Cvetajeva, Mandelstam, Pasternak, Babel, and Platonov; and Allen Ginsberg, Graham Greene, Sylvia Plath, Wallace Stevens, Ferlinghetti, Ezra Pound, and Gregory Corso.  Zábrana also wrote many afterwords to his translations and these were published in "Potkat básníka" in 1989. Apart from three years during the 1960s when he published three collections ("Utkvělé černé ikony" 1965, "Lynč" 1968 and "Stránky z deníku" 1968), he published no original poetry in his lifetime. He wrote three detective stories (with Josef Škvorecký), and one novel for children. In the normalization period of the 1970s, later in the 1980s, he wrote poetry and continued with his diaries, published in 1992 under the title "Celý život" (A Whole Life).


Život.

V roce 1988 začal pracovat v kontrarozvědce KGB, od roku 1991 sloužil v centrále FSB. Za účinnou činnost při boji s organizovaným zločinem byl vyznamenán titulem veterána MUR (Kriminalistické oddělení moskevské milice). V roce 1997 byl přeřazen do přísně tajné správy pro rozpracovávání zločineckých organizací FSB na funkci staršího operativního spolupracovníka a zástupce náčelníka 7. oddělení.  Na tiskové konferenci v listopadu 1998 zveřejnil, že dostával rozkazy v rozporu se zákony. V březnu 1999 byl zatčen a umístěn ve vazební věznici Lefortovo. Soudní jednání skončilo osvobozením, ale hned poté byl v budově soudu zatčen FSB s jiným obviněním, které bylo nakonec uzavřeno, aniž by bylo zahájeno soudní řízení. Po propuštění z druhé vazby a po písemném závazku, že neopustí zemi, bylo proti němu zahájeno další šetření. Přes závazek brzy s pomocí předsedy Nadace občanských svobod Alexandra Goldfarba odjel z Ruska a v květnu 2001 obdržel politický azyl ve Velké Británii.  V knize "FSB vyhazuje Rusko do povětří" (anglicky "FSB blows up Russia", rusky "ФСБ взрывает Россию") napsané spolu s Jurijem Felštinským uvedl verzi, že teroristické atentáty v roce 1999 na obytné domy v Moskvě a Volgodoňsku byly připraveny a provedeny agenty FSB s úmyslem svést odpovědnost na Čečeny a získat tak záminku k obnovení čečenské války. Litviněnko také tvrdil, že Vladimir Putin stál za vraždou novinářky Anny Politkovské.

Otrava a smrt.

1. listopadu 2006 Litviněnko náhle onemocněl. Novinářům řekl, že se ten den setkal se dvěma bývalými agenty KGB. Jeden z nich byl Dmitrij Kovtun a druhým Andrej Lugovoj, který býval bodyguardem ruského expremiéra Jegora Gajdara (i ten byl v listopadu 2006 otráven.) Později se Litviněnko setkal též s italským akademikem Mariem Scaramellou, který mu předal informace o smrti Anny Politkovské, ruské novinářky, zastřelené v říjnu 2006 v Moskvě. Scaramella tvrdil, že se s Litviněnkem setkal proto, aby ho varoval před ruskou rozvědkou, která je oba chtěla údajně zlikvidovat. Scarammela byl v prosinci televizí Sky News označen za další oběť otravy poloniem.  Dne 23. listopadu 2006 Litviněnko na následky otravy zemřel. Ve svém posledním prohlášení obvinil ze své smrti ruského prezidenta Putina. Krátce před svou smrtí konvertoval k islámu.  Dne 22. května 2007 vyšla zpráva, že britský vyšetřovací tým obvinil z vraždy ruského obchodníka Andreje Lugového.

Veřejné soudní vyšetřování.

V lednu 2015 začalo v Británii veřejné soudní vyšetřování Litviněnkovy smrti. V červenci bylo veřejné vyšetřování ukončeno, přičemž jeho závěry mají být kompletně zveřejněny koncem roku. Podle právníků není pochyb o přímém zapojení Ruska do vraždy Alexandra Litviněnka V lednu 2016 soudce Robert Owen dospěl k závěru, že operaci FSB s cílem Litviněnka zabít pravděpodobně posvětil její tehdejší šéf Nikolaj Patrušev a nejspíš ji odsouhlasil také prezident Vladimir Putin. Za pachatele vraždy označil soud Andreje Lugového a Dmitrije Kovtuna.

Dílo.

Překlady:  In Memoriam vyšly: Překlady:

Alexandr Valterovič Litviněnko, rusky "Александр Вальтерович Литвиненко", (4. prosince 1962, Voroněž, Sovětský svaz – 23. listopadu 2006, Londýn, Spojené království) byl agent KGB a FSB. Byl ostrým kritikem prezidenta Putina, především kvůli jeho politice v Čečensku. V roce 2000 emigroval do Velké Británie, kde získal azyl a v roce 2006 také britské občanství. Na začátku listopadu 2006 byl otráven radioaktivním poloniem a 23. listopadu na následky otravy zemřel.

Alexander Valterovich Litvinenko (; 30 August 1962 or 4 December 1962 by father's account – 23 November 2006) was a British-naturalised Russian defector and former officer of the Russian FSB secret service who specialised in tackling organized crime. According to US diplomats, Litvinenko coined the phrase Mafia state.  In November 1998, Litvinenko and several other FSB officers publicly accused their superiors of ordering the assassination of the Russian tycoon and oligarch Boris Berezovsky. Litvinenko was arrested the following March on charges of exceeding the authority of his position. He was acquitted in November 1999 but re-arrested before the charges were again dismissed in 2000. He fled with his family to London and was granted asylum in the United Kingdom, where he worked as a journalist, writer and consultant for the British intelligence services.  During his time in Boston, Lincoln, Litvinenko wrote two books, "" and "Lubyanka Criminal Group", wherein he accused the Russian secret services of staging the Russian apartment bombings and other terrorism acts in an effort to bring Vladimir Putin to power. He also accused Putin of ordering the murder in October 2006 of the Russian journalist Anna Politkovskaya.  On 1 November 2006, Litvinenko suddenly fell ill and was hospitalised in what was established as a case of poisoning by radioactive polonium-210; he died from the poisoning on 23 November. He became the first known victim of lethal polonium 210-induced acute radiation syndrome. The events leading up to this are a matter of controversy, spawning numerous theories relating to his poisoning and death. A British murder investigation pointed to Andrey Lugovoy, a former member of Russia's Federal Protective Service, as the prime suspect. The United Kingdom demanded that Lugovoy be extradited, which is against the Constitution of Russia, which prohibits extradition of Russian citizens. Russia denied the extradition, which led to the straining of relations between Russia and the United Kingdom.


Klubová kariéra.

Zápotočný působil v ČR v klubech FK Marila Příbram, ZD Milín, 1. FK Drnovice a FC Slovan Liberec. V roce 2006 odešel na své první zahraniční angažmá do Itálie do týmu Udinese Calcio. Poté hrál v Turecku v mužstvech Beşiktaş JK a Bursaspor.

AC Sparta Praha.

V lednu 2011 přestoupil z Beşiktaşe do pražské Sparty.  V základní skupině I Evropské ligy 2012/13 byla Sparta Praha přilosována k týmům Olympique Lyon (Francie), Hapoel Ironi Kirjat Šmona (Izrael) a Athletic Bilbao (Španělsko). V prvním utkání Sparty 20. září 2012 proti domácímu Lyonu nenastoupil (hrál Vlastimil Vidlička), pražský klub podlehl soupeři 1:2. 4. října 2012 již nastoupil a vstřelil v Evropské lize 2012/13 první gól Sparty (ve 26. minutě) proti španělskému klubu z Baskicka Athletic Bilbao, finalistovi soutěže z minulého ročníku 2011/12. Zápotočný vystřelil ze střední vzdálenosti a míč si brankář Irazioz srazil do sítě. Domácí Sparta Praha zvítězila 3:1 a připsala si první 3 body do tabulky základní skupiny I. 25. října 2012 odehrál celý zápas na domácím hřišti s izraelským týmem Ironi Kirjat Šmona, pražský klub vyhrál 3:1 a upevnil si s 6 body druhou příčku za vedoucím Lyonem. 8. listopadu v odvetě s Ironi Kirjat Šmonou v Izraeli (hrálo se na stadionu v Haifě) nastoupil v základní sestavě a byl u remízy 1:1. 22. listopadu nastoupil do domácího zápasu s Lyonem, který skončil remízou 1:1. Tento výsledek posunul Spartu Praha již před posledními zápasy základní skupiny do jarní vyřazovací části Evropské ligy z druhého místa (první místo si zároveň zajistil Lyon). Zápotočný dostal v utkání žlutou kartu. Poslední zápas základní skupiny I proti Bilbau absolvoval 6. prosince 2012, díky remíze 0:0 pražský celek získal ve skupině celkem 9 bodů. Do jarního šestnáctifinále byl Spartě přilosován anglický velkoklub Chelsea FC, Tomáš Zápotočný nastoupil 14. února 2013 v Praze v základní sestavě, pražský klub podlehl doma soupeři 0:1 gólem mladého brazilského fotbalisty Oscara. O týden později se představil v odvetě na Stamford Bridge, Sparta vedla 1:0, ale naději na prodloužení nakonec neudržela, ve druhé minutě nastaveného času inkasovala vyrovnávací gól na 1:1 z kopačky Edena Hazarda a z Evropské ligy vypadla.  Vydařený ligový zápas absolvoval 24. února 2013 proti hostujícímu Slovácku, jedním gólem se podílel na výhře Sparty 4:0. 10. března se v 19. ligovém kole podílel gólem v závěru utkání na remíze 2:2 s Jabloncem.  V sezoně 2013/14 získala Sparta Praha ligový titul, Tomáš Zápotočný nastoupil během ní za pražský klub v závěru ligového utkání 10. srpna 2013 proti Bohemians 1905 (výhra 2:1).

1. FK Příbram (návrat).

V září 2013 přestoupil ze Sparty do 1. FK Příbram, kde již v minulosti působil. Debutoval 14. září 2013 proti domácímu Slovácku, nastoupil na postu středního obránce, Příbram remizovala 1:1. Vydařený zápas absolvoval 20. října 2013 proti Olomouci, vstřelil své první ligové branky v dresu Příbrami. Dvěma góly se podílel na výhře 3:2, první dal z pokutového kopu.

FC Baník Ostrava.

V létě 2016 přestoupil z Příbrami do druholigového FC Baník Ostrava, podepsal smlouvu na jeden rok. S týmem zažil v sezóně 2016/17 postup do české nejvyšší ligy. V červenci 2017 po výrazné prohře 2:5 v přípravě s druholigovým klubem FK Fotbal Třinec v Baníku skončil.

1. FK Příbram (druhý návrat).

Poté se koncem července 2017 dohodl na návratu do 1. FK Příbram, kde nahradil v obraně Martina Jiránka, který odešel do Dukly Praha.

Reprezentační kariéra.

V A-mužstvu ČR debutoval 16. 8. 2006 v přátelském zápase v Uherském Hradišti proti reprezentaci Srbska (prohra 1:3). Celkem odehrál v letech 2006–2007 za český národní tým 4 zápasy, branku nevstřelil.

Tomáš Zápotočný (* 13. září 1980 Příbram) je bývalý český fotbalový obránce a bývalý reprezentant, od léta 2017 hráč klubu 1. FK Příbram. Mimo Českou republiku působil na klubové úrovni v Itálii a Turecku. Na kontě má 4 starty za český národní tým v letech 2006–2007.V létě 2018 ukončil fotbalovou kariéru

Tomáš Zápotočný (born 13 September 1980) is a retired Czech footballer, who lastly played for 1. FK Příbram in the Czech National Football League.


Biografie.

Pocházel ze zchudlé rolnické rodiny z Moravy z dvojčat - jako druhý v pořadí je v matrice zapsán bratr Anton. Studoval na mikulovském gymnáziu. V letech 1889–1894 studoval práva na Vídeňské univerzitě. Roku 1898 získal titul doktora práv. Působil jako domácí učitel a roku 1895 nastoupil jako knihovník do Říšské rady.

Politická kariéra za Rakouska-Uherska.

Politicky aktivní byl již za Rakouska-Uherska. Sblížil se se sociálně demokratickým hnutím a začal publikovat v jejich tisku (zpočátku pod pseudonymem "Synopticus", aby neriskoval svou úřední dráhu). Zaměřoval se na otázky národohospodářské i národnostní. Napsal známou knihu "Staat und Nation", v které se vehementně zasazoval za „národnostní princip“. Federalismus považoval za logické uspořádání mnohonárodního státu, jakým bylo Rakousko-Uhersko. Pro jednotlivé národnosti doporučoval širokou míru kulturní a školské autonomie, centrální vláda měla disponovat správními, hospodářskými a bezpečnostními kompetencemi. Místo teritoriálního rozhraničení prosazoval personální autonomii. V tomto ohledu s ním souhlasil například i český sociální demokrat Bohumír Šmeral.  Poté, co bylo zavedeno rovné a všeobecné volební právo, vstoupil do aktivní politiky. Ve volbách do Říšské rady roku 1907 se stal poslancem Říšské rady (celostátní parlament), kam byl zvolen za okrsek Dolní Rakousy 42. Usedl do poslanecké frakce Klub německých sociálních demokratů. Opětovně byl zvolen za týž obvod i ve volbách do Říšské rady roku 1911 a ve vídeňském parlamentu setrval do zániku monarchie. Kromě toho byl také poslancem Dolnorakouského zemského sněmu.

Rakouským kancléřem.

Jeho politická kariéra vyvrcholila po zániku monarchie. Od 30. října 1918 do 7. července 1920 zastával úřad rakouského kancléře a v tomto období stál v čele tří po sobě jdoucích vlád (první vláda Karla Rennera, druhá vláda Karla Rennera a třetí vláda Karla Rennera). V druhé vládě (od 15. března 1919) zároveň zastával post ministra školství Rakouska a ministra vnitra Rakouska a od 26. července 1919 i ministra zahraničních věcí Rakouska. Ve své třetí vládě od 17. října 1919 již byl opět výlučně kancléřem. V čele rakouské vlády musel řešit složité vyjednávání o Saint-Germainské mírové smlouvě, která formálně ukončila existenci rakouského státu z doby před rokem 1918 a místo něj vytvořila malé Rakousko obklopené nástupnickými státy. Důraz na zahranční politiku si udržel i po odchodu z kancléřského křesla, protože v následující první vládě Michaela Mayra zastával do 22. října 1920 nadále pozici ministra zahraničních věcí.  Pak ustoupil do pozadí, ale nadále zůstával občasným parlamentním řečníkem své strany při významných událostech. V roce 1927 uvažoval o možnosti velké, pravolevé koalice, ale nakonec tuto variantu zamítl, stejně jako při opakovaných úvahách o takovém uspořádání v roce 1931. Až do roku 1933 byl opatrným stoupencem připojení Rakouska k Německu v rámci práva na sebeurčení, zároveň ale usiloval o nové a korektní vztahy s Československem a Itálií. V roce 1931 ho sociální demokracie navrhovala na funkci rakouského prezidenta, od téhož roku byl předsedou Národní rady Rakouska (rakouský parlament). V březnu 1933 na tuto funkci ovšem na přání své strany rezignoval.  Poté, co v roce 1934 skončila parlamentní vláda v Rakousku a začal austrofašistický režim, se zpočátku neúspěšně snažil o smírné řešení politické krize využitím svých kontaktů v Křesťansko-sociální straně, pak byl po jistou dobu vězněn a následně se zcela stáhl z veřejného života. V referendu v roce 1938, konaném zpětně po provedení anšlusu, podporoval připojení Rakouska k Německu a na podzim toho roku uvítal také Mnichovskou dohodu a připojení Sudet k Říši. Válečné roky strávil ve městě Gloggnitz a zabýval se sociologickými a právními otázkami.

Rakouským prezidentem.

Do vrcholové politiky se vrátil na konci války. Od 27. dubna 1945 do 20. prosince 1945 byl opět kancléřem (čtvrtá vláda Karla Rennera) a reprezentoval obnovený rakouský stát vůči spojeneckým okupačním orgánům. Následně se stal prezidentem Rakouska a úřad zastával až do své smrti 31. prosince 1950. Podobně jako po roce 1918 i nyní se významně zasloužil o obnovu země a parlamentní vlády v Rakousku.

Karl Renner (; 14. prosince 1870 Dolní Dunajovice – 31. prosince 1950 Vídeň) byl rakouský sociolog a marxisticky orientovaný politik Sociálně demokratické strany Rakouska. V letech 1918–1920 byl prvním kancléřem Rakouské republiky. V letech 1945–1950, až do své smrti, zastával funkci prvního spolkového prezidenta druhé Rakouské republiky.

Karl Renner (14 December 1870 – 31 December 1950) was an Austrian politician of the Socialist Party. He is often referred to as the "Father of the Republic" because he led the first government of German-Austria and the First Austrian Republic in 1919 and 1920, and was once again decisive in establishing the present Second Republic after the fall of Nazi Germany in 1945, becoming its first President after World War II (and fourth overall).


Historie.

Oblast Vitorazska patřila ve dvanáctém století ke sporným územím na hranici mezi Čechami a Rakouskem. Roku 1179 císař Fridrich I. Barbarossa v Chebu rozhodl o jeho připojení k Rakousku. Poté došlo k rakouské kolonizaci území a pronikání rakouských rodů do českého vnitrozemí. Jedním z jejich opěrných bodů se stal hrad v Pomezí postavený rodem "Zöbingenů." Jako jeho protiváhu založil nejpozději po roce 1222 král Přemysl Otakar I. hrad Landštejn, jehož nejstarší část prokazatelně stála roku 1231, kdy je uváděn první purkrabí "Hartlieb z Landštejna." Mezi léty 1226–1241 probíhaly o sporné území boje, které ukončil až král Přemysl Otakar II. po sňatku s rakouskou vévodkyní Markétou Babenberskou. Někdy v té době byl poté, co vymřel rod Zöbingenů, opuštěn hrad v Pomezí a Landštejn získali Vítkovci.

Páni z Landštejna.

Vítkovci pravděpodobně nejprve zastávali funkci kastelánů, ale později hrad přešel do jejich soukromého držení. Prvním doloženým zástupcem rodu, který používal predikát "z Landštejna" byl "Oldřich" z třeboňské větve rodu. Další členové rodu se podle hradu označovali jako pánové z Landštejna. Z nich je v letech 1261–1282 doložen "Sezema z Landštejna" a mezi roky 1302 až 1311 "Vítek z Landštejna," syn Ojíře z Lomnice.  Páni z Landštejna patřili mezi přední českou šlechtu. Vítek z Landštejna stál po smrti krále Václava III. na straně Elišky Přemyslovny, roku 1307 se podílel na obraně Znojma a v roce 1310 na bojích s míšeňskou posádkou Pražského hradu. Dalším příslušníkem rodu byl Vilém z Landštejna, purkrabí na Hluboké, kterému kromě dalších panství patřily také Třeboň, Lomnice a Nové Hrady. Stál na straně panstva nespokojeného s vládou krále Jana Lucemburského. Panovník na konci roku 1317 vypravil proti Landštejnu vojsko, které vyplenilo řadu vesnic, ale po zásahu Vilémova příbuzného, Petra z Rožmberka, muselo odtáhnout. V následujícím roce se však oba s králem smířili. Vilém však přijal lenní závazek na svá panství, který měl trvat do konce jeho života, a od roku 1319 krále doprovázel při jeho válečných výpravách. Později se dostal do ozbrojeného střetu s "Jindřichem z Hradce" o průběh obchodní trasy z Rakouska do Čech. Cesta původně vedle kolem Landštejna, ale Jindřich ji odklonil přes Bystřici. Přestože do sporu zasáhl král Karel IV., došlo mezi oběma příbuznými k souboji, ve kterém byl Vilém zřejmě raněn, a svým zraněním roku 1356 podlehl. Landštejnskou část panství zdědil Vilémův syn "Litold z Landštejna," kterému patřil až do roku 1369. Po něm hrad získal neznámým způsobem král Václav IV.

Krajířové z Krajku.

Roku 1381 dostal od krále Landštejn a okolní panství "Konrád Krajíř z Krajku." Jeho syn "Lipold z Krajku" stál během husitských válek na katolické straně a ovládal České Budějovice. Roku 1420 spolu s Albrechtem Habsburským neúspěšně obléhal Tábor. V odvetě za to Jan Žižka dobyl novobystřický hrad i s městem, kde zajal Lipoldovu manželku a děti. Oblehl také nově opevněný Landštejn, ale není jisté, jestli se mu jej podařilo dobýt. Řada archeologických nálezů dokládá intenzívní boje, během kterých část hradu vyhořela. Jeho syn "Volfgang z Krajku," který naopak stál na straně podobojí, nechal hrad přestavět v pozdněgotickém slohu. Další Krajířové zesílili hradní opevnění. Posledním zástupcem rodu se na Landštejně stal "Zdeněk II.," který po své smrti v roce 1577 zanechal panství ve velkých dluzích. Vdova Anna, rozená z Biberštejna, vedla se svou nevlastní dcerou spor o splácení dluhů, a proto panství v roce 1579 prodaly.

Od 16. století do roku 1945.

Od Krajířů hrad koupil Rakušan "Štěpán z Eicinku," který jej prodal jihlavskému měšťanu "Davidovi Neumaierovi." Jeho syn se během stavovského povstání postavil na stranu stavů, a na hrad umístil jejich posádku. Ještě v roce 1618 vedl Jindřich Duval Dampierre vojsko, které se pokusilo hrad dobýt. To se povedlo až o rok později císařskému generálovi, hraběti Boquoyovi, který posádku vyhladověl, a přinutil ji, aby se vzdala. Zkonfiskované panství potom koupil hejtman "Jakub Kecl z Rotendorfu," ale obchod byl vzápětí zrušen králem Ferdinandem II. Novými majiteli se stali bratři "Maxmilián" a "Ferdinand Mohrové z Lichtenegga." Další majitelé se v sedmnáctém století rychle střídali. Byli to "Jakub Khuen z Belasy" (1639), hrabě Humprecht Jan Černín (1668–1683) a jeho syn Tomáš Zachariáš. Od něj panství koupil generál "Ferdinand Arnošt z Herbersteina," jehož potomkům panství zůstalo až do roku 1816, kdy zemřel poslední příslušník rodu, hrabě "Josef Herberstein." Po jeho smrti probíhaly dlouhé spory o dědictví, takže dalším majitelem se stal teprve roku 1846 baron Ferdinand Sternbach.  Někdy v šedesátých letech sedmnáctého století do hradu udeřil blesk a srazil nároží jedné z románských věží. Další požár hrad postihl roku 1771, po kterém již nebyl obnoven a zříceninu začali lidé z okolí rozebírat na stavební materiál. Jeden z gotických krbů byl převezen na zámek v Třešti.

Od roku 1945 do roku 1990.

Roku 1945 byla zřícenina hradu zkonfiskována poslednímu majiteli z rodu Sternbachů a dále chátrala. Začátkem šedesátých let dvacátého století se skupinky dobrovolníků z okolí rozhodly zříceninu částečně vyčistit. V roce 1972 začala rozsáhlá rekonstrukce celé stavby, ale pro návštěvníky byl hrad zpřístupněn až v roce 1990.

Stavební podoba.

Ve své první fázi měl hrad pětiboký půdorys vymezený hradbou. V severním a východním nároží stály čtverhranné věže. Do hradu se vstupovalo z jihovýchodu kulisovou branou v hradbě pod východní věží, která plnila funkci bergfritu. Severní věž byla obytná a v patře obsahovala malou tribunovou kapli s apsidou v síle zdi. Přímo do kaple i na její tribunu se vstupovalo z paláce, který vyplňoval prostor mezi oběma věžemi. Dochovala se z něj vnější zeď s konzolami, které nesly komunikační ochoz. Malá stavba pravděpodobně stála také v jižním nároží.  Způsob dalšího rozšiřování hradu je nejistý. Někdy v průběhu čtrnáctého století bylo opevnění rozšířeno o parkán a přibylo předhradí. U vnější strany jihovýchodní hradby byla postavena nová obytná věž a nejpozději ve stejné době vznikla nová brána v jihozápadní hradbě. Původní byla zazděna.  Za Krajířů z Krajku hrad získal dochovaný rozsah. Zcela přestavěn byl starý palác mezi věžemi a nádvoří postupně obklopila další palácová křídla. Během renesance byly upraveny zejména obytné prostory a paláce získaly sgrafitové omítky. Výrazně bylo rozšířeno také opevnění. Na návrší před hradem, ze kterého mohli případní obléhatelé hrad ohrožovat palbou z děl, byla postavena předsunutá bašta. Jediným jejím viditelným zbytkem je příkop.  V severním a východním nároží parkánu byly postaveny polygonální bašty. Hradba předhradí na jihozápadní straně byla chráněna třemi otevřenými polookrouhlými baštami. Její korunu lemovalo cimbuří. Do předhradí se vcházelo dvojicí věžových bran. Na zbývajících stranách hrad chránil příkop a před ním ještě val. Na jeho koruně byla okolo roku 1520 postavena nová hradba se střeleckým ochozem, kterou zesilovala dvojice polookrouhlých otevřených bašt. Hradba se na severozápadě napojuje na novou první bránu, která sousedí s rozměrnou hospodářskou budovou. Přes svůj rozsah však nebylo opevnění příliš kvalitní, zejména protože hradby byly slabé. Jediným jeho progresívním prvkem byla polygonální zemní bašta, která se připojovala k vnějšímu opevnění na jihovýchodní straně.  Pod jádrem se nachází rozsáhlé, avšak v důsledku rekonstrukce nepřístupné sklepy. Původní studna se nacházela poblíž západní hradby, ale později ji nahradila nová, 27 metrů hluboká studna na nádvoří. V roce 1495 byla ve východním palácovém křídle vystavěna nová hradní kaple zasvěcená svatému Jiří.

Turistika.

Přímo kolem hradu vede silnice III/1513. Na ní se pod zříceninou nachází parkoviště, u kterého je také východiště turisticky značených tras. Vede tudy červeně značená trasa ze Slavonic do Kunžaku, modře značená trasa z Českého Rudolce do Nové Bystřice a končí zde žlutá trasa z Blažejova u Jindřichova Hradce.  Hrad je přístupný v návštěvních hodinách. V období od května do září je otevřen denně s výjimkou pondělí a během dubna a října jen o víkendech a státních svátcích. V rámci prohlídky hradu je přístupná hranolová hradní věž zvaná Velká, na kterou vede dřevěné schodiště. Z terasy na vrcholu věže je kruhový výhled. Směrem na jih mohou být vidět 140 km vzdálené vrcholky dolnorakouských Alp: Grosser Ötscher a Dürrenstein.

Návštěvnost.

Hrad Landštejn je sedmým nejnavštěvovanějším objektem ze čtrnácti kulturních památek ve správě Národního památkového ústavu v Jihočeském kraji. Počet návštěvníků v posledních letech spíše klesal: v roce 2011 jej navštívilo přes 42 tisíc lidí, v roce 2012 přes 38 tisíc lidí, v roce 2013 přes 33 tisíc lidí a v roce 2015 se mírně zvýšila na 35 tisíc lidí.

Landštejn (dříve také "Lanštýn," nebo "Landštýn") je mohutná zřícenina hradu v oblasti zvané Česká Kanada. Stojí v nadmořské výšce 650 m na vrcholu výrazného návrší nad stejnojmennou osadou asi tři kilometry severozápadně od Starého Města pod Landštejnem v okrese Jindřichův Hradec.  Hrad má románské jádro, které bylo výrazně rozšířeno v období pozdní gotiky a renesance. Roku 1771 byl zničen požárem a opuštěn. V poslední třetině dvacátého století proběhla jeho rozsáhlá, ale z památkového hlediska necitlivá rekonstrukce, které znemožnila poznání některých fází stavebního vývoje hradu. Zřícenina je chráněna jako kulturní památka. Objekt je ve správě Národního památkového ústavu (územní památková správa v Českých Budějovicích).

Landštejn Castle is a 13th-century castle in the Jindřichův Hradec District of South Bohemia, Czech Republic, in the municipality of Staré Město pod Landštejnem. The earliest written record of the castle is from 1231, at which time it was the largest Romanesque castle in the Czech lands. It is one of the oldest and best preserved such structures in Europe. The two large towers are connected by a wall defining the upper castle and its courtyard. The six-story southern tower is the main tower and is fully preserved, including a gate in the western wall.


City a mravnost davů podle Le Bona.

V první části knihy "Psychologie davu" autor zkoumá některé zvláštní vlastnosti davů jako impulsivnost, neschopnost rozumně uvažovat ve spojení s nedostatkem soudnosti a absencí kritického ducha.

Popudlivost, proměnlivost a dráždivost davu.

Mnohé studie dokázaly, že dav je veden zásadně nevědomím a jeho činy nejsou téměř vůbec ovlivněny mozkem. Zajímavé je, že na jedince můžou působit ty samé podněty, jako na člověka v davu, ale nepodvolí se jim, jelikož mu to rozum zakazuje. Kdežto dav lidí své reflexy zásadně neovládá a ztratí pud sebezáchovy. O davech se také dá říci, že jsou proměnlivé, jelikož na ně působí různé pudy, kterým se většinou podvolí.  Dav má pocit neomezené moci, všechno, co je pro jednotlivce nemožné, je pro dav velmi snadné. Například jedince by sotva napadlo dopustit se vraždy, rabování, ničení cizího majetku atp. Nicméně, budeme-li součást davu, dostaneme pocit moci, nebudeme racionálně uvažovat a snadno se dopustíme jednání, nad kterými bychom jako jednotlivci ani nepřemýšleli.

Lehkověrnost davů a snadnost, s jakou podléhají sugesci.

Jedna z dalších vlastností davů je jejich poddajnost a nakažlivost sugescí. Jasná sugesce dokáže nakazit všechny přítomné a proměnit tak pouhou ideu v reálný čin. Stačí k tomu pouze jeden člověk, který svým přesvědčením a domněním nakazí zbytek davu. Jak už bylo řečeno, jelikož je dav veden nevědomím, dokáže lehce uvěřit i těm nejmíň pravděpodobným skutečnostem, jedná se však velmi často o zkreslené jevy. To, co pak dav vidí, je pouze zkreslený obraz v mysli, který neodpovídá realitě. Dav nerozlišuje mezi vzdělaným a nevzdělaným člověkem, jakmile jsou oba součástí jednoho davu, jsou neschopni uvažovat racionálně.

Přehnanost a zjednodušení citů u davů.

Dav projevuje city velmi zjednodušené a velmi přehnané formě. V tomto případě nezáleží, zdali se jedná o city pozitivní či negativní. Díky jednoduchosti a přehnanosti, dav nabývá jistoty a přesvědčení o správnosti své myšlenky. Z lehkého odporu jedince, který si daný člověk ani nemusí uvědomovat, dokáže dav vytvořit čirou nenávist. Tohle vše je způsobeno pocitem jistoty a nedotknutelnosti, která je úměrná velikosti davu. Přehnanost a zjednodušení patří mezi primární atributy, které dav vyžaduje po svých hrdinech.

Nesnášenlivost, autoritativnost a konzervativnost davů.

Nesnášenlivost a autoritativnost jsou všem davům vlastní. Liší se pouze jejich intenzita, která může být ovlivněna i rasovým původem. To vše je založeno na představě davu, že existuje pouze jedna pravda a vše ostatní je lež. Jedinec v davu nemá šanci projevit svou nezávislost. Jedinou nezávislostí tak zůstává ta davová. Dav přijímá za autority převážně ty, kdo se prezentují jasnou a tvrdou ideologií. Naopak dobrota a kompromisy jsou davem často považovány za slabost. Dav se bude vždy krčit před silnou autoritou typu Caesara. Naopak je schopen vzbouřit se proti slabému vůdci. Další velmi podstatnou vlastností davu je jeho konzervativnost a silný vztah k tradicím, které ovlivňuje zejména nevědomost a strach z něčeho nového.

Ideje, způsob uvažování a obrazotvornost davů.

V této části knihy se autor zabývá idejemi a jejich vlivem na davy. Také zároveň zkoumá způsob, jakým dav uvažuje a obrazy, kterým podléhá.

Ideje davů.

Každá civilizace stojí na určitých idejích, které jsou po dlouhou dobu neměnné a převraty, které se udály v průběhu dějin vyplývají ze změn těchto idejí např. Velka francouzská revoluce.  Davům lze vsugerovat ideu jen pokud je co nejjednodušší a pokud si ji davy dokáží obrazně představit. Různé obrazné ideje nemusí mít mezi sebou logickou spojitost, a proto lze u davu sledovat opačné jednání. Trvá několik let než idea nabyde prosté, jednoduché podoby, aby byla přístupná pro davy. Když se tak stane, pronikne do nevědomí davu a stane se z ní cit.  Le Bon dělí ideje na dvě skupiny. Do první skupiny patří náhodné a pomíjivé ideje, které vznikají pod vlivem okamžiku např. nadšení pro nějakou osobu. Nejsou stálé a rychle vyprchají. Do druhé skupiny patří základní ideje, kterým dědičnost a veřejné mínění dodávají stálost např. ideje náboženské víry nebo demokratické ideje.

Způsoby uvažování davů.

Úvahy davů jsou většinou založeny na asociacích. Charakteristické pro davovou logiku jsou asociace věcí sobě nepodobných, mezi kterými není skoro žádný vztah. Právě řečníci využívají těchto asociací k ovlivnění davů. Rozumové úvahy by byly pro davy nepochopitelné, a proto na ně nemají vliv. Davy neuvažují nebo neuvažují správně, protože nejsou kritické k soudům, které jsou jim vnucovány a tyto soudy bezmyšlenkovitě přijímají. Některé názory nabývají všeobecné platnosti velmi snadno, protože většina lidí není schopna utvořit si jiné mínění na základě svých úvah.

Obrazotvornost davů.

Davy nejsou schopny logické úvahy a přemýšlí pouze v obrazných představách a ty se stávají pohnutkami jejich jednání. Davy se vždy nechají strhnout představami a dojmy, nerozeznají smyšlenou skutečnost od pravé. Na davy nepůsobí ani důkazy ani samotné události, ale to, jak jim jsou předkládány, musí být utvořen nějaký nápadný obraz, který na ně zapůsobí. Spousta velkých státníků se nespoléhali na inteligenci ani rozum davu, ale na jeho představivost. Všechny historické události jako reformace, revoluce atd. byli důsledky silných dojmů, které působily na obrazotvornost davů.

Klasifikace davu dle Gustava Le Bona.

Gustave Le Bon definuje dav jako shromáždění lidí s novými vlastnostmi, které se značně liší od vlastností samotných jednotlivců davu. Charakteristickými znaky jsou ztráta uvědomělé osobnosti a fakt, že city a myšlenky davu jsou zaměřeny stejným směrem. Toto zaměření vytváří jakousi kolektivní duši. Davy mají malou schopnost uvažovat, ale naopak jsou velmi dobře uzpůsobeny ke konání činů.  Davy různorodé

Třídění davů.

V různorodých davech převažují neuvědomělé city nad racionálním uvažováním. Tyto skupiny jsou tvořeny libovolným počtem jedinců bez ohledu na jejich zaměstnání či vzdělání. Základním rozlišovacím faktorem je rasa, jejíž duše ovlivňuje duši celého davu (čím více duše rasy nabývá na síle, tím se vlastnosti davů stávají méně zřetelnými).  Davy stejnorodé  "1) Sekta – uskupení, jehož členy spojuje společné pouto, "přesvědčení, přestože jednotlivci jsou jinak odlišní"  "2) Kasta – příslušníci kasty mají identické zaměstnání, "stejně tak jako výchovu a prostředí, ve kterém žijí"  "3) Třída – je tvořena jedinci různého původu, kteří sice "mají rozdílné zaměstnání a přesvědčení, ale spojují je jisté životní zvyky, zájmy či podobná výchova

Vlastnosti davu.

Gustave Le Bon ve svém díle Psychologie davu rozpracoval teorii davu a masy. Le Bon tvrdí, že začleněním jednotlivce do tzv. psychologického davu vzniká kolektivní vědomí bez ohledu na zaměstnání, povahu či inteligenci jednotlivých jedinců. V kolektivní duši mizí individualita a převládají neuvědomělé vlastnosti. Proto davy nejsou schopné provést čin, který vyžaduje vyšší inteligenci.  Specifické vlastnosti davu vznikají ze tří hlavních příčin:  1)     Pocit nepřekonatelné moci davu, který je zapříčiněný příslušností k většímu počtu lidí. Ten umožňuje jednotlivci podvolit se svým pudům, za které následně ztrácí pocit zodpovědnosti.  2)     Duševní nákaza – způsobuje, že jedinec obětuje svůj osobní zájem zájmu kolektivnímu. Tohoto aktu je schopen výhradně jako součást davu, jelikož je to vlastnost protichůdná jeho přirozené povaze.  3)     Sugestibilita – tj. tendence přebírat myšlenky davu, jejímž následkem je výše uvedená duševní nákaza.  U většiny davů lze pozorovat následující vlastnosti:  1.     Popudlivost, proměnlivost a dráždivost davů  2.     Lehkověrnost davů a snadnost, s jakou podléhající sugesci  3.     Přehnanost a zjednodušení citů a davy  4.     Nesnášenlivost, autoritativnost a konzervativnost davu  5.     Mravnost davů

Faktory působící na dav.

Nepřímé faktory je možné nalézt na počátku všech davových přesvědčení. Jsou jakousi prvotní fází při vzniku nových myšlenek.  Rasa se řadí na první místo a svou důležitostí převyšuje všechny ostatní faktory. Z tohoto důvodu vidíme velké rozdíly v chování a přesvědčení různých zemí.  Tradice je soubor idejí a přesvědčení, který vznikl v minulosti a v průběhu času se pozměňuje nebo zaniká. Bývá nahrazen novými tradicemi, aby mohlo docházet k pokroku. Dala by se přirovnat k duši národa, bez které je jeho existence nemožná.  Doba nebo čas způsobují hromadění myšlenek a zrod přesvědčení. Působením času zanikají tradice nebo se formují nové politické názory, což může trvat staletí.  Politické a sociální instituce jsou výsledkem idejí, citů a mravů. Jsou produktem rasy, a proto je nemůžeme změnit. Násilnými převraty může docházet ke změně názvů, podstata však zůstává stejná. Samy o sobě nemají žádnou působnost, ale když jsou úzce spjaty s povahou národa, jejich moc se stává nadpřirozenou.  Bezprostřední faktory pokračují ve formování přesvědčení a myšlenek, které vznikly na základě nepřímých faktorů. Formují ideu, respektive názor do koncové podoby, a tak dochází k vypuknutí vzpoury či svrhnutí vlády.  Obrazy, slova a formule -  význam slov je nepodstatný, nicméně obrazotvornost, kterou vyvolávají, je hybnou silou působící na davy.  Iluze – jeden z hlavních faktorů ve vývoji národů. Davy dávají přednost oslňující iluzi před pravdou a skutečností. Vládne minulosti a patří jí budoucnost. Ten, kdo dokáže přesvědčit dav o iluzi, snadno ho dokáže ovládat.  Zkušenost – má moc ustálit pravdu v duši národa a zničit iluze, které jsou nebezpečné a nebo neužitečné, protože zkušenosti nabité jednou generací nemají užitek pro jinou.  Rozum – na davy nelze působit logickými úvahami, proto ti, co davy manipulují, působí na city davu, které jsou největšími hybnými silami (např. čest, náboženská víra, láska k vlasti nebo touha po slávě).

Vůdci davů.

V okamžiku, kdy se shromáždí určité množství jedinců, začnou podléhat autoritě, tj. svému vůdci. Vůdce často pochází z řad vedených, sám je zhypnotizovaný ideou a od běžných příslušníků davu ho odlišuje silná vůle k vykonávání činů. Vůdci davů postrádají pud sebezáchovy a jsou nuceni obětovat své osobní zájmy a rodinu na úkor svého přesvědčení. Vůdci svou autoritu uplatňují především skrze despotismus. 1) Energičtí s pevnou, ale okamžitou vůlí – bouřliví, stateční, smělí, řízení náhlé akce  Mají značnou ale pouze dočasnou energii. Jakmile pomine podnět, který vyvolali, a vše se vrátí do všedního života, stanou se neschopnými přemýšlet a vést druhé. Jsou vůdci pouze pod podmínkou, že je vede někdo jiný.  2) S pevnou a trvalou vůlí – mají větší vliv  Jsou to zakladatelé náboženství či tvůrci velkých děl. Disponují trvalou vůlí, neobyčejně vzácnou a silnou schopností, která překoná všechny překážky.

Dav je přechodné a málo strukturované shromáždění velkého počtu osob ve stejném prostoru. Může být záměrné, pokud účastníky spojuje myšlenka, program, postoj k určitému problému, osobě či skupině, ale může být také zcela nahodilé. Dav není sociální skupinou v sociologickém smyslu slova, ale sociálním agregátem, což je sociální útvar, v němž se výrazně mění individuální psychika zúčastněných pod vlivem psychologické nákazy, na základě nápodoby a v důsledku oslabení nebo úplné absence sociální kontroly.  Přítomnost v davu má vliv na chování jednotlivců (tzv. davové nebo též kolektivní chování), silně se zde projevuje princip nápodoby, dav je velmi sugestibilní a má sklon k hysterickému chování. Jednání jedinců je ovlivněno anonymitou a poklesem sociální a racionální kontroly.  Davové chování bylo a je předmětem zájmu psychologů a sociologů (např. Jan Kučera, Gustave Le Bon, José Ortega y Gasset, Gabriel Tarde, Sigmund Freud, Scipio Sighelelo, William McDougall).

The crowd is a large group of people that are gathered or considered together. A crowd may be definable through a common purpose or set of emotions, such as at a political rally, a sports event, or during looting (this is known as a psychological crowd), or may simply be made up of many people going about their business in a busy area. The term "the crowd" may sometimes refer to the lower orders of people in general.