Obsah epizody.

Vedoucí sboru Will Schuester (Matthew Morrison) oznámí, že hlavním konkurenčním sborem na nadcházejícím národním kole soutěže sborů bude Throat Explosion a rozdělí sbor na dvě skupiny, na ty, kteří se cítí jako Katy Perry a na ty, kteří se cítí jako Lady Gaga. Poté každé skupině řekne, aby předvedli píseň opačné skupiny, aby mohli zesílit své slabiny.  V New Yorku, Kurt Hummel (Chris Colfer) přijímá Santanu Lopez (Naya Rivera) a Dani (Demi Lovato) do své nově vzniklé hudební skupiny a uspořádá konkurz na NYADĚ. Jediným přihlášeným je Elliott Gilbert (Adam Lambert), zjevně extravagantní umělec, který si sám říká "Starchild" a oslní Santanu a Dani se svým ztvárněním písně "Marry the Night", ale Kurt ho oddmítne, protože se bojí, že Starchild by mohl být příliš na hraně a on chce mainstreamovou hudební skupinu. Rachel Berry (Lea Michele) později Kurtovi řekne, že by neměl měnit své umělecké vize, aby se přizpůsobil očekávání. Kurt přehodnotí svá rozhodnutí a pove Starchilda, aby se přidal ke skupině a také přesvědčuje neochotnou Rachel, aby se přidala k jejich skupině, kterou pojmenovala "Pamela Landsbury".  V Limě je Sam Evans (Chord Overstreet) překvapený, když zjistí, že Penny Owen (Phoebe Strole) má nečekanou slabost pro špatné kluky a ujímá se úkolu s písní Lady Gaga, aby jí ukázal svou jinou stránku. Mezitím Jake Puckerman (Jacob Artist) začne být frustrovaný ohledně svého vztahu s Marley Rose (Melissa Benoist). Bree (Erinn Westbrooke) pozve Jaka, aby jí pomohl s choreografií pro roztleskávačky a Wade "Unique" Adams (Alex Newell) začne být pochybovačný, že by Bree mohla Jaka Marley přebrat. Marley se odmítá pro Jaka změnit a připojuje se oblečená jako Katy Perry k Samovi, Artiemu Abramsovi (Kevin McHale), Blainovi Andersonovi (Darren Criss) a Ryderovi Lynnovi (Blake Jenner) v písni "Applause". Toto hudební číslo dopadne zklamáním a Will vyloučí Marley na týden ze sboru, protože na rozdíl od ostatních nesplnila zadání.  Penny se přizná Samovi, že ve skutečnosti zlé kluky ráda nemá a chodí s nimi jen proto, aby si dokázala, že není nudná osoba. Sam se jí přizná, že má podobné zájmy a políbí se. Sam jí poté vezme do školní haly, kde sledují Jaka, Unique, Kitty Wilde (Becca Tobin) a Tinu Cohen-Chang (Jenna Ushkowitz), kteří předvádějí klidnou verzi písně "Wide Awake". Jake později přesvědčí Marley, aby se pro něj převlékla jako Kary Perry, ale dostanou se do konfliktu, když mu Marley řekne, že ještě není připravena s ním mít sex. Následující den Jake svádí Bree a vyspí se spolu na pozemku školy. Bree také informuje ředitelku Sue Sylvester (Jane Lynch) o zadání úkolu sboru a ona vyloučí celý sbor na týden za nevhodné oblékání v prostorách školy. Will to odmítá navzdory tomu, že Sue je jeho nadřízená a New Directions se později setkávají v hale, kde v obraně zpívají "Roar", současně se skupinou v New Yorku.

A Katy or a Gaga je čtvrtá epizoda páté sezony amerického hudebního seriálu "Glee" a v celkovém pořadí devadesátá druhá epizoda. Scénář k epizodě napsali Russel Friend a Garrett Lerner, režíroval ji Ian Brennan a poprvé se vysílala ve Spojených státech dne 7. listopadu 2013 na televizní stanici Fox. Tento díl obsahuje písně zpěvaček Katy Perry a Lady Gaga, poprvé se v seriálu v hostující roli objevuje Adam Lambert v roli Elliotta "Starchild" Gilberta a vrací se Demi Lovato v roli Santaniny přítelkyně, Dani.  V této epizodě je sbor vyzván aby buď předvedl písně od Katy Perry nebo Lady Gaga, díky čemuž se cítí Marley nepříjemně, když si musí vybrat píseň od Lady Gaga. Mezitím se Kurt rozhodne, že založí hudební skupinu.  Epizodu v den vysílání sledovalo 4,01 milionů amerických diváků a získala smíšené reakce od kritiků, kteří většinou chválili výkon Adama Lamberta.

"A Katy or a Gaga" is the fourth episode of the fifth season of the American musical television series "Glee", and the ninety-second episode overall. It was written by executive producers Russel Friend & Garrett Lerner, and directed by co-creator Ian Brennan, and it aired on Fox in the United States on November 7, 2013. The episode features the music of Katy Perry and Lady Gaga, the debut of guest star Adam Lambert as Elliott "Starchild" Gilbert, and the return of special guest star Demi Lovato as Dani, Santana's (Naya Rivera) girlfriend.  In this episode, the glee club is challenged to perform music from either Katy Perry or Lady Gaga, whichever performer they have the least affinity for, to stretch their boundaries. Kurt decides to form a band, and is resistant to the idea that he should include Starchild in it following a highly flamboyant yet excellent audition.  The episode was watched by 4.01 million viewers, and received mixed reviews from critics.


Obsah epizody.

Vedoucí sboru Will Schuester (Matthew Morrison) se rozhodne, že New Directions budou při svém vystoupení na národním kole twerkovat, aby tím vylepšili své vystoupení a pověří Jaka Puckermana (Jacob Artist) a Kitty Wilde (Becca Tobin), aby tento tanec naučili i zbytek skupiny. Mezitím Wade "Unique" Adams (Alex Newell) používá dámské toalety, ale nachytá ho při tom Bree (Erinn Westbrooke) a je tak donucen vrátit se na pánské toalety. V New Yorku, Rachel Berry (Lea Michele) zkouší "You Are Woman, I Am Man" z "Funny Girl" se svým kolegou Paolem San Pablem (Ioan Gruffud) a překvapí režiséra Ruperta Campiona (Peter Facinelli), když během vystoupení má na sobě paruku, se kterou režisér po počátečním ohromení souhlasí, protože k postavě Fanny sedí. Rachel později řekne Kurtovi Hummelovi (Chris Colfer), jak bylo pro ní pozitivní, když trochu rebelovala po smrti Finna Hudsona a přesvědčí Kurta, že by si oba měli pořídit tetování.  V Limě je Sue Sylvester (Jane Lynch) zhrozena úkoly ve sboru a zakáže twerking na McKinleyově střední. Will to odmítá přijmout a vystupuje s "Blurred Lines" v doprovodu New Directions a dalšími studenty, ale nepochopí skutečný vulgární význam této písně. Sue ho vyhodí, ale on apeluje na školní radu a říká jim, že spousta tanců byla ve své době zakázána a nepochopena, ale postupně je společnost přijala. Školní rada Willa najímá zpět.  Unique je během používání chlapeckých toalet šikanována a ve frustraci zpívá "If I Were a Boy". Později požádá Sue o toalety jak pro dámy, tak i pro pány a Sue jako pomstu umístí mobilní toaletu doprostřed sborové místnosti. Will později nabídne Unique, že pokaždé, když bude potřebovat, tak jí umožní vstup na učitelskou toaletu. Když se o tom Sue dozví, tak nabízí, že dá sama Unique klíč od učitelské toalety, pod podmínkou, že Will přestane twerkovat a nebude to se sborem předvádět ani na národním kole soutěže sborů.  V New Yorku je Kurt zděšen, když zjistí, že v jeho tetování je pravopisná chyba a že Rachel si tetování udělat nenechala. Kurt později konfrontuje tatéra (Bradford Tatum), ale chyba je na Kurtově straně, protože mu to nadiktoval s chybou. Tatér nabízí Kurtovi, že mu to zdarma opraví k motivaci, aby nepřestal riskovat a Kurt má nakonec i piercing v jazyku. Ve skutečnosti si Rachel ale nechala udělat tetování, na kterém stojí "Finn".  V Limě Bree řekne Marley Rose (Melissa Benoist), že se s Jakem vyspala. Marley Jaka konfrontuje a když ji on potvrdí, že se s Bree vyspal, tak se s ním Marley rozchází a ve smutku zpívá "Wrecking Ball" ve školní hale. Následující den Will řekne sboru o své dohodě se Sue, že přestanou s twerkingem a budou se soustředit na jejich silné stránky. Na konci epizody zpívá celý sbor "On Our Way".

The End of Twerk je pátá epizoda páté série amerického hudebního seriálu "Glee" a v celkovém pořadí devadesátá třetí epizoda seriálu. Epizodu napsal Michael Hitchcock, režíroval Wendey Stanzler a poprvé se vysílala ve Spojených státech dne 14. listopadu 2013 na televizní stanici Fox. V epizodě se vrací speciální hostující hvězdy, a to Ioan Gruffudd jako herec Paolo San Pablo a Peter Facinelli jako režisér "Funny Girl", Rupert Campion.

"The End of Twerk" is the fifth episode of the fifth season of the American musical television series "Glee", and the ninety-third episode overall. Written by Michael Hitchcock, and directed by Wendey Stanzler, it aired on Fox in the United States on November 14, 2013, and features the return of special guest stars Ioan Gruffudd as Paolo San Pablo, the "Funny Girl" leading man, and Peter Facinelli as Rupert Campion, the show's director.


Taxonomie.

Řád Phthiraptera je v současné době dělen na čtyři podřády: Anoplura, Rhynchophthirina, Amblycera a Ischnocera. Poslední dva (někdy i tři) jmenované byly původně zahrnuty v souhrnném podřádu Mallophaga na základě podobné morfologie a způsobu života. Přestože vztahy mezi těmito skupinami nejsou dodnes úplně jasné, monofyletismus podřádu Mallophaga byl kladistickou analýzou vyvrácen. Všenky tedy již netvoří formální taxon, nýbrž jsou souhrnnou skupinou zahrnující dva podřády Phthiraptera s podobnou morfologií.

Morfologie.

Všenky mají drobné (většinou méně než 5 mm dlouhé) zploštělé tělo. Křídla chybí, nohy jsou menší než u vší a zakončené jedním či dvěma drápky. Složené oči mají velmi redukované či úplně chybí. Jako ústní ústrojí slouží všenkám žvýkací mandibuly, které u podřádu Amblycera žvýkají horizontálně a u Ischnocera vertikálně. Amblycera mají navíc maxilární palpy, které u Ischnocera chybí. Tykadla jsou krátká, složená ze tří až pěti článků (u podřádu Amblycera jsou skryta v hlavových drážkách). Hlava je minimálně stejně široká jako hruď, často širší. To slouží jako dobrý znak k odlišování všenek od vší, které mají hlavu vždy užší než hruď.  Celkový tvar a robustnost těla všenky je často dán tím, na které části těla hostitele daný druh žije (a jakým mechanismům tedy musí vzdorovat, aby se na hostiteli udržel). Ptačí všenky osidlují buď křídla, hlavu, tělo, či jsou generalisté. Druhy žijící na křídlech mívají protáhlé úzké tělo, které jim umožňuje skrýt se před vnějšími vlivy (například očistou peří provozovanou hostitelem) do žlábků mezi větvemi pera. Všenky žijící na těle a hlavě bývají kratší a tělo mívají spíše robustní, zaoblené.  Samičky všenek mají zadeček opatřený prstovitými výběžky zvanými gonopody, které jim pomáhají manipulovat s vajíčky a lepit je na peří či chlupy. To je uskutečňováno pomocí lepivého sekretu produkovaného přídavnými žlázami. Přijaté spermie skladují samičky ve spermatéce.

Parazitismus.

Všenky jsou ektoparazité pravděpodobně všech druhů ptáků a asi 20% druhů savců. Na savce se specializuje asi 15% známých druhů všenek. Živí se většinou peřím, chlupy a kůží (přičemž podřád Ischnocera je více specializován na peří, zatímco Amblycera najdeme častěji na kůži), jejich ústní ústrojí je proto uzpůsobeno ke žvýkání (v angličtině se jim proto říká „chewing lice“- žvýkající vši) a při trávení keratinu jim napomáhají endosymbiotické bakterie. Některé druhy všenek, především z podřádu Amblycera, se umí po prokousnutí kůže či brku živit i vytékající krví a tkáňovými moky hostitele a několik druhů z této skupiny se krví živí výhradně. Hematofágie všenek rodu "Trochilocoetes "(Amblycera), které parazitují na kolibřících, dospěla tak daleko, že mají ústní ústrojí přeměněno na sací orgán. Některé skupiny všenek se specializovaly na velmi specifické části těla hostitele- rod "Piagetiella" (Amblycera) například cizopasí v hrdelním vaku pelikánů, zástupci několika jiných rodů zase žijí uvnitř brku.  Na hostiteli se všenky drží pomocí drápků na konci chodidel a mandibulami (na rozdíl od vší, které se přidržují pouze pomocí nohou a mají je proto mohutnější). Některé druhy všenek žijící na křídlech ptáků mají úzké protáhlé tělo, které zasouvají do žlábků mezi větvemi pera. To jim umožňuje pevnější přichycení a zároveň částečný kryt a ochranu především před očistou, kterou hostitel provozuje, aby se parazitů zbavil. Dalšími strategiemi, kterými se všenky brání proti těmto snahám hostitele, jsou život na jeho hlavě (kde hostitel nemůže využívat zobáku k čištění) či u všenek žijících na trupu aktivní únik (zalézají do spodních vrstev peří či přebíhají z pera na pero).

Přenos a hostitelská specifita.

Všenky jsou na svého hostitele úzce vázány a tráví na něm většinou celý svůj život. K přenosu z jednoho hostitele na druhého může docházet příležitostně při těsném kontaktu hostitelů, protože všenky nejsou schopny mimo hostitele přežívat delší dobu. Díky této izolaci vznikla v této skupině velká morfologická diverzita a vysoká hostitelská specifita- každý druh všenky cizopasí pouze na jednom či několika málo (průměrně dvou) většinou blízce příbuzných hostitelských druzích a k přichycení si často vybírá specifickou část těla hostitele. U některých druhů však byla zaznamenána také foréze na létajícím hmyzu, například na kloších. Tento jev byl pozorován především u Ischnocera, u Amblycera se zdá být vzácný (to je pravděpodobně důsledkem toho, že Amblycera mají vertikálně pohyblivé mandibuly, což není tak vhodné k přichycení a udržení se na létajícím hmyzu, jako mandibuly fungující horizontálně, které mají Ischnocera). Amblycera jsou naopak obecně pohyblivější než Ischnocera a v případě smrti hostitele mohou jeho tělo opustit a na krátkou vzdálenost se pokusit vyhledat nového jedince.  Existuje názor, že obecná extrémní hostitelská specifita u všenek může být jen zdánlivá a dána tím, že v minulosti byly všenky popisovány jako samostatné druhy nikoliv na základě jejich vlastní odlišnosti, nýbrž na základě hostitelů, na nichž byly nalezeny. Ukazuje se totiž, že některé všenky z různých druhů hostitelů popsané jako samostatné druhy ve skutečnosti náleží ke stejnému druhu. Nicméně u mnoha druhů všenek byla vysoká hostitelská specifita skutečně potvrzena.

Vliv na hostitele.

Populace všenek na hostiteli je redukována jeho péčí o tělní pokryv. Má se za to, že popelení (prachové koupele, které provozují některé druhy ptáků) slouží ke zbavování se všenek. Stejně tak účel namravenčování (při němž se pták postaví do mraveniště či si přímo otírá peří mravencem, kterého drží v zobáku), by mohl být hubení všenek pomocí kyseliny mravenčí. Pokud je počet všenek hostitelem takto omezován, nezpůsobují mu vážnější komplikace (hostitel ale musí na jejich regulaci vynakládat množství času a energie), ve velkém množství ale způsobují silné podráždění, které může mít za následek úbytek hmotnosti a v případě samic menší snůšky vajec. U samců může zamoření všenkami výrazně snižovat jejich atraktivitu u samic. Vykousané díry v perech zvyšují jejich náchylnost k dalšímu poškození a ve velkém množství mohou zhoršovat letové schopnosti a tepelnou izolaci ptáků. Všenky mohou mít také nepřímý vliv na zdraví hostitele tím, že fungují jako mezihostitelé pro jiné parazity, jako jsou některé filárie. Například všenka "Trinoton anserinum" (Amblycera) slouží jako mezihostitel ptačího "srdečního červa" "Sarconema eurycerca". Některé psí a kočičí všenky mohou být mezihostiteli tasemnice psí ("Dipylidium caninum").

Rozmnožování a vývoj.

Vajíčka všenek jsou válcovitá a opatřená víčkem zvaným operculum, které líhnoucí se nymfa vytlačí a vyleze takto vytvořeným otvorem ven. Samička připevňuje vajíčka v podobě hnid buď jednotlivě nebo ve shlucích (obvykle u ptačích všenek) na peří či chlupy. Produkce vajíček je nižší než u vší, což je pravděpodobně důsledkem nižší výživové hodnoty peří, chlupů a pokožky oproti krvi. Inkubační doba těchto vajíček se pohybuje od 4 do 10 dní v závislosti na druhu. Všenky patří mezi hmyz s proměnou nedokonalou a během vývoje prochází třemi nymfálními instary, z nichž každý trvá 3-12 dní. Nedospělé všenky vypadají podobně jako dospělci, jsou ale menší, mají méně chloupků a nemají vyvinuté genitálie. Generační doba se pohybuje kolem 20-30 dní.

Význam pro člověka.

Na rozdíl od vší žádný zástupce všenek nenapadá člověka. Mnoho druhů však cizopasí na domácích a hospodářských zvířatech, především na drůbeži, čímž mohou způsobovat hospodářské škody.  Na hospodářských zvířatech ze skupiny savců často parazitují zástupci rodu "Bovicola" (Ischnocera). Kosmopolitním parazitem tura domácího je "Bovicola bovis" (Ischnocera), na koni cizopasí "B. equi" a na ovci "B.ovis". U drůbeže mohou všenky ve velkém množství způsobovat úbytek hmotnosti a snížení produkce vajec. Významné jsou v tomto případě například druhy "Menacanthus stramineus" (Amblycera), která se v mnoha případech stává i škůdcem, a "Cuclotogaster heterographus "(Ischnocera). Celkem na drůběži cizopasí přinejmenším 9 druhů všenek.  V srsti koček parazituje "Felicola subrostratus" (Ischnocera) a v srsti psů "Trichodecter canis" (Ischnocera). Oba druhy mohou sloužit jako mezihostitelé tasemnice psí ("Dipylidium caninum"), což jim přidává na veterinárním významu (potažmo i medicínském, jelikož ve vzácných případech může pro "D.caninum" sloužit jako paratenický hostitel i člověk). Kromě "T.canis" se u psů vyskytuje také druh "Heterodoxus spiniger" (Amblycera). Všenky z čeledi Gyropidae (Amblycera) se vyskytují na morčatech.

Historie.

V roce 1758 poprvé popsal Carl von Linné 23 druhů všenek v desátém vydání "Systema Naturae". Hematofágie byla u podřádu Amblycera poprvé dokumentována už v roce 1778. Dlouhou dobu byly všenky považovány za samostatný podřád, jehož monofyletismus byl vyvrácen v roce 1985 (Lyal 1985).  Nejstarší nalezená fosilní všenka je stará asi 44 milionů let, byla nalezena v roce 2004 v Německu a jednalo se o ptačího parazita.

Všenky ("Mallophaga"- z řeckého" "μαλλί, mallí- vlna a φαγάς, fagás- pojídač) jsou parafyletická skupina parazitického hmyzu v rámci řádu Phthiraptera zahrnující luptouše (Amblycera), péřovky (Ischnocera) a podle některých autorů také Rhynchophthirina. V současné době je známo přes 4000 druhů všenek.

The Mallophaga are a suborder of lice, known as chewing lice, biting lice, or bird lice, containing more than 3000 species. These lice are external parasites that feed mainly on birds, although some species also feed on mammals. They infest both domestic and wild animals and birds, and cause considerable irritation to their hosts. They have paurometabolis or incomplete metamorphosis.


Děj.

Kniha pojednává o životě lidí a "muťáků" (lidských mutantů) na obrovské vesmírné lodi plující prázdnotou. Ve skutečnosti se jedná o expedici ze Země financovanou Jordanovou nadací, jejíž cílem je Proxima Centauri. Posádka však s každou generací zapomíná, až nakonec nezbude nikdo, kdo si pamatuje původní účel.  Lidé, podle jejichž náboženství představuje loď celý svět, žijí na spodních patrech lodi, kde obsluhují nejjednodušší stroje, které jim pomáhají přežít. Horní patra, kde gravitace s každým patrem slábne,jsou obývána muťáky a lidé se jim vyhýbají, neboť se chtějí vyhnout potyčkám s bojovnými mutanty.  Lidská společnost je vedena kapitánem a vědci, kteří na rozdíl od většiny ostatních lidí umí číst, a přestože jejich funkci přisuzují nadpřirozeným silám, jsou schopni ovládat jednodušší stroje, které jim zajišťují přežití. Náboženství, které vzniklo v průběhu mnoha generací, sice zajišťuje chod společnosti, vytváří však vládnoucí vrstvu (kapitán, vědci a úředníci) a téměř fanaticky potírá všechny nevhodné názory. Averze vůči muťákům je dokonce natolik intenzivní, že je zabito každé novorozeně s náznakem mutace.  Kniha je rozdělena na dvě části: Vesmír a Zdravý rozum.

Vesmír.

V první části sleduje čtenář život "Hugha Hoylanda", obyčejného obyvatele dolních palub lodi. Jednoho dne si jej nechá předvolat vědec poručík Nelson a nabídne mu možnost přidat se k vědcům. Hugh ochotně přijme, neboť hodnost vědce je prestižní postavení, přestože se nebude moci oženit. Následující dny pouze četl staré knihy. Přitom začal přemýšlet nad výkladem starých knih, který považovali vědci za alegorický. Například názor, že Cesta je skutečný pohyb, byl odmítán, jelikož mimo loď již podle vědců nic nebylo a Jordanův plán je alegorie k životní cestě.  Jednoho dne byl při průzkumu horních pater Hugh zajat muťáky. Za čas, který strávil v zajetí muťáků, poznal, že ne všichni muťáci jsou agresivní, primitivní zvířata. Vůdce skupiny, která Hugha zajala, se jmenoval "Jim-Joe" a obě dvě jeho hlavy, které mu rostly z těla, byly velmi inteligentní. Přestože byl Hugh vězněm, bylo s ním zacházeno slušně a dokonce mohl číst knihy, které neměli ani vědci. Po nějakém čase se Jim-Joe rozhodne vzít Hugha do hlavního řídícího sálu. Zde Hugh poprvé spatří prostor kolem lodi a uvědomí si, že svět je mnohem rozsáhlejší a že loď se pohybuje v prázdném prostoru. Uvědomí si také, že Jordanův plán je možná přece jen skutečný a že jej mohou dosáhnout. Rozhodne se vrátit se do nižších pater a přesvědčit vědce, že loď se opravdu pohybuje.  Promluvil se s hlavním inženýrem "Billem Ertzem". Ten jej vyslechl, avšak nepřikládal jeho slovům váhu a kapitán odsoudí Hugha k trestu smrti vhozením do konvertoru, který transformuje hmotu na energii. Hugh za pomoci přítele "Alana Mahoneye" kontaktuje Jim-Joea, který se nakonec rozhodně Hugha zachránit. Když Hugha osvobodí, rozhodne se vzít Alana do řídícího sálu, kde pohled na hvězdy přesvědčí i jeho. Hugh, pevně rozhodnutý, že je třeba vykonat Jordanův plán, přesvědčí Alana a Jim-Joea, aby mu pomohli jeho lidem dokázat, že loď se opravdu pohybuje.

Zdravý rozum.

Druhá část…

Sirotci oblohy (v originálu "Orphans of the Sky") je novela amerického sci-fi spisovatele Roberta A. Heinleina vydána v roce 1951 (v češtině vydalo knihu nakladatelství Návrat v roce 1993, ). Děj knihy se odehrává na obrovské vesmírné lodi, kterou po nespočetné generace obývají v koexistenci lidé a mutanti, kteří již zapomněli na jejich původní poslání.  Hlavními motivy díla jsou sebeurčení (zjištění účelu vlastního bytí), deziluze (překonání náboženských dogmat) a naplnění vlastního osudu. Autor zde vyzdvihuje odvahu postavit se zaběhnutému systému a překonávat předsudky. Dalším výrazným prvkem je hledání pravdy a její přijímání.  Motivy i děj knihy přímo inspiroval i další autory. Například román Nonstop od Briana Aldisse či Target Generation ("Cílová generace") Clifforda D. Simaka.

Orphans of the Sky is a science fiction novel by American writer Robert A. Heinlein, consisting of two parts: "Universe" ("Astounding Science Fiction", May 1941) and its sequel, "Common Sense" ("Astounding Science Fiction", October 1941). The two novellas were first published together in book form in 1963. "Universe" was also published separately in 1951 as a 10¢ Dell paperback. The work presents one of the earliest fictional depictions of a generation ship.


Problematika studia herezí.

Na studium hereze je vždy třeba nahlížet v rámci kulturního a historického kontextu. O křesťanských herezích se povětšinou dozvídáme prostřednictvím křesťanských apologetů, objektivita jimi předkládaných informací může být tedy sporná. Spisy samotných „heretiků“ se nám povětšinou nedochovaly buď z důvodu orálního předávání nauky, nebo jako důsledek represe, kdy byly tyto spisy důsledně ničeny.  V období středověku je pojem hereze často nahrazován pojmem kacířství a je svázán se vznikem inkvizice. Po reformaci v 16. století, kdy dochází k rozdělení katolictví a protestantství, se tyto dvě skupiny označují navzájem jako heretické a ve světle středověkého pojetí hereze si odmítají vzájemně uznat status církve. Ke změně tohoto postoje dochází až v ekumenismu 20. století.  V současnosti se podle nového kodexu kanonického práva římskokatolické církve, vydaného roku 1917 a následně revidovaného roku 1983, rozlišuje dvojí hereze. První je zastávání heretických názorů v „dobré vůli“, které je zapříčiněno nechtěnou nevědomostí a tedy nemůže být trestáno a nezakládá hřích. Druhé pojetí hereze ja pak definováno v "Codex iuris canonici" jako "„...tvrdošíjné odpírání, po přijetí křtu, nějaké pravdy, kterou je nutno věřit vírou božskou a katolickou anebo tvrdošíjné pochybování o ní...“" „heretik (bludař)“ pak upadá do samočinné exkomunikace (can. 1364) a je možno ho dále trestat podle can. 194, 1 a 2., v případě klerika pak dále podle can.1336 1n.1, 2 a 3.

Křesťanství a hereze ve starověku.

Již ve svých počátcích bylo křesťanství značně diferenciované, různé místní církve byly rozptýleny v oblasti celého Středomoří. Spojovalo je přijímání křtu a víra, že křesťané jsou novým „Božím lidem“, nicméně potřeba sjednocení církve stále narůstala v důsledku různých heterodoxních tradic. Začaly se projevovat snahy o udržení komunikace mezi jednotlivými místními církvemi, vzájemná solidarita během pronásledování křesťanů za Nerona, Decia a Diokleciána a časem se objevila i potřeba formulace ortodoxního společného kréda (vyznání víry) zejména v důsledku misijní činnosti mezi židy, kdy bylo nutné jednotně vysvětlovat chápání křtu ve jménu Otce, Syna a Ducha svatého, Ježíšovu lidskou přirozenost a další myšlenky, které byly židovství cizí. Brzy poté nabyly tyto výklady i další funkce. Měly sloužit jako obrana před „falešnými proroky“, což se stalo zvláště aktuální počátkem 2. století, kdy se objevuje řada entuziastických (montanismus) a gnostizujících (markionismus) nauk, které jsou již považovány za heretické. To vedlo k formulaci vyznání víry ve čtyřech etapách (Apoštolské vyznání, Nicejské vyznání, Nicejsko-konstantinopolské vyznání a Vyznání Quicumque) a později k ustanovení křesťanského biblického kánonu. Dalším projevem snahy o jednotu církve byl vznik monarchického episkopátu a svolávání místních a oblastních synod později ekumenických koncilů, které mimo jiné řešily právě otázky křesťanské ortodoxie a hereze. V důsledku boje proti hereze vznikla řada děl křesťanských apologetů (Filatrius, Eirénaios z Lyonu, Hippolytos Římský, Tertullianus, Augustinus Aurelius a další), ze kterých čerpali později i středověcí teologové ve snaze vytvořit soupis konvencionálních rysů typického heretika. Po Konstantinově obrácení roku 311, kdy se křesťanství stává státem tolerovaným náboženstvím a císař se jej pokusí vydáním Ediktu Milánského (313) začlenit do struktury impéria, dochází ke snahám o využití mocenských prostředků k vynucování jednotné víry. Ve východní i západní církvi se tak stalo běžnou praxí trestání tvrdošíjných heretiků vyhnanstvím, vypalováním znamení na tělo, konfiskací majetku nebo smrtí.

Hnutí označovaná za heretická.

Následující hnutí byla označena za heretická a tvořila buďto autonomní skupiny, nebo za ně byla alespoň považována apologety. Hnutí jsou řazena podle jejich přibližné doby vzniku.

Gnosticismus.

Za gnostické se začaly označovat křesťanské i nekřesťanské směry vznikající na základě helénistického židovství a antické filosofie. Kladly důraz především na vnitřní vykoupení. Důležité bylo pro ně pojímání stvoření jako negativního jevu, kdy byla duše odloučena od Boha jako jeho část a následně uvězněna ve fyzické schránce. Usilovali tedy o pochopení soupodstatnosti s Bohem, ke kterému jim mají dopomáhat nebeští poslové, často např. Moudrost (Sofia). Gnostikové považovali toto své pochopení za vyšší stupeň náboženského poznání, než je víra, a v důsledku toho se často považovali za nadřazenou skupinu v rámci soudobých náboženských směrů včetně křesťanství. Pro své smýšlení byli často vyloučeni z církve.  Počátky gnosticismu jsou apologety spojovány s mýtickou postavou Šimona Mága, z historicky doložených gnostiků pak lze jmenovat Menandra, Satornila, Karpokrata, Markióna, Valentína a další. Gnostikové málokdy vytvářeli autonomní hnutí. Za ta je začínají považovat až církevní Otcové ve svých apologiích, kde je také nazývají heretiky a podávají o nich řadu informací. Počítají mezi ně množství různých skupin, jejichž zakladatelé či inspirátoři pocházeli nejčastěji z Antiochie, Efesu, Edessy, Alexandrie a Říma. Nejdůležitějšími protignostickými autory jsou Iústínos, Eirénaios, Hippolytos, Kléméns Alexandrijský a Órigenés. Velkým přínosem v oblasti studia gnóze se stalo nalezení gnostické knihovny u Nag Hammádí v Horním Egyptě v zimě 1945-1946.

Markionismus.

V čele markiónovců stál Markión ze Sinópy. Církev se vyznačovala přísnou askezí a odmítáním Starého zákona, dále zde vládla přísná hierarchie, byla vyžadována naprostá poslušnost a enkratismus (odmítavý postoj k manželství). Markión uznával pouze Lukášovo evangelium a některé Pavlovy listy. Hlásal nepravost starozákonního boha a označoval jej za zlého demiurga, pravým bohem „spasitelem“ má pak být až bůh zvěstovaný Kristem. Markionovci nesměli požívat vína a masa, dodržovali přísný půst v době sabatu a měli povoleno vyhledávat mučednickou smrt. Díky jejich misijní činnosti došlo k značnému rozšíření markiónovské církve a ta se stala v 2. století významným konkurentem křesťanské církve. Proti učení markiónovců vystupoval především Tertullianus ve svém spise "Adversus Marcionem". Skupina zanikla na Západě již ve 3. století, na Východě pak koncem 5. století po dlouhém období persekucí, které ji donutily stáhnout se na venkov.

Montanismus.

Montanisté byli skupina působící od 2. pol. 2. století v Malé Asii a severní Africe. Skupina byla založena ve Frýgii prorokem Montanem, z dalších významných postav hnutí lze jmenovat především prorokyně Prisku a Maximillu. Montanisté zpočátku očekávali brzký druhý příchod Krista a s ním i nebeského Jeruzaléma. Zdůrazňovali askezi a přísné morální zásady, nebyli tolerantní k odpadlictví v době Diokleciánova pronásledování a neuznávali možnost spásy skrze pokání. Hnutí částečně ovlivnilo i Tertulliana, pro svou etickou rigorozitu však bylo během 5.-6. století zcela potlačeno.

Ariánství.

Ariánství neboli arianismus byl proud navazující na učení alexandrijského kněze Areia, který interpretoval vztah božské Trojice prostřednictvím novoplatonismu a filosofických kategorií. Tvrdil, že Otec je jediný, věčný a nezrozený počátek všeho, kdežto Syn jako logos je jen mezistupeň mezi stvořením a Bohem a účast na božství má jen na základě Bohem předvídané svobody obrácené k dobru. Některé směry arianismu popíraly i božství Ducha svatého. Toto učení vyvolalo značné nepokoje, které vedly až ke svolání nikajského ekumenického koncilu, kde se prosadil pro vztah Trojice výraz "homoúsios" (soupodstatný) a Areius byl vyhnán a uvržen do klatby.  Myšlenka arianismu však dál přetrvala u východních teologů navazujících na Órigena, zejména u Eusebia z Kaisareje a Eusebia z Nikomédie. Ti trvali na tvrzení, že Kristus měl tři podstaty (hypostaze), kdežto západní teologové prohlašovali, že měl podstatu jedinou, a to božskou. To vedlo ke třem dalším synodám (např. v Rimini), kde byl navrhován výraz "homoios" (podobný). Řešení problému našla až kappadocká škola koncem 4. století, kdy byla na ekumenickém koncilu v Konstantinopoli (381) přijata formulace "„jediná podstata ve třech hypostazích (osobách)“" (řec. "Mia úsia, treis hypostaseis", lat. "Una substantia, tres personae") a arianismus byl zakázán ve všech podobách.

Pelagiánství.

Pelagiánství nebo také pelagianismus bylo stoicismem ovlivněné učení, rozšířené koncem 3. a počátkem 4. století v Itálii. V jeho čele stál irský křesťanský asketa Pelagius. Skupina kladla důraz na význam lidského rozumu a přirozenou tendenci k mravnímu dobru a spáse, darovanou člověku Bohem. Hlásala, že člověk je zcela svobodný ve své volbě mezi dobrem a zlem. Prostřednictvím sebeovládání šlo dle nauky dosáhnout dokonalosti. Proti této skupině vystupoval svou naukou o hříchu především Augustinus, pelagianismus pak byl odsouzen africkým episkopátem na koncilu v Kartágu (411 a 418 n. l.). O jeho rehabilitaci později usilovala řada myslitelů (Julián z Eclanu, Faustus z Riezu, Pierre Abélard, Erasmus Rotterdamský a další), avšak bezúspěšně.

Donatismus.

Donatisté se hlásili k učení a příkladu kartaginského biskupa a mučedníka sv. Cypriána, navazovali na starokřesťanské tradice a hlásali mravní rigorismus. Přes svůj konečný neúspěch byl donatismus ve své době životaschopnou paralelní církevní strukturou.  Hnutí se zformovalo za církevního schizmatu ve 4.-5. století v Africe. Schizma vzniklo za Diokleciánova pronásledování křesťanů a pramenilo z různé míry tolerance k návratu „odpadlíků“ (tedy těch, kteří se pod tlakem pronásledování formálně vzdali křesťanské víry) zpět do křesťanské církve. To vedlo až k otevřeném sporu při volbě kartaginského biskupa (311-312 n.l.). Proti tolerantnímu Cecilianovi postavili odpůrci „odpadlíků“ biskupa Majorina, ten však záhy zemřel a na jeho místo byl dosazen Donatus. Církevní synody i císařský edikt však upřednostnili prvního kandidáta, což vedlo k rozsáhlým nepokojům. Donatistická církev, přestože dosáhla roku 321 n. l. tolerance, zpochybnila kvůli volbě biskupa kompetenci římského státu zasahovat do náboženských a církevních otázek. Přes velký ohlas, kterého se hnutí dostalo, byl roku 341 n. l. císařem Konstantem obnoven edikt k pronásledování donatismu. Donatismus pak byl v průběhu dějin odsouzen ještě mnoha církevními synodami (např. synoda v Kartágu 411 n. l.), vystupovali proti němu zejména Optat z Mileva a Augustinus.

Myšlenkové směry označované za heretické.

Následující myšlenkové proudy nezakládaly žádné jednotné hnutí nebo skupinu, jednalo se jen o alternativní výklady některých křesťanských dogmat. Tyto myšlenkové proudy byly označeny církví za heretické.

Doketismus.

Jako doketismus (z řec. "dokein" = domnívat se, zdát se) se označuje učení, podle kterého měl Ježíš pouze zdánlivé tělo. Tato myšlenka nemohla být přijata křesťanskou církví, protože vyvolává představu Ježíše, který je povznesen nad úzkost, smrt a lidství vůbec, a tedy není oporou pro věřící v čase utrpení. Doketismus byl značně rozšířen mezi gnostickými učiteli, na chalkedonském koncilu roku 451 však bylo přijato vyznání, které zdůraznilo nerozlučitelnost a nezaměnitelnost Ježíšova lidství a Božství a doketismus byl odsouzen jako hereze.

Monofyzitismus.

Za monofyzitismus (z řec. "monos" = jeden a "fysis" = přirozenost) je označováno christologické učení, že osoba vtěleného Krista má jedinou, božskou přirozenost. Tato myšlenka navazovala na učení alexandrijského patriarchy Kyrila a vedla k vytvoření monofyzitických církví v severní Africe (koptská církev), Sýrii (jakobité) a Arménii (arménská církev), které patří do rodiny tzv. starobylých východních církví. Monofyzitské učení bylo odmítnuto chalkedonským koncilem, který vyhlásil, že osoba vtěleného Krista má dvojí přirozenost, a to lidskou a božskou.

Hereze na středověkém křesťanském Východě.

Východní křesťanství se během středověku vypořádávalo s různými heterodoxními skupinami. K nejvýznamnějším patří paulikiáni, kteří vznikli již v 7. století v Arménii, bogomilové nebo nekonformní mniši označovaní za messaliány.

Paulikiáni.

Paulikiáni jsou někdy na základě podobností se starověkým markionismem považováni za jeho „lidovou odnož“. Jednalo se o proud vzniklý v polovině 7. století na pomezí Malé Asie, Sýrie a Arménie. Jejich učení popíralo transsubstanciaci a panenství Panny Marie, vyznávalo dualismus a doketismus, odmítalo symbol kříže, uctívání svatých obrazů a ostatků a stavělo se negativně k svátostem, institutu kněží, církve a ke kultu obecně. Paulikiáni zavrhovali Starý zákon, proroky prohlašovali za „lháře a zloděje“ a starozákonního Boha za demiurga. Vytvářeli si svůj vlastní kánon, který patrně obsahoval jen Lukášovo evangelium a listy Pavla z Tarsu. Hnutí bylo vytlačeno v 9. století do Bulharska a mělo prostřednictvím bogomilů značný vliv na vnímání hereze západního křesťanství.

Bogomilové.

Hnutí bogomilů vzniklo v Bulharsku, avšak někteří badatelé sledují jeho kořeny k perskému zoroastrismu a arménským paulikiánům. Právě paulikiánští přesídlenci jsou považováni za zakladatele bogomilské skupiny. Spis sv. Kosmy proti heretikům tvrdí, že zakladatelem byl Bogumil, od jehož jména je odvozeno i označení hnutí.  Jejich teze označují Stvořitele za vzbouřence, za někoho, kdo Bohu odporoval, a viní jej ze vzniku hmotného světa. Bogomilské hnutí se od toho paulikiánského liší tím, že jeho stoupenci se drželi asketického způsobu života. V duchu askeze odmítají liturgii, svátosti, ikony a materiální statky. Z Bible přijímají pouze Nový zákon, Ježíše chápou doketicky.  Po tom, co se sv. Vladimír na přelomu 10. a 11. století nechal pokřtít, pronikli bogomilové i na Kyjevskou Rus. Ze Srbska byli nuceni stáhnout se do Bosny, kde se jejich víra podle některých badatelů stala oficiálním náboženstvím Bosenské církve až do prosazení islámu. Na území Byzance zprávy o bogomilech mizí v době po pádu Konstantinopole roce 1453, v Bulharsku v polovině 18. století

Hereze na středověkém křesťanském Západě.

Potulní kazatelé.

Existuje úzká souvislost mezi obviněními z hereze a snahami o náboženskou reformu. Slovy Malcolma Lamberta: „Reforma a hereze byla dvojčata.“. Řada kazatelů 11. a 12. století, kteří byli odsouzeni jako heretici, při svém působení vycházela z ideálů reformy. Právě z mnišského prostředí pocházeli reformátoři, kteří se dožadovali morálního způsobu života. Na veřejnosti začali vystupovat v době vzrůstajícího bohatství církve. Postupně se hnutí rozrostlo a začlenilo do sebe i laickou veřejnost. Papež Řehoř VII. se diskusi o principech uspořádání církve nebránil a umožnil, aby události vyústili v reformu. Gregoriánská reforma situaci na nějaký čas uklidnila, ale postupem času se její směr změnil, začala ji charakterizovat eklesiologie opírající se o silně hierarchické pojetí církve a kritické hlasy se začaly objevovat znovu. Pro tuto dobu však nejsou typická velká lidová hnutí. Z hereze jsou spíše obviňování jednotlivci, kteří vedli život potulných kazatelů. Tito kazatelé nesouhlasili zejména se silně hierarchickým pojetím církve a se způsobem života oficiálních církevních představitelů.  V průběhu 10. století se mezi mnoha mnichy rozšířila myšlenka, že mnišská praxe poněkud opustila původní ideály. Mniši chtěli vrátit jejich životu původní čistotu a vrátit se k prostotě a chudobě podle vzoru apoštolů. Na tento odkaz navázali potulní kazatelé, kteří se v 11. a 12. století vydávali na poutě, na kterých kázali své názory. Jedním z nich byl Tanchelm z Antverp. Působil ve Flandrech, Brabantu a Zeelandu, kde měl podle dobových zpráv volné působiště, jelikož Antverpy byla země ekonomický nerozvinutá a nepříliš zajímavá pro církevní autority. Tanchelm odmítal církevní svátosti i oficiální církevní organizaci, o které tvrdil, že se stala veřejným domem. Podle dopisu utrechtského kaplana se prohlásil za Boha, vstoupil do symbolického sňatku s Pannou Marií a jeho stoupenci pili vodu, ve které se vykoupal. Jeho tříleté působení končí v roce 1115, kdy byl zabit neznámým mnichem. Dalším radikálním kazatelem byl Jindřich Mnich, původně benediktín, který opustil klášter kolem 1110, aby mohl kázat. Na Popeleční středu 1116 přišel do Le Mans, kde obdržel povolení kázat od reformního biskupa Hilderberta. Biskup odjel do Říma, zatímco Jindřich si získal město svým kázáním, které ostře kritizovalo klérus. Odmítal modlitby za zesnulé, křest dětí, svátostnou povahu manželství i mši. Biskup Hilderbert jej vyhnal, avšak Jindřich měl úspěch i v Poitou, Akvitánii a Toulouse. Nakonec byl sv. Bernardem prohlášen za heretika. Mezi potulné kazatele, kteří svými názory pobouřili církev natolik, že byli prohlášeni za heretiky, patřili i Eon z Étoile, Arnold z Brescie nebo Petr z Bruis.

Valdenští.

V 70. letech 12. století se bohatý obchodník z Lyonu jménem Valdès zřekl svého majetku a obrátil se ke Kristově evangeliu. Svůj dosavadní život změnil, vydal se na cesty, stal se potulným kazatelem a založil hnutí valdenských. Coby chudý kazatel si získal mnoho stoupenců zvaných „Lyonští chudí“. Postupem času se hnutí rozrůstalo a proniklo do oblasti jižní Francie, Španělska, Německa, Piemontu a Lombardie, až nakonec vytvořilo vlastní tajnou církev. O instituci celibátních kazatelů, tzv. barbů, pocházejí první zmínky až z 15. století. Klíčovým pro jejich kázání bylo Písmo, zejména evangelia, která překládali do národních jazyků.  Roku 1184, kdy se konal veronský koncil, byla na hnutí valdenských uvržena klatba a od dob papeže Inocence III. byli pronásledováni. V roce 1532 se přidali k reformaci a roku 1848 získávali v Itálii náboženskou svobodu a občanská práva.  Valdenští byli rozděleni na dvě skupiny, tzv. lyonské a lombardské. Podle dokumentu známého pod názvem "Rescriptum" mělo roku 1218 poblíž Bergama dojít k setkání obou skupin valdenských za účelem sjednocení. Jednání však utrpěla mnoha neshodami a ztroskotala na neústupném donatismu lombardských a na neshodě ohledně spásy Valdèse a jeho druha Viveta. Ti byli podle lyonských v nebi, lombardští ale namítali, že by tam skončili, pouze pokud dali před smrtí Bohu zadostiučinění za své hříchy. Zásadní doktrinální spor se týkal eucharistie, která byla pro lombardské sice hodnotná, ale ne účinná. Lombardští svá tvrzení podkládali odkazy na Písmo a svaté Otce, lyonští se odvolávali na kazatele povolané Bohem. V průběhu 13. století se valdenští rozšířili dále na východ, například do Čech nebo do Rakouska, což dokládá tzv. "Pasovský anonym", který popisuje inkviziční vyšetřování z roku 1266 na území Dolního Rakouska.  Řízení proti lutheránům ve 30. letech 16. století přitáhlo pozornost inkvizice k území Alp, kde byl odhalen i výskyt valdenských. Vyplenění vesnice Merindol v roce 1545 a tlak nových reformačních názorů měly pravděpodobně za následek splynutí valdenských a hugenotů.

Kataři.

Označení kataři pochází buď z řec. "katharos" = čistý, dokonalý, nebo z německého "Kater" = kocour (což měla být podoba Lucifera, ve které se měl katarům zjevovat), odtud "Katzerei". Pojmenování kataři se stalo nálepkou užívanou v kruzích ortodoxních oponentů (stojí i u základu českého slova „kacířství“). Sami příslušníci skupiny se však označovali názvem Dobří křesťané. Označení pojmenovává spoustu lidových sekt, nejčastěji charakteristické přísnými mravy.  Z hlediska organizační struktury se kataři dělili na běžné příznivce a na „dokonalé“ žijící asketickým způsobem života. To byla vedoucí elita ("perfecti") hnutí, křtěná ceremonií consolamentum. Před přijetím consolamenta museli kandidáti po dobu jednoho roku třikrát týdně držet půst, zachovávat celibát a nesměli požívat maso, vejce a mléčné výrobky (produkty pohlavního styku). Přijmout "consolamentum" znamenalo přijmout sparťanský a tvrdý způsob života.  Katarství zaznamenalo největší rozmach ve 13. století, kdy jej inkvizitoři chápali jako významnou hrozbu. Do roku 1330 se je však podařilo vymýtit., a to spojeným úsilím žebravých řádů a inkvizice.  Původ hnutí některé zdroje (například Ekbert ze Schönau) odvozují z manicheismu. Existenci katarů v Porýní, konkrétně v okolí Kolína, vedle Ekberta dokládá i starší dopis Ebervina ze Steinfeldu Bernardovi z Clairvaux, jenž byl sepsán mezi lety 1143 a 1152. Disidenti měli podle Ebervina prohlásit, že jejich hereze byla skrytá od dob mučedníků až do tehdejších dní a přetrvala v Řecku a některých dalších zemích. V Německu nemělo hnutí významnější vliv a jeho stoupenci byli často chybně ztotožňováni s valdenskými, avšak na rozdíl od nich bylo katarství vymýceno už ve 14. století, v Porýní dokonce již ve 30. letech 13. století.  Z území dnešní Francie se kataři zdržovali hlavně v kraji Champagne a na jihozápadě, v oblasti vymezené zejména městy Toulouse, Carcassonne a Albi. Podle města Albi se zažilo i pojmenování albigenští. Významným, ač sporným, pramenem o počátcích katarství v jihozápadní Francii je tzv. "Niquintova listina", jejíž původ je nejasný. Sama se datuje do roku 1223, dnešním badatelům je však známá pouze z přepisu z roku 1660, který pořídil katolický historik Guillame Besse. Listina tvrdí, že vznikla na základě jiného dokumentu z roku 1167. Tento dokument měl vzniknout na setkání katarů s jistým Papa Niquintou. V otázce, zda jde o historický dokument, pouhý padělek ze 17. století nebo zakladatelskou legendu, se vědci neshodují.  V Itálii bylo nejvýznamnějším centrem okolí Milána. Prvním katarským biskupem v Itálii je podle textů "De heresi catharorum" a "Tractatus de hereticis" Marek Hrobník.Po jeho smrti se hnutí dělí na dvě skupiny – podporující Markova nástupce Jana Judeu a podporující Petra z Florencie. Další vývoj vedl k vytvoření šesti katarských frakcí se sídly ve Florencii, Val de Spoleto, Mantově, Dalmácii, Vicenzu a Concorezzu.  V roce 1208 byla proti albigenským vyhlášena křížová výprava papežem Inocencem III., ta katary sice otřásla, ale ti se po ní vzpamatovali a v roce 1225 uspořádali koncil v Pieusse. 1233 se však jejich situace ještě zhoršila. Papež Řehoř IX. totiž poskytl dominikánům ještě účinnější pravomoce. Vydal buly "Ille humani generis", "Licet ad capiendos" a "Vox in Rama". Kataři tak začali přesídlovat do Itálie. Dokonalí se přestěhovali do chatrčí, které byly méně na očích veřejnosti. Se stále zhoršující se situací začali jednat i katarští biskupové. Na konci 13. století dostali dokonalí svolení prolévat krev. Stále častěji také praktikovali enduru, což byl dobrovolný odchod ze života formou odmítání potravy a pití pouze oslazené vody. Pět let před koncem třináctého století se do čela postavil Petr Autier, který na jistý čas vytvořil za pomoci svého bratra v jihozápadní Francii stabilní skupinku dokonalých. V roce 1311 byl ale inkvizicí uvězněn a o dvacet měsíců později upálen.  Situace v Itálii byla zprvu o něco klidnější. Manfred, nástupce Fridricha II., se dokonce stal ochráncem katarů. Kataři svým tichým spojenectvím s ghibelliny upevnili své politické postavení. S nástupem Karla z Anjou však přišla perzekuce a tvrdé potírání katarů. Poslední zaznamenaný biskup byl uvězněn 1321 v Toskánsku.

Období předcházející reformaci.

Ve 14. století se začínají v západní a střední Evropě objevovat kazatelé i lidová hnutí čelící příležitostně obvinění z hereze, avšak předznamenávající v některých ohledech evropskou reformaci. Příbuznost obou proudů je dána reformátorskými myšlenkami, které mnohdy čerpaly z těch heretických, a neojedinělými spory s katolickou církví. Lambert přes všechny podobnosti zdůrazňuje, že teze reformátorů 16. století byly systematičtější, promyšlenější.  Mezi přední středověké předchůdce reformace patří Jan Viklef a Jan Hus. Za první lidové hnutí blízké reformaci bývají považováni angličtí lollardi ve 14. století.

Jan Viklef.

Jan Viklef (1320–1384) se dostal do prvního vážného sporu s církví kvůli spisu "De eucharistia", kde zpochybnil transsubstanciaci tvrzením, že i po posvěcení zůstane chléb chlebem a víno vínem. V Anglii bylo jeho učení oficiálně zpochybněno v roce 1382, Kostnický koncil pak odsoudil z jeho díla 45 článků.

Lollardi.

Označení lollardi pochází pravděpodobně z lat. "lolium" = jílek mámivý, což je plevel. Původně pojmenovávalo pouze stoupence Jana Viklefa, avšak postupem času se význam rozšířil na všechny, kteří v Anglii ve 14. století kritizovali církev. Dalšími výraznými osobnostmi byli Mikuláš Hereford nebo Filip Repton. Repton se časem lollardství zřekl, stal se lincolnským biskupem a lollardy pronásledoval. Hereford se lollardství také zřekl, ale po několika letech se k němu vrátil.  Lollardské učení vyzývalo k samostudiu věřícího. Za tímto účelem lollardi přeložili i Písmo, aby jej mohli číst i laici neznalí latiny. Laici se této možnosti nejednou chopili, příkladem může být Vilém Smith, řemeslník z Leicesteru, který se sám naučil číst a lollardské myšlenky šířil dál. Jádrem lollardské religiozity byla Bible, osobní víra a vědomí božského vyvolení. Bývají vnímáni jako hnutí předznamenávající reformaci. Přetrvali do 16. století, kdy patřili k příznivcům změn zavedených Jindřichem VIII., které vyústily ve vznik anglikánské církve, a spolupracovali na vzniku Tyndalova Nového zákona. Nesouhlasili s rolí papeže, transsubstanciací a nezbytností zpovědi. Samotné hnutí se v 16. století rozplynulo ve svém náboženském okolí, ale jeho ideje se uplatnily v širším reformačním rámci.  Místo vzniku a největší koncentrace je jižní Anglie, avšak působili i ve Skotsku a jejich vliv zaznamenalo i husitství.

Husité.

Jan Hus (1371–1415) začal v roce 1402 v Betlémské kapli hlásat reformní myšlenky. Jeho odvážné působení bylo omezeno Kutnohorským dekretem a posléze i papežskou klatbou. Hus však pokračoval a církev kritizoval dál. Po kritice odpustkové buly Jana XXIII. jej postihla další církevní klatba. Hus se po té stáhl do ústraní, kde setrval až do roku 1414, kdy se vydal na Kostnický koncil obhájit své stanovisko, kde byl však 6. července 1415 upálen jako kacíř.  O rok později byl upálen další významný husita Jeroným Pražský. Reakcí veřejnosti bylo sjednocení utrakvistické šlechty a univerzitních mistrů. Neshody husitů s církví (papež Martin V. vydal 1418 dvě protihusitské buly) vyvrcholily v křížovou výpravu 1420, kterou však husité pod vedením Jana Žižky porazili. O několik měsíců později přijali Čtyři pražské artikuly (1421). Žižka vedl husity úspěšně až do své smrti 1425. Po něm se vedení ujal Prokop Holý, který husity vedl až do roku 1434, kdy prohráli bitvu u Lipan. Husitství bylo po této porážce zčásti uspokojeno kompromisními kompaktáty, na nichž se dohodli s Římem. Mezi věřícími husitství přežívalo v podobě utrakvismu a Jednoty bratrské.

Inkvizice.

Slovo inkvizice pochází z lat. "inquisitio" = pátrání, vyšetřování, plným názvem "inquisitio haereticae pravitatis" = vyšetřování kacířské zvrácenosti. Byla ustanovena Čtvrtým lateránským koncilem, který přijal v roce 1215 rozhodnutí o boji proti kacířství. V roce 1231 a 1233 pak jmenoval Řehoř IX. inkvizitory z řad dominikánů bulami "Ille humani generis" a "Licet ad capiendos". Další bula upravující řád inkvizice byla bula Inocence IV. "Ad extirpanda", kde souhlasil s mučením uvězněných a potvrdil vznik inkvizičních tribunálů. Pavlem III. bylo v roce 1542 ustanoveno Svaté oficium za účelem dohledu nad čistotou víry. Na konci 15. století byla ustanovena Španělská inkvizice, která byla úzce propojena se státem a do roku 1834 fungovala jako centralizovaná instituce.

Hereze (z řeckého "hairesis" – výběr, volba) je odchýlení se od oficiální doktríny nebo dokonce její odmítání. Původně se toto slovo používalo k označení filosofických a náboženských skupin v neutrálním významu, v křesťanství však záhy získalo negativní nádech. Označení za herezi slouží jako polemický nástroj používaný církevními autoritami k poukázání na „blud“, tedy na křesťanskou církví neakceptovatelné tvrzení. Hereze je vnímána jako protiklad ortodoxie a je vedlejším produktem jejího vymezování. Příbuzným, avšak méně polemickým označením je heterodoxie, tedy odlišná víra. Příslušníci jednotlivých „heretických“ skupin se sami za heretiky neoznačují.

Heresy in Christianity denotes the formal denial or doubt of a core doctrine of the Christian faith as defined by one or more of the Christian churches.  In Western Christianity, heresy most commonly refers to those beliefs which were declared to be anathema by any of the ecumenical councils recognized by the Catholic Church. In the East, the term "heresy" is eclectic and can refer to anything at variance with Church tradition. Since the Great Schism and the Protestant Reformation, various Christian churches have also used the concept in proceedings against individuals and groups deemed to be heretical by those churches.  The study of heresy requires an understanding of the development of orthodoxy and the role of creeds in the definition of orthodox beliefs, since heresy is always defined in relation to orthodoxy. Orthodoxy has been in the process of self-definition for centuries, defining itself in terms of its faith, and changing or clarifying beliefs in opposition to people or doctrines that are perceived as incorrect.


Děj.

Zvláštní agentka FBI Sarah Ashburnová je schopná vyšetřovatelka, ale kvůli aroganci není oblíbená mezi kolegy. Její šéf ji pošle do Bostonu kvůli vyšetřování drogového bosse Larkina a slíbí ji, že může nastoupit na jeho místo, pokud případ vyřeší a dokáže dobře spolupracovat s kolegy. V Bostonu se její parťačkou stane Shannon Mullinsová, schopná ale prostořeká a rebelující příslušnice bostonské policie. Zatímco Ashburnová postupuje vždy podle předpisů, Mullinsová uplatňuje spíše násilnější přístup. Mullinsová ukradla Ashburnové složku o Larkinovi, zjistila podrobnosti a trvala na tom, že s ní bude spolupracovat. Ashburnová souhlasí, protože si uvědomí, že se jí bude hodit někdo, kdo zná místní poměry.  Společně jdou do místního nočního klubu, kde umístí štěnici do telefonu majitele. Po opuštění klubu je konfrontují dva agenti DEA Craig a Adam, kteří na Larkinově případu již dlouho pracují. Ashburnová na obrazovce agentů DEA zjistí, že bratr Mullinsové Jason je možná propojený s Larkinem. Jdou pak společně k Mullinsovým, aby se pokusily zjistit od Jasona informace o Larkinovi. Mullinsová není u své rodiny příliš vítaná, protože poslala předtím Jasona do vězení. Jason, který vůči sestře nemá žádné špatné pocity, ji upozorní na mrtvolu drogového dealera v opuštěném autě. Díky tomu se pak agentky dostanou do továrny na barvy, kde jsou svědky vraždy drogového dealera Larkinovým člověkem jménem Julian. Nejsou od něj schopny dostat žádné důležité informace.  Ashburnová a Mullinsová pak stráví noc v baru. Ráno Ashburnová zjistí, že v opilosti dala klíče od svého auta jednomu z hostů baru. Neúspěšně ho prosí, aby jí je vrátil. Auto ale vybuchne, když do něj nastoupí. Během vyšetřování zjistí, že Julian utekl z vězení, což znamená, že rodina Mullinsových může být ohrožena. Mullinsová rodinu přestěhuje do motelu, ale zjistí, že Jason se přidal k Larkinovi, aby pomohl případ vyřešit. Dá Mullinsové tip na zásilku drog v přístavu. FBI tam zasáhne, ale jedná se pouze o zábavní loď, kde žádné drogy nebyly. Larkin Jasonovi neřekl pravdivé informace. Larkin se pokusí Jasona zabít, ale ten pouze skončí v kómatu.  Asburnová a Mullinsová se dozvědí o skladu, odkud Larkin řídí své operace, a infiltrují ho. Nakonec jsou ale chyceny a svázány Julianem, který se pokusí je mučit. Zavolá ho ale Larkin. Než odejde, zabodne do Ashburnové jeden nůž. Mullinsová ho z Ashburnové vytáhne a rozřeže svoje pouta. Než stihne osvobodit i Ashburnovou, objeví je Craig a Adam. Craig se je pokusí osvobodit, ale Adam ho zastřelí. Agentky si uvědomí, že Adam je ve skutečnosti Larkin. Larkin pak přikáže Julianovi obě zabít. On sám jde zabít Jasona do nemocnice. Mullinsové se ale pak povede osvobodit a Ashburnová zneškodní Juliana ránou do hlavy. Obě pak odjedou do nemocnice zachránit Jasona.  Po příjezdu Mullinsová spěchá za Jasonem, Ashburnová se kvůli ráně v noze nemůže rychle pohybovat. Mullinsová pak najde u Jasona Larkina se stříkačkou. Mullinsová se vzdá zbraně, aby zachránila bratrův život. Ashburnová se do místnosti připlazí a zneškodní Larkina, když ho střelí do rozkroku. Když je případ s Larkinem vyřešen, Ashburnová požádá, aby mohla zůstat v bostonském oddělení FBI. Spřátelila se totiž s Mullinsovou. Jason se z kómatu zotaví. Mullinsová dostane vyznamenání a urovná svůj vztah s rodinou.

Ohlas.

V domácích kinech utržily "Drsňačky" přes 159 milionů dolarů, v zahraničí pak přes 70 milionů. Celosvětové tržby tak činily 229 696 224 dolarů.  Snímek zároveň sklidil vesměs pozitivní reakce kritiky. Agregátor filmových recenzí Rotten Tomatoes jej ohodnotil na 162 recenzí 66%. Podobný server Metacritic ohodnotil "Drsňačky" na základě 37 recenzí 60 body ze 100, což naznačuje smíšené, případně pozitivní kritiky.

Drsňačky (v anglickém originále The Heat) je americký kriminálně-komediální film z roku 2013 režiséra Paula Feiga. Hlavní role zvláštní agentky FBI Sarah Ashburnové a bostonské detektivky Shannon Mullinsové ztvárnily Sandra Bullock a Melissa McCarthy.

The Heat is a 2013 American buddy cop action comedy film directed by Paul Feig and written by Katie Dippold. It stars Sandra Bullock, Melissa McCarthy, Demián Bichir, Marlon Wayans, Michael Rapaport, and Jane Curtin. The film centers on FBI Special Agent Sarah Ashburn and Boston Detective Shannon Mullins, who must take down a mobster in Boston.  The film was released in the United States on June 28, 2013. It received mixed reviews from critics, who praised the chemistry, and performances of Bullock and McCarthy, but called the film predictable. It was a success at the box office, grossing $229 million worldwide against a $43 million budget.


Popis.

Hlízoly jsou vytrvalé popínavé byliny. Na tenkém podzemním oddenku se vytvářejí zásobní kořenové hlízy. Listy jsou lichozpeřené, s 1 až 4 páry vejčitě kopinatých řapíčkatých lístků. Palisty jsou drobné. Květy jsou purpurové, hnědočervené nebo bílé, stopkaté, v úžlabních nebo výjimečně ve vrcholových hroznech či hrozen připomínajících latách. Kalich je zvonkovitý až kuželovitý, poněkud dvoupyský, se 2 horními laloky širokými a tupými, 2 postranními laloky krátkými a špičatými a spodním lalokem nejdelším, trojúhelníkovitě kopinatým. Pavéza je krátce nehetnatá, vejčitá, obvejčitá, okrouhlá až srdčitá, nazpět ohnutá. Křídla jsou kratší než pavéza, obvejčitá až úzce podlouhlá, připojená ke člunku. Člunek je delší než pavéza i křídla, silně zakřivený až svinutý. Tyčinky jsou dvoubratré. Semeník je přisedlý, s mnoha vajíčky. Čnělka je tenká, na vrcholu rozšířená a zahnutá, s vrcholovou bliznou. Lusky jsou dlouhé a štíhlé, ploché, hladké, pukající 2 svinujícími se chlopněmi. Obsahují několik až mnoho semen.

Rozšíření.

Rod "Apios" zahrnuje 8 druhů. Dva druhy rostou ve východní polovině Severní Ameriky, zbylých 6 ve východní Asii. Celkem 3 druhy jsou endemity Číny, 1 druh je endemit Tchaj-wanu.  Zástupci tohoto rodu rostou zejména v keřové vegetaci, mokřinách a v okolí vodních ploch.

Význam.

Hlízola nachová ("Apios americana") je stará indiánská užitková rostlina, poskytující jedlé hlízy. Je považována za nejstarší pěstovanou hlíznatou rostlinu vůbec. Hlízy jsou sladké a poživatelné za syrova, vařené nebo pečené. Druh je považován za nejchutnější severoamerickou divokou rostlinu. Rovněž americký druh "Apios priceana" má hlízy jednotlivé a daleko větší. Semena "Apios carnea" obsahují olej. Z hlíz "A. fortunei" se získává škrob a místně slouží k výrobě alkoholu.

Hlízola ("Apios") je rod rostlin z čeledi bobovité ("Fabaceae"). Jsou to vytrvalé popínavé byliny s podzemními hlízami, zpeřenými listy a motýlovitými květy. Vyskytují se v počtu 8 druhů v Severní Americe a východní Asii. Hlízola nachová ("Apios americana") je prastará kulturní rostlina severoamerických Indiánů a ceněná planě rostoucí rostlina k jídlu, poskytující sladké hlízy.

Apios is a genus of flowering plants in the legume family, Fabaceae. It belongs to the subfamily Faboideae. Its member species are found in North America and Asia between latitudes of 50° and 20°. The term ""Apios"" comes from the Greek word for "pear" and may refer the pear shape of some tubers. Several members of this genus are known to have edible, tuberous roots.


Život.

V jeho rodině byla přítomna lékařská tradice, když jeho děd Daniel Rindfleisch (Bucretius) byl také známým lékařem. Sachs studoval medicínu v Lipsku v letech 1646-1649, tedy na sklonku třicetileté války. Zde získal titul magistra a poté podnikl studijní cestu po nejvýznamnějších západních univerzitách v Nizozemí, Itálii a Francii (ve Štrasburku, Paříži, Montpellier) a doktorský titul získal na vysokém učení v Padově v roce 1651.  Po absolutoriu se vrátil do Vratislavi, kde působil jako soukromý lékař a teprve krátce před svou smrtí byl v roce 1671 jmenován městským fyzikem. Ve Vratislavi se oženil s Annou Magdalenou Benke, s níž měl syna Ernsta Philipa, který se pak stal v roce 1702 členem městské rady. Rod Sachs von Lewenheimb zaujímal význačné postavení ve správě města Vratislav po dlouhá desetiletí. Po svém návratu do hlavního slezského města se snažil udržovat kontakty s kolegy lékaři a přírodovědci v celé Evropě. Tyto kontakty nasbíral během své evropské tour v letech 1649-1651. V roce 1658 se stal členem Academia Naturae Curiosorum, která byla založena jako vědecký spolek lékařskými kolegy ve Schweinfurtu. Z ní se později vyvinula Německá přírodovědecká akademie Leopoldina (Deutsche Akademie der Naturforscher Leopoldina).

Dílo.

Jeho odborná korespondence a deník z velké studijní cesty jsou dodnes k dispozici ve Městské knihovně ve Vratislavi. Korespondoval např. s Athanasiem Kircherem a dalšími dobově významnými lékaři a přírodovědci. K jeho hlavním dílům patří „Ampelographia“, „Gammarologia“ apod. Do historie se zapsal především tím, že začal v roce 1670 vydávat nejstarší medicínsko-přírodovědecký časopis „Ephemerides Academiae naturae curiosorum“.

Jacob Philipp Sachs von Lewenheimb (26. srpna 1627, Vratislav – 7. ledna 1672, Vratislav) byl lékařem, přírodovědcem, městským fyzikem v hlavním slezském městě.

Philipp Jakob Sachs (26 August 1627, Breslau- 7 January 1672, Breslau) was a German physician, naturalist, and editor of "Ephemerides Academiae naturae curiosorum", the first ever learned journal in the field of medicine and natural history. He was a state physician in Breslau, and one of the founders of the Academia Naturae Curiosorum (Leopoldina).  His works include the 1665 "Gammarologia", on crabs.


Boje s Mongoly.

Během své vlády bojoval Abaka s Mongoly ze Zlaté hordy, kteří se spojili s Mamlúky. Jeho bratr Jašmut porazil vojsko Zlaté hordy pod vedením Nogaje, ale delší mír na této hranici přinesla až nenadálá smrt chána Zlaté hordy Bergaje v roce 1267. Jeho nástupce Mengu Timur sice pokračoval ve spojenectví s Mamlúky, ale do velkých útoků proti ílchanátu se sám nepouštěl, v čemž mu bránil i chán Kublaj.  Abaka se pak musel bránit proti útoku Boraka z Čagatajského chanátu, kterému se ubránil v roce 1270 u Herátu.

Boje s Mamlúky.

Naopak v bojích na jihozápadě ílchanátu byl Abaka spíš neúspěšný. Snažil se o spojenectví s křesťanským západem, zejména byzantskou říší a s křižáckými státy, ovšem bez většího vojenského efektu.  Například Antiochijské knížectví, které se v personální uni s Tripolským hrabstvím těšilo ze spojenectví z Mongoly ještě z doby, kdy vládl Hülegü, nedokázal ochránit a sultán Bajbars je dobyl v roce 1268. Antiochijský kníže Bohemund VI., kterému zbylo ještě Tripolské hrabství, pak raději uzavřel v roce 1271 s Bajbarsem desetileté příměří, takže jeho vojska se později nemohla podílet na výpravách ílchanátu pro Mamlúkům.  Eduard I. z Anglie pak v letech 1271–1272 zorganizoval devátou křížovou výpravou a požádal Abaku o pomoc. Ten sice vyhověl a poslal deset tisíc jezdců, ale nepodařilo se zkoordinovat žádnou společnou akci. Mongolové tedy sice zahnali Mamlúky na jih, ale pak se zase stáhli a při jejich protiofenzívě proti křesťanským državám už se do bojů nezapojili.  V roce 1277 prohrála 15. dubna vojska ílchanátu s Bajbarsem v bitvě u Albustánu.  Nový pokus o dobytí Sýrie podnikl Abaka v letech 1280–1281, tedy po smrti Bajbarse (zemřel 1277). V září 1280 dobyli Mongolové Bagras a Trapessac a 20. října Aleppo. Abaka poslal posly žádající vojenskou pomoc od Akry, ale křižáci byli vázaní desetiletým příměřím. Hugo III. Kyperský a Bohemund VII. sice mobilizovali svoje armády, ale byli od Abaky odříznuti Mamlúky.  Abaka a Levon III., král Kilikijské Arménie, se snažili vzburcovat novou křížovou výpravu, ale s tím souhlasili jen Eduard I., který na ni ovšem sám neměl peníze, a johanité. Johanité z Marqabu podnikli řadu výjezdů do Bikáy, kde svedli několik úspěšných bojů se sultánovými vojáky. V říjnu 1280 se dostali až ke Krak des Chevaliers a únoru 1281 porazili vojsko Kraku v bitvě.  Mongolové se pak stáhli s tím, že se vrátí na zimu 1281 a přivedou 50 tisíc jezdců a 50 tisíc pěších. Bohemund VII. i vládci Akry ovšem dohodli mezitím se sultánem Qaláwúnem nová desetiletá příměří a k Mongolům se proto v září 1281 přidalo jen třicet tisíc vojáků Kilikijské Arménie pod vedením Levona III., Gruzínců a Řeků, a zhruba 200 johanitů. Utkali se s muslimským vojskem 30. října 1281 v druhé bitvě u Homsu, v které prohráli.  Následující rok 1. dubna Abaka zemřel, zřejmě na přílišné pití alkoholu (ovšem později byl obviněn jeho ministr financí, že jej otrávil).

Abaka (také Abaka Chána, Abaga nebo Abaqa, * únor 1234 v Mongolsku – 1. dubna 1282 v Hamadánu) byl druhý ílchán mongolského ílchanátu. Byl nejstarším synem prvního ílchána Hülegü a vládcem se stal po jeho smrti v roce 1265. Vládl až do roku 1282, jeho následníkem byl jeho mladší bratr Tekuder.  Abakův otec Hülegü před svou smrtí domluvil s byzantským císařem Michaelem VIII. Palaiologem sňatek s nějakou z dcer byzantské císařské rodiny. Michael mu poslal svoji dceru Marii Palaiologinu, která ovšem dorazila až v době, kdy už byl Hülegü mrtvý, a tak byla vdána za nového ílchána Abaku.

Abaqa Khan (1234–1282, , "paternal uncle", also transliterated Abaġa), was the second Mongol ruler ("Ilkhan") of the Ilkhanate. The son of Hulagu Khan and Lady Yesünčin. He was the grandson of Tolui and reigned from 1265 to 1282 and was succeeded by his brother Ahmed Tekuder. Much of Abaqa's reign was consumed with civil wars in the Mongol Empire, such as those between the Ilkhanate and the northern khanate of the Golden Horde. Abaqa also engaged in unsuccessful attempts at military invasion of Syria, including the Second Battle of Homs.


Přestupy hráčů.

Sezóna 2013 začala 12. března, čímž mohlo začít vyjednávání s volnými hráči. Základní platový strop pro každý tým byl nastaven na 123 milionů dolarů.

Volní hráči.

K dispozici bylo celkem 524 volných hráčů. Ze všech byli nejvíce ceněni:
 Wide receiveři Mike Wallace (přestoupil ze Steelers k Dolphins), Greg Jennings (z Packers do Vikings) a Wes Welker (z Patriots do Broncos)
 Defensive end Cliff Avril (z Lions do Seahawks)
 Safety Dashon Goldson (ze 49ers do Buccaneers)
 Offensive tackle Jake Long (z Dolphins do Rams)
 Running baci Steven Jackson (ze St. Louis Rams do Falcons) a Reggie Bush (z Miami Dolphins do Detroit Lions)  Na osm hráčů byl svými týmy uplatněn "franchise tag", čímž si zajistily, že v případě přestupu do jiného týmu obdrží patřičné odškodné. Těmito hráči byli Brandon Albert (Kansas City Chiefs), Jairus Byrd (Buffalo Bills), Ryan Clady (Denver Broncos), Michael Johnson (Cincinnati Bengals), Pat McAfee (Indianapolis Colts), Henry Melton (Chicago Bears), Anthony Spencer (Dallas Cowboys) a Randy Starks (Miami Dolphins). Žádný z těchto hráčů nakonec nezměnil tým.

Zajímavé přestupy.

Následující přestupy byly zajímavé, protože zahrnovaly hráče účastnící se Pro Bowlu, nebo hráče draftované v prvním kole:

Draft.

Draft NFL 2013 byl pořádán ve dnech 25. až 27. dubna 2013 v New Yorku. NFL Scouting Combine, které samotnému Draftu přechází, se konalo v Indianapolisu ve dnech 20. až 26. února Jedničkou Draftu vybrali Kansas City Chiefs Offensive tackla Erica Fishera z Central Michigan University.

Základní část.

V sezóně 2013 bylo v základní části sehráno 256 utkání během sedmnácti týdnů, počínaje čtvrteční předehrávkou 4. září. Každý z 32 týmů odehrál šestnáct zápasů a jeden týden měl volný mezi týdny 4 a 12. Rozpis zahrnoval sedmnáct předehrávek "Monday Night Football" včetně dvojzápasu v prvním týdnu sezóny a rovněž sedmnáct utkání ve čtvrtek, včetně tří zápasů na Den díkůvzdání. Základní část skončila 29. prosince.  NFL používá pevně daný formát, kdo a kde se s kým v každé sezóně utká. Každý tým sehraje se svými třemi divizními soupeři dvě utkání, jedno doma a jedno venku (celkem 6 zápasů). Každý tým sehraje čtyři zápasy proti týmům z jedné divize jejich konference, dva doma a dva venku (celkem 4 zápasy). O tom, která divize to bude, rozhoduje tříletý, pevně daný cyklus rotace. Každý tým sehraje čtyři zápasy proti týmům z jedné divize z druhé konference, dva doma a dva venku (celkem 4 zápasy). O tom, která divize to bude, rozhoduje čtyřletý, pevně daný cyklus rotace. Každý tým sehraje dva zápasy proti týmům z různých divizí jejich konference, které se umístili v předchozí sezóně na stejném místě v rámci své divize. Jedno utkání doma, druhé venku (celkem 2 zápasy). Takto byly rozpárovány jednotlivé divize pro sezónu 2013:  Ve Wild card round se představily dva týmy s divokou kartou a dva nejníže nasazení vítězové divizí. Dva nejvýše nasazené týmy z konference, Seattle Seahawks, Carolina Panthers, Denver Broncos a New England Patriots, měli v prvním kole volno. Všechny čtyři zápasy byly odehrány 4. a 5. 2014 ledna.

Play-off.

V prvním utkání se Indianapolis Colts povedlo dotáhnout druhý největší bodový deficit v historii play-off a porazit Kansas City Chiefs 45:44. Větší comeback dokázalo pouze Buffalo Bills v roce 1992, když zdolalo v Houston Oilers v prodloužení 41:38. A bylo to vůbec poprvé v jakémkoliv utkání,co tým dokázal stáhnout 28 bodů a vyhrát v základní hrací době (tedy bez prodloužení). Rovněž jde o utkání s nejvyšším bodovým ziskem, které skončilo rozdílem pouze jednoho bodu, a také historicky první utkání které skončilo 45:44. Colts a Chiefs dohromady získali 1 049 yardů, což je nový rekord pro jediné play-off utkání. Pro Chiefs to byla osmá porážka v play-off v řadě, čímž se osamostatnili v této nelichotivé statistice, předtím ji drželi s Detroit Lions.  New Orleans Saints porazili Eagles 26:24, což pro ně bylo první venkovní play-off vítězství v historii klubu. Saints si brzy vypracovali vedení 20:7, ale Eagles pět minut před koncem otočili na 24:23. Saints se ovšem podařil poslední drive a s vypršením času proměnil Shayne Graham rozhodující field gól. Jediný zápas tohoto vékendu, který neskončil rozdílem tří bodů a méně bylo vítězství Chargers nad Cincinnati Bengals 27:10. Quarterback Bengals Andy Dalton se v druhé půli dopustil tří turnoverů a Chargers díky dvaceti skórovaným bodům v řadě otočili poločasový stav z 7:10 na 27:10. Bengals nejenže ztratili rekordní třetí otevírací zápas play-off v řadě za sebou, ale také prodloužili svou nelichotivou sérii bez vyhraného utkání v play-off na dvacet tří let.  V posledním utkání porazili San Francisco 49ers Green Bay Packers v brutálních chladných podmínkách na Lambeau Field 23:20. Teplota při zápasu dosahovala -15 °a při poryvech větru dokonce -23 °C. Quarterback 49ers Colin Kaepernick se s těžkými podmínkami vyrovnal skvěle, přihrál na 227 yardů, naběhal dalších 98 a dovedl svůj tým k vítězství. Rozhodující field gól proměnil s vypršením času Phil Dawson. Packers podruhé za sebou vypadli v play-off s 49ers.  Všechny čtyři zápasy byly odehrány 11. a 12. 2014 ledna a tři ze čtyř byly reprízou zápasů ze základní části, pouze Patriots a Colts se předtím nestřetli.  Seahawks porazili Saints 23:15, přičemž v poločase už vedli 16:0, jenže Saints utkání zdramatizovali. Seahawks odrazili nápor soupeře ve čtvrtině poté, co Marshawn Lynch zaznamenal 31 yardů dlouhý touchdown a celkem si připsal 140 naběhaných yardů.  Running back LeGarrette Blount a obrana Patriots byli hlavními hvězdami při vítězství nad Colts v poměru 43:22. Blount naběhal 166 yardů, zatímco Quarterback Colts Andrew Luck hodil 4 interceptiony. Quarterback Patriots Tom Brady překonal rekord play-off v počtu startů v play-off (25). Patriots se tak třetí sezónu za sebou dostali do finále konference. Trenér Bill Belichick se rovněž posunul na druhé místo historických tabulek v počtu vítězných zápasů v play-off. 49ers porazili Panthers 23:10 zejména zásluhou precizní obrany, která soupeře dvakrát zastavila na jednom yardu, zaznamenala 2 interceptiony a pětkrát sackovala soupeřova Quarterbacka. Vítězství poslalo 49ers potřetí za sebou a popatnácté celkem do konferenčního finále, čímž byl vyrovnán rekord Steelers. Jim Harbaugh se stal historicky prvním trenérem, který ve svých prvních třech sezónách dostal svůj tým pokaždé do finále konference.  V posledním utkání Broncos zdolali Chargers 24:17. Byl to v probíhající sezóně teprve počtvrté, co Broncos neskórovali 30 a více bodů (z toho třikrát proti Chargers), ale ofenzíva Chargers nedokázala tuto výhodu zužitkovat. Na začátku čtvrté čtvrtiny vedli Broncos 17:0 a i když se Chargers pokusili o obrat ,přišel později a byl příliš krátký.  Obě konferenční finále se odehrála 19. ledna 2014  V prvním utkání Broncos hostili Patriots a zvítězili 26:16. Quarterback Peyton Manning naházel 400 yardů a zejména dva dlouhé drivy trvající přes sedm minut značně vyčerpaly obranu Patriots. Toto byl třetí Manningův play-off zápas, ve kterém naházel 400 a více yardů, čímž v této statistice dorovnal Drewa Breese. Hlavní trenér Broncos John Fox, který předtím vedl Panthers v Super Bowlu XXXVIII v roce 2004, se stal šestým trenérem, kterému se podařilo dovést do Super Bowlu dva různé týmy.  Obrana Seahawks donutila útok 49ers vyprodukovat 3 turnovery ve čtvrté čtvrtině, a protože útok Seahawks zaznamenal 10 bodů, zvítězili domácí 23:17. Poslední akcí zápasu se Quarterback 49ers Colin Kaepernick snažil v end zóně najít Wide receivera Michaela Crabtreeho, jenže ji zblokoval Cornerback Richard Sherman do rukou Malcolma Smithe a zajistil domácím teprve druhou účast v Super Bowlu.

Super Bowl XLVIII.

V Super Bowlu XLVIII se představili dva nejvýše nasazené týmy teprve podruhé za posledních dvacet let. Broncos se mohli pyšnit nejlepším útokem v lize, Seahawks nejlepší obranou. Zápas byl sehrán 2. února 2014 na MetLife Stadium v East Rutherfordu, a bylo to poprvé, co se v Super Bowlu hrálo venku v chladném podnebí. Utkání začalo pro Broncos katastrofálně, protože hned v první akci Center Manny Ramirez při snapu přehodil Quarterbacka Peytona Manninga a i když míč získal Running back Broncos Knowshon Moreno, byl ve vlastní end zóně rychle složen a Seahawks zaznamenali safety. Byly to nejrychleji skórované body v Super Bowlu všech dob. Seahawks už vedení nepustili a zvítězili 43:8.  Pro Seahawks to byl první titul v NFL od založení týmu v roce 1976. Linebacker Seahawks Malcolm Smith, který skóroval 69 yardů dlouhý touchdown po interception, byl vyhlášen Nejužitečnějším hráčem utkání.  Pro Broncos to byla pátá porážka v Super Bowlu, nejvíc ze všech týmů NFL. I přes porážku překonal Peyton Manning další rekordy, včetně toho pro nejvíce zkompletovaných přihrávek v Super Bowlu (34) a celkem naházených yardů v play-off (6 589). Navíc Wide receiver Broncos Demaryius Thomas zachytil třináct přihrávek, nový rekord pro jeden Super Bowl.

Pro Bowl.

Pro Bowl je all-star utkáním NFL. Vedení soutěže dlouho zvažovalo, jestli tento rok zápas vůbec uspořádá. 20. března 2013 byla oznámeno, že se uskuteční nejen ve stejném termínu jako obvykle, tedy týden před Super Bowlem, ale i na stejném místě, na Aloha Stadium v Honolulu. Nicméně formát se změnil: dříve byli hráči rozděleni na dva týmy podle konferencí, tentokrát byli vybrání dva "kapitáni", kteří si každý mohl zvolit libovolné hráče do svého týmy. Těmito nehrajícími kapitány byli Deion Sanders a Jerry Rice.

Zajímavé události.

Zde je výběr těch nejzajímavějších událostí, které se staly v roce 2013 a měly souvislost s NFL:  V srpnu byl obviněn bývalý Tight end New England Patriots Aaron Hernandez z vraždy Odina Lloyda. Hernandez byl propuštěn Patriots po zatčení v červnu a klub svým fanouškům nabídl, že jim vymění jeho dres za jiný stejné hodnoty.  Wide receiver Eagles Riley Cooper byl zachycen na video během hudebního koncertu, jak používá rasistické urážky. Poté, co se video stalo virálním během tréninkového kempu, byl Cooper odvolán od týmu, a by vyhledal poradce s chováním. Eagles mu rovněž udělili neveřejnou pokutu.  V srpnu, těsně před startem základní části, zažaloval skupina bývalých hráčů NFL o 765 milionů dolarů zato, že vedení ligy je nedostatečně informovalo o spojení mezi otřesem mozku a následnými problémy v běžném životě. Soudce v tomto sporu později žalobu zamítl na základě toho, že částka nemusí být dostatečně velká na to, aby pokryla potřeby všech stěžovatelů.  V říjnu propustili Buccaneers Quarterback Joshe Freemana poté, co se ho neúspěšně pokusili prodat. Freeman byl považován za jednoho z nejlepších mladých Quarterbacků, když v sezóně 2010 dovedl Buccaneers k bilanci 10-6, ale poté si neporozuměl s trenérem Gregem Schianem (který přišel v roce 2012) a kterého v průběhu sezóny posadil na lavičku. Přestože mu bylo teprve 25 let, Freemen vedl historické statistiky klubu v počtu touchdownů, zkompletovaných přihrávek a byl druhý v naházených yardech. Jeho dalším působištěm se stala Minnesota Vikings, nicméně po jediném neúspěšném utkání byl posazen na lavičku a do konce roku si již nezahrál.  Tři hráči Tampy Bay Buccaneers, Kicker Lawrence Tynes, Guard Carl Nicks a Cornerback Johnthan Banks se během sezóny nakazili Meticilin-rezistentním zlatým stafylokokem. Potencionálně smrtící zlatý stafylokok se v minulosti vyskytl i v jiných týmech, například ve Washingtonu Redskins, St. Louis Rams a Cleveland Browns. Po potvrzení třetí infekce se krátce uvažovalo, že by si Bucaneers odložili utkání šestého týdne proti Eagles, ale nakonec bylo rozhodnuto pokračovat podle rozpisu.  Offensive lineman Dolphins Richie Incognito byl týmem v listopadu suspendován poté, co vyplulo na povrch, že šikanoval svého spoluhráče Jonathana Martina, který předtím opustil tým v důsledku Incognitova chování.  Oficiální vyšetřování NFL dospělo k závěru, že Martin a další zaměstnanci Dolphins byli vystaveni trvalému obtěžování ze strany Incognita a také jeho spoluhráčů Johna Jerryho a Mikea Pounceyho. Ve zprávě dlouhé 144 stran ligou dosazený vyšetřovatel Ted Wells označil tuto situaci jako "klasický případ šikany". Zpráva rovněž uváděla jako jednoho z viníků trenéra Offensive line Dolphins Jima Turnera; Turner byl krátce po zveřejnění zprávy z klubu vyhozen.  Hlavní trenér Redskins Mike Shanahan se rozhodl posadit na lavičku startujícího Quarterbacka Roberta Griffina III na poslední tři utkání základní části. I přes podstoupenou operaci kolene v sezóně 2012 se Griffin stal NFL Ofenzivním hráčem roku, nicméně v druhé sezóně již nebyl tak produktivní. Shanahan uvedl, že upřednostněním Kirka Cousinse na úkor Griffina se ho snažil ochránit před dalším zraněním, ačkoliv se objevily informace, že Shanahanovi vadil přátelský vztah mezi Griffinem a majitelem Redskins Danielem Snyderem. Shanahan byl po skončení sezóny vyhozen.

Ocenění a statistiky.

All-Pro tým.

Následující hráči byli vybráni do prvního týmu agenturou Associated Press:

Sezóna National Football League 2013 byla 94. ročníkem základní části Národní Fotbalové Ligy (NFL). Tuto sezónu získali Seattle Seahawks svůj první titul v historii klubu poté, co v Super Bowlu XLVIII přesvědčivě porazili Denver Broncos 43:8. Super Bowl se hrál na stadionu MetLife Stadium v East Rutherfordu 2. února 2014 a bylo to poprvé co Super Bowl hostilo New Jersey a poprvé, co hrálo venku v chladném podnebí. Quarterback Broncos Peyton Manning byl jmenován Nejužitečnějším hráčem (MVP) základní části podle Associated Press (AP) popáté v kariéře, což je nový rekord NFL. Manning si za rekordní počet naházených yardů a přihrávek na touchdown rovněž odnesl cenu pro AP NFL Ofenzivního hráče roku. Defenzivním hráčem roku se pak stal Middle linebacker Caroliny Panthers Luke Kuechly.

The 2013 NFL season was the 94th season in the history of the National Football League (NFL). The season saw the Seattle Seahawks capture the first championship in the franchise's 38 years in the league with a lopsided 43–8 victory over the Denver Broncos in Super Bowl XLVIII, the league's championship game. The Super Bowl was played at MetLife Stadium in East Rutherford, New Jersey on Sunday, February 2, 2014. It was the first Super Bowl hosted by New Jersey and the first to be held outdoors in a cold weather environment. The Seahawks scored 12 seconds into the game and held the lead the rest of the way on the back of their Legion of Boom defense.  Broncos quarterback Peyton Manning was named the regular season's Most Valuable Player (MVP) by the voters of the Associated Press (AP) for a record fifth time after compiling passing stats which included regular season records for passing yards and passing touchdowns. Manning also was named the Offensive Player of the Year for the second time in his career. Carolina Panthers linebacker Luke Kuechly earned Defensive Player of the Year honors.  Scoring reached historic levels throughout the league in 2013. As a whole the league set records for total points scored, points scored per game and the number of both touchdowns and field goals scored. The Broncos set a new standard for team scoring in the regular season with 606 points. In addition to the Broncos, ten other teams each scored over 400 points, the greatest number of teams to surpass that benchmark in a single year.  The regular season got underway on Thursday, September 5, 2013, with the Broncos hosting the defending Super Bowl XLVII champion Baltimore Ravens in the annual kickoff game. The game presaged the Broncos' historic offensive production with a strong performance by Peyton Manning in which he tied a league record in throwing seven touchdown passes and led the Broncos to a 49–27 win. The game was the start of a disappointing season for the Ravens in which they would finish out of the playoffs with an , thus ensuring that there would be no repeat Super Bowl winner for a tied record ninth straight season. The regular season wrapped up on Sunday night, December 29.


Život.

Narodila se v obci Beketovka u tehdejšího Stalingradu (nyní je součástí Volgogradu). Její otec byl zaměstnán v lesním závodě a byl hudebník-amatér. Už ve třech letech začala hrát na klavír a ve čtyřech letech komponovat. Hudební vzdělání jí přerušila druhá světová válka; její stalingradskou učitelku hudby Marii Troickou zabila bomba v listopadu 1941, malou Alju nedlouho poté ze Stalingradu evakuovali. Studia dokončila na Moskevské státní hudební konzervatoři, kde ji vyučoval Vissarion Šebalin. Absolvovala ji v roce 1953 jako diplomovaná skladatelka a následující postgraduální studium ukončila s disertací věnovanou hudbě Michaila Glinky v roce 1956. Začala se věnovat profesionálně povolání skladatelky.  V roce 1956 se seznámila s budoucím manželem, básníkem Nikolajem Dobronravovem. Ke 40 letům od založení Komsomolu byl v roce 1958 natočen film "Po tu storonu "(": "), do něhož napsala píseň "Píseň o neklidném mládí" (: ""), která ji nasměrovala k její budoucí hlavní sféře umělecké tvorby." "Definitivně se proslavila od 60. let, její písně se staly klíčovou součástí sovětské oficiální populární hudební kultury, stala se jedním z „advokátů“ komunistického režimu, např. na různých cestách po budovatelských stavbách na Sibiři a jinde, kde vystupování umělců napravovalo nedostatky v sociálním zajištění tamních pracujících. Písně intepretovali je přední zpěváci, zpěvačky a hudební skupiny, ale třeba také sbor Alexandrovci a další. Sama nikdy nebyla členkou komunistické strany a některé její písně (paradoxně včetně "Písně o Leninovi") byly zakázány.  V letech 1968 až 1991 byla tajemnicí Svazu skladatelů SSSR, do roku 1995 tajemnicí Svazu skladatelů Ruska. V letech 1980 až 1990 byla poslankyní Nejvyššího sovětu RSFSR.  Napsala několik písní pro Letní olympijské hry 1980 v Moskvě, píseň "Na shledanou, Moskvo!" (: '), která zazněla poprvé na slavnostním zakončení a doprovázela odlet maskota olympiády medvěda Mišky, ji proslavila na celém světě. Byla též autorkou hudby k oficiálnímu dokumentárnímu filmu o olympijských hrách "O sport, ty "–" mir! "(: '), za kterou dostala svou druhou Státní cenu. Po nástupu perestrojky a po rozpadu Sovětského svazu se její tvorba začala vytrácet z rozhlasu a televize, a přestože se pouštěla i do nových žánrů taneční hudby nebo rapu, zůstala i v této oblasti věrná svým zásadám nezklouzávat k lehkomyslnosti.  Byla přezdívána "člověk-píseň" a označována za žijící legendu.  V mládí s manželem často cestovali, v posledních letech žijí v Moskvě.

Dílo.

Její dílo zahrnuje skladby různých žánrů. Věnovala se i klasické hudbě (tři desítky symfonických děl, např. "Ruská suita", "Koncert pro trubku a orchestr", kantáta "Vasilij Ťorkin", „pionýrské“ kantáty pro dětský sbor, balet "Osvícení"), napsala hudbu k dlouhé řadě filmů, základ její tvorby ale tvoří písňová tvorba.  Zhudebňovala texty nejrůznějších autorů, úzce spolupracovala s básníkem Nikolajem Dobronravovem, který se stal jejím manželem.  Základem jejích písní je originální, lyrická a citlivá, ale prostá zpěvnost, souznějící s ruskou lidovou tradicí, kvůli které jsou mnohé její písně považované za lidové.  Psala zejména lyrické písně, ale zejména v mládí se věnovala též písním hrdinským a budovatelským, celou řadu písní napsala o prvním kosmonautovi Juriji Gagarinovi a později o sportu, zejména v období kolem roku 1980.  Celkem napsala více než 400 písní, z nichž mezi nejoblíbenější patří: Vydala několik sborníků písní a alb, ať už jde o soundtracky s její hudbou k filmům, nebo o autorská alba populárních písní. Album "Písně Alexandry Pachmutovové" získalo Zlatou desku vydavatelství Melodija.

Ocenění.

V roce 1967 byla oceněna Cenou Leninského Komsomolu. V roce 1984 byla jmenována národní umělkyní Sovětského svazu. V roce 1990 získala titul Hrdina socialistické práce. Dvakrát obdržela Leninův řád (1979 a 1990). Dvakrát dostala Státní cenu SSSR.  V roce 2000 ji ruský prezident Vladimir Putin vyznamenal řádem Za zásluhy o vlast druhého stupně a v roce 2009 jeho nástupce Dmitrij Medveděv řádem Za zásluhy o vlast prvního stupně. V dubnu 2010 obdržela cenu Společenství nezávislých států Hvězda Vítězství.  Je čestnou občankou Volgogradu, Bratsku a Moskvy.  Astronomka Ljudmila Černychová po ní v roce 1976 pojmenovala asteroid 1889 Pakhmutova.

Alexandra Nikolajevna Pachmutovová (: , * 9. listopadu 1929, Beketovka u Stalingradu) je ruská a sovětská hudební skladatelka, zejména populárních písní tzv. sovětské estrády.

Aleksandra Nikolayevna Pakhmutova (; born 9 November 1929) is a Soviet and Russian composer. She has remained one of the best known figures in Soviet and later Russian popular music since she first achieved fame in her homeland in the 1960s. People's Artist of the USSR (1984).  She was born on 9 November 1929 in Beketovka (now a neighbourhood in Volgograd), Russian SFSR, Soviet Union, and began playing the piano and composing music at an early age. She was admitted to the prestigious Moscow Conservatory and graduated in 1953. In 1956 she completed a post-graduate course led by the outstanding composer Vissarion Shebalin.  Her career is notable for her success in a range of different genres. She has composed pieces for the symphony orchestra (The Russian Suite, the concerto for the trumpet and the orchestra, the Youth Overture, the concerto for the orchestra); the ballet Illumination; music for children (cantatas, a series of choir pieces, and numerous songs); and songs and music for over a dozen different movies from "Out of This World" in 1958 to "Because of Mama" in 2001.  She is best known for some of her 400 songs, including such enduringly popular songs as "The Melody", "Russian Waltz", "Tenderness", "Hope", "The Old Maple Tree", "The Song of the Perturbed Youth", a series of the "Gagarin Constellation", "The Bird of Happiness" (from the 1981 film "O Sport, You – the world!", whose the song is subsequently very known in both Russia and China when performed by Russian singer Vitas since 2003) and "Good-Bye Moscow" which was used as the farewell tune of the 22nd Olympic Games in Moscow in 1980. "Tenderness" was used with great effect in Tatyana Lioznova's 1967 film "Three Poplars on Plutschikha". Her husband, the eminent Soviet era poet Nikolai Dobronravov, contributed lyrics to her music on occasion, including songs used in three films.  One of her most famous ballads is "Belovezhskaya Pushcha", composed in 1975, which celebrates Bialowieza Primaeval Forest, a last remnant of the European wildwood split now between Poland and Belarus. Another much-aired song was "Malaya Zemlya", about a minor outpost where the then Soviet leader Leonid Brezhnev served as a political commissar during World War II.


Život a dílo.

Anggun se narodila v Jakartě, vystupovat začala ve věku sedmi let a o dva roky později nahrála své dětské album. S pomocí známého indonéského producenta Iana Antonoa vydala v roce 1986 své první rockem ovlivněné studiové album nazvané "Dunia Aku punya" (Svět je můj). Známější se stala se singlem „Mimpi“ (1989), který byl uveden jako jeden ze 150 největších indonéských písní všech dob časopisu "Rolling Stone". Následovala řada singlů a další tři studiová alba, díky kterým se stala jednou z nejvýznamnějších indonéských rockových hvězd devadesátých let.  Indonésii opustila v roce 1994, aby usilovala o mezinárodní kariéru. Po dvou letech snažení prorazit v Londýně a Paříži se setkala s francouzským producentem Erickem Benzim a podepsala kontrakt se Sony Music Entertainment. Poté vydala své první mezinárodní album nazvané "Snow on the Sahara" (1997), ze kterého pochází stejnojmenný hit, jenž se v několika zemích dostal až na vrchol hitparády. Od svého mezinárodního průlomu vydala 5 studiových alb v angličtině a francouzštině a také soundtrack k dánskému filmu "Open Hearts" (2002). Spolupracovala s řadou mezinárodních umělců jako Julio Iglesias, Peter Gabriel a Pras Michel z Fugees.  Je prvním indonéským umělcem, který pronikl do evropských a amerických hitparád. Její alba byla certifikována zlatem a platinou v několika evropských zemích. Získala řadu ocenění za své úspěchy, včetně prestižních "Chevalier des Arts et Lettres" od francouzského ministra kultury. Kromě své hudební kariéry byla zapojena do četných ekologických a humanitárních prací. Byla dvakrát jmenována jako globální velvyslankyní OSN, nejprve pro Mezinárodní rok malých zásluh (2005) a pak pro výživu a zemědělství (2009). Anggun zastupovala Francii v Eurovision Song Contest 2012 v ázerbájdžánském Baku.

Anggun Cipta Sasmi (indonéská výslovnost [aŋˈɡun ˈt͡ʃipta ˈsasmi]; * 29. dubna 1974 Jakarta, Indonésie) je indonéská a ve Francii již zdomácnělá zpěvačka-skladatelka.

Anggun Cipta Sasmi (; born 29 April 1974) is an Indonesian-French singer-songwriter and television personality. Born in Jakarta, she began performing at the age of seven and recorded a children's album two years later. With the help of famed Indonesian producer Ian Antono, in 1986 Anggun released her first rock-influenced studio album, "Dunia Aku Punya". She became further well known with the single "Mimpi" (1989), which was listed as one of the 150 Greatest Indonesian Songs of All Time by "Rolling Stone". She followed it with a series of singles and three more studio albums, which established her as one of the most prominent Indonesian rock stars of the early 1990s.  Anggun left Indonesia in 1994 to pursue an international career. After two years struggling in London and Paris, she met French producer Erick Benzi, who produced her first international album, "Snow on the Sahara" (1997). Released in 33 countries, it became the best-selling album by an Asian artist outside Asia. Since then, Anggun has released another six studio albums as well as a soundtrack album to the Danish film "Open Hearts" (2002). Her singles, "Snow on the Sahara", "What We Remember", and "The Good Is Back", entered the "Billboard" charts in the United States, while "In Your Mind", "Saviour" and "I'll Be Alright" charted on the "Billboard" European Hot 100 Singles. She represented France in the Eurovision Song Contest 2012 in Baku, Azerbaijan, with the song "Echo (You and I)". Anggun also ventured into television, becoming the judge for the pancontinental "Asia's Got Talent", the French version of "Masked Singer", as well as the Indonesian versions of "The X Factor", "Got Talent", and "The Voice".


Historie divadla.

První nitranské divadlo bylo postaveno v roce 1883 s kapacitou 360 míst. Budova stála na ploše nynějšího divadla a sloužila nitranské veřejnosti až do jejího zničení leteckou bombou v druhé světové válce. Tím však nezanikla snaha o obnovení profesionální divadelní scény ve městě. Ta se vytvořila v budově Národního domu a současně tělocvičně TJ Sokol. Pro divadelní účely upravený prostor sloužil od prosince 1949 – plných 61 let. V současnosti v této budově působí Staré divadlo. V roce 1979 bylo Nitranské krajové divadlo pojmenované podle Andreje Bagara – významného organizátora divadelního života na Slovensku, herce, režiséra a pedagoga.

50. roky: Haspra.

V průběhu let 1954–1956 do Nitry přicházejí čerství absolventi VŠMU v čele s režisérem Pavlem Hasprou. Kromě něj do divadla přichází i dramaturg Ján Laca a herci Dušan Blaškovič, Vladislav Müller, Viera Strnisková, Andrej Rimko, Jozef Dóczy a další. K nim se přidávají členové dosavadního divadla Magda Paveleková a Oľga Hudecová; po rozpuštění krajových divadla v Trnavě Božena Slabejová, Žofia Martišová, Milan Kiš a později mladí absolventi VŠMU Adela Gáborová, Hilda Augustovičová, Dušan Lenci a jiní.

60. roky.

Po odchodu značné části souboru a zejména režiséra Pavla Haspra dostalo nitranské divadlo do umělecké krize. Tento nepříznivý stav prohloubila i fluktuace herců, kteří považovali Nitru pouze za přestupní stanici, v níž se zdrželi sezónu – dvě a pak odešli do renomovanější souborů nebo do Bratislavy pracovat pro Slovenskou televizi. Hrála tam zejména velikou roli Ivanka Lednickova. Zaslobodna Hasprová.  V tomto období se na divadla stupňoval i tlak ze strany státních institucí, aby peníze investované do divadel byly použity ziskově. V bezhlavé honbě za divákem, však divadlo více ztratilo než získalo.

70. roky: Spišák a Hynšt.

V 70. letech do Nitry přichází režisér Karol Spišák, který své tradiční inklinování k lehčím žánrem doplnil i o hledání závažnějších témat. Ke konsolidaci souboru přispěla i koncepční práce hostujícího režiséra Miloše Hynšta, který do divadla přinesl postupy epického divadla Bertolta Brechta a Erwina Piscatora.  Divadlu pomohl i příliv mladých herců. Do této generace patřily: Marián Slovák, Eva Matejková, Jozef Bednárik, Anton Živčic, Dušan Kaprálik, František Javorský, Eva Žilineková, Jana Strnisková, a později i Eva Pavlíková, Maroš Kramár, Ján Gallovič, Ivan Vojtek st., Ivan Vojtek ml., Stano Král, Pavol Višňovský, Marta Sládečková, Peter Kočiš a jiní.  Přínosem byl i příchod mladé dramaturgyně Dariny Kárové.

90. roky.

Zlatou éru nitranského divadla začátkem 90. let vystřídala tvůrčí krize – v divadle nepůsobil interní režisér a dramaturg na plný úvazek, který by do divadla přinesl ucelený program a ideově směřoval divadlo. Navíc v roce 1992 se divadlo přestěhovalo do nové, moderní, avšak na nitranské poměry příliš velké budovy s kapacitou hlediska 600 míst. První sezóny v nové budově byly rozpačité – divadlo nevědělo co hrát, aby naplnilo velký sál a proto uvádělo ve svém repertoáru převážně lehčí žánry. Teprve později se podařilo najít dramaturgii tituly, které nepodlézali hranici dobrého vkusu, ale přesto dokázali zaplnit hlediště.  V roce 1995 do divadla přichází mladý dramaturg Svetozár Sprušanský, který se rozhodl využít nepřítomnost interního režiséra ve prospěch divadla. Pro nitranské divadlo byla charakteristická fluktuace a neustálý pohyb a dramaturgie divadla se z nich rozhodla udělat svou filozofii. Za deset let jeho působení v Divadle Andreje Bagara se mu podařilo vybudovat jedno z divácky nejúspěšnějších divadel na Slovensku.  Divadlo uvádí na svých dvou scénách tituly z fondu světové i domácí klasiky, nových slovenských i zahraničních textů v slovenské nebo i celosvětové premiéře. Výjimečné postavení v repertoáru divadla mají hudebně-dramatické projekty. V 90. letech divadlo uvedlo sérii muzikálů v režii Jozefa Bednárika – "Fidlikant na streche", "Grék Zorba", "Adam Šangala" a "Kabaret" a původní slovenský muzikál "Báthoryčka" v režii Martina Kakos.  Do divadla přicházelo hostovat více výrazných slovenských i zahraničních režisérů, např. Jan Antonín Pitínský ("Večera nad mestom" a "Mariša"), Vladimír Morávek ("Macbeth"), Valentin Kozmenko-Delinde ("…hráme duráka!"), Gintaras Varnas ("Hra snov"), Robert Alföldi ("Hamlet") a jiných).  Soubor stabilních hereckých osobností střední a starší generace doplnili mladí herci: Daniela Kuffelová, Lenka Barilíková, Marcel Ochránek, Marián Labuda ml., Marek Majeský, Erik Peťovský, Lucia Lapišáková, Miloslava Zelmanová a Klaudia Kolembusová.

2000 +.

V 2002 přišli do souboru divadla Martin Fratrič, Milan Ondrík, Kristína Turjanová, Klaudia Kolembusová a Juraj Hrčka. V 2003: Zuzana Moravcová, Peter Kadlečík, Zuzana Kanócz a Martin Nahálka. V 2004: Renáta Ryníková, Ludmila Trenklerová V 2005: Kristína Greppelová V 2006: Peter Oszlík a Juraj Loj

Ocenění.

Projekty Divadla Andreje Bagara se nesetkaly pouze s diváckou oblibou ale byly oceněny (případně nominovány na ocenění) i divadelní kritikou při každoročním předávání divadelních ocenění sezóny. Zde je přehled vítězných i nominovaných umělců:

Divadlo Andreje Bagara () je slovenské divadlo v Nitře. V Nitře působí od roku 1949, podle Andreje Bagara se jmenuje od roku 1979. Od roku 1992 hraje v nové budově, která je považována za jednu z nejmodernějších divadelních budov na Slovensku.

The Andrej Bagar Theatre () is a theatre located in Nitra, Slovakia. It opened in 1949. The theatre was known as (Nitra Region Theatre) and (Regional Theatre Nitra) before being named after actor Andrej Bagar in 1979. Various productions from the theatre have been recognised in the annual DOSKY Awards. The director of the theatre from 2001 was , until being succeeded by in 2016.