Jazyk a styl díla.

Pro toto drama jsou typické dlouhé filozofické monology, ve kterých se Hamlet zabývá otázkou lidské existence. Shakespeare v díle využívá vtipné a sarkastické poznámky, ale i vážné výstupy tragických postav. Objevují se i cynické poznámky, třeba u hrobníků na adresu zemřelé Ofélie. Sám Hamlet se vyskytuje ve dvou jazykových rovinách, v jedné je vážný, rozumný, v druhé rovině se snaží naopak vyjadřovat „šílenství“. Když Hamlet předstírá šílenství, tak hovoří ve dvojsmyslných slovních hříčkách, které jsou pro ostatní postavy většinou neprůhledné.

Děj.

Děj se odehrává převážně na královském hradě Elsinor v Dánsku kolem 14.–15. století. Hamletovi, korunnímu dánskému princi, se zjeví duch jeho zesnulého otce. Dozvídá se od něj, že ho zavraždil Hamletův strýc Claudius, když Hamletův otec (dánský král) spal, a to tak, že mu nalil jed do ucha. Po králově smrti si Claudius vzal Hamletovu matku Gertrudu a stal se králem. Hamlet prahne po pomstě, zcela mu zaměstnala mysl. Předstírá, že je šílený a že má vidiny. Není si zcela jist Claudiovou vinou, předstírání šílenství mu pomůže snáze odhalit smýšlení lidí v jeho okolí. Na hrad přijíždějí potulní herci, Hamlet do jejich hry vloží pasáž rekonstruující otcovu vraždu. Pak v jejím průběhu sleduje Claudia, který útěkem potvrdí svou vinu.  Hamlet znovu váhá se svou pomstou, když spatřil, že se strýc modlí a lituje svých činů. Hamlet chce matce povědět, že se mu zjevuje otcův duch a že ví, co udělal Claudius otci. Slyší, že někdo poslouchá za závěsem, a v domnění, že tam stojí Claudius, do závěsu bodne dýkou a dotyčného zabije. Vzápětí zjistí, že to byl Polonius, otec jeho milované Ofélie.  Claudius zjišťuje, že je pro něj Hamlet nebezpečný, a posílá jej do Anglie spolu s Rosencrantzem a Guildensternem, bývalými Hamletovými spolužáky, s tajným dopisem, aby zde byl Hamlet popraven. Hamlet jeho úklady včas odhalí, dopis vymění za dopis, ve kterém se píše, aby byli popraveni ti, kteří dopis přinesou, tedy Rosencrantz a Guildenstern. Angličané je skutečně popraví.  Hamlet se vrací do Dánska, kde se stane svědkem Oféliina pohřbu. Zešílela, protože nemohla přenést přes srdce otcovu smrt a nešťastnou lásku k Hamletovi, a posléze utonula za nejasných okolností (není jisté, zda šlo o sebevraždu, nebo o nehodu). Oféliin bratr Laertes se chce za vraždu svého otce Polonia pomstít. Claudius se spolčí s Laertem a poradí mu, aby Hamleta vyzval na souboj. Pro jistotu dá Laertovi ostrý meč, namočený do jedu, zatímco Hamlet záměrně dostává meč tupý.  Na závěr dojde k souboji, ve kterém Hamlet uzmutým otráveným mečem zabije Laerta, ale sám je zraněn. Hamletova matka, jako svědkyně souboje, vypije číši otráveného vína, kterou nastražil před soubojem Claudius pro Hamleta. Hamlet umírá na otravu jedem, stihne však ještě zabít podlého Claudia zbytkem vína, které zabilo královnu Gertrudu. Na poslední chvíli zastavuje Horacia před úkonem sebevraždy, aby všem vyložil pravdivý příběh. Toto je pro Shakespearovy tragédie typické zakončení – během děje postupně umírají důležité postavy včetně hlavní, která zemře na konci.

Být či nebýt.

"Být či nebýt/Být nebo nebýt" je slavný monolog prince Hamleta. Hamlet mluví o smrti a sebevraždě, o bolestech a nespravedlnostech v životě, ale přiznává, že alternativa života by mohla být horší. Monolog slouží k vysvětlení Hamletovy váhavosti nad okamžitou pomstou za smrt otce. Král Claudius a Polonius Hamleta špehovali a slyšeli jeho slova, Claudius je znepokojený a Polonius se dozvídá, že Hamleta ve skutečnosti netrápí "neopětovaná" láska jeho dcery Ofélie. Hamlet po svém monologu osloví přímo Ofélii, následuje dialog plný vzájemných nedorozumění.  "HAMLET: Být nebo nebýt – to je otázka: je důstojnější zapřít se a snášet surovost osudu a jeho rány, anebo se vzepřít moři trápení a skoncovat to navždy? Zemřít, spát – a je to. Spát – a navždy ukončit úzkost a věčné útrapy a strázně, co údělem jsou těla – co si můžeme přát víc, po čem toužit? – Zemřít, spát – spát, možná snít – a právě v tom je zrada. Až ztichne vřava pozemského bytí, ve spánku smrti můžeme mít sny – to proto váháme a snášíme tu dlouhou bídu, již se říká život. Neboť kdo vydržel by kopance a výsměch doby, aroganci mocných, průtahy soudů, znesvěcenou lásku, nadutost úřadů a ústrky, co slušnost věčně sklízí od lumpů, když pouhá dýka srovnala by účty, a byl by klid? Kdo chtěl by nést to břímě, úpět a plahočit se životem, nemít strach z toho, co je za smrtí, z neznámé krajiny, z níž poutníci se nevracejí. To nám láme vůli – snášíme radši hrůzy, které známe, než abychom šli vstříc těm neznámým. Tak svědomí z nás dělá zbabělce a zdravá barva rozhodného činu se roznemůže zbledlou meditací, záměry velké významem a vahou se odvracejí z vytčeného směru a neuzrají v čin."

Překlady Hamleta do češtiny.

Překladatelé jsou uvedeni v pořadí podle vzniku překladu:  Další autoři (např. Josef Kajetán Tyl nebo Josef Jungmann) přeložili úryvky z divadelní hry.

Představitelé Hamleta na českých jevištích.

Níže je uveden pouze výběr nejznámějších inscenací a představitelů:

Tragédie o Hamletovi (z anglického "The Tragedy of Hamlet, Prince of Denmark") je tragédie anglického dramatika Williama Shakespeara vydaná někdy mezi roky 1601 a 1602 (přesné datum není známo).  Tragédie vychází ze starodávného skandinávského příběhu "Ur-Hamleta", přesněji „"Amleta“," prince jutského, příběh napsal dánský kronikář Saxo Grammaticus (1150–1220). Též se patrně inspiroval dramatem od Thomase Kyda Španělská tragédie, které je považováno za předchůdce Hamleta.

The Tragedy of Hamlet, Prince of Denmark, often shortened to Hamlet (), is a tragedy written by William Shakespeare sometime between 1599 and 1601. It is Shakespeare's longest play with 30,557 words. Set in Denmark, the play depicts Prince Hamlet and his revenge against his uncle, Claudius, who has murdered Hamlet's father in order to seize his throne and marry Hamlet's mother.  "Hamlet" is considered among the most powerful and influential works of world literature, with a story capable of "seemingly endless retelling and adaptation by others". It was one of Shakespeare's most popular works during his lifetime and still ranks among his most performed, topping the performance list of the Royal Shakespeare Company and its predecessors in Stratford-upon-Avon since 1879. It has inspired many other writers—from Johann Wolfgang von Goethe and Charles Dickens to James Joyce and Iris Murdoch—and has been described as "the world's most filmed story after "Cinderella"".  The story of Shakespeare's "Hamlet" was derived from the legend of Amleth, preserved by 13th-century chronicler Saxo Grammaticus in his "Gesta Danorum", as subsequently retold by the 16th-century scholar François de Belleforest. Shakespeare may also have drawn on an earlier Elizabethan play known today as the "Ur-Hamlet", though some scholars believe Shakespeare wrote the "Ur-Hamlet", later revising it to create the version of "Hamlet" we now have. He almost certainly wrote his version of the title role for his fellow actor, Richard Burbage, the leading tragedian of Shakespeare's time. In the 400 years since its inception, the role has been performed by numerous highly acclaimed actors in each successive century.  Three different early versions of the play are extant: the First Quarto (Q1, 1603); the Second Quarto (Q2, 1604); and the First Folio (F1, 1623). Each version includes lines and entire scenes missing from the others. The play's structure and depth of characterisation have inspired much critical scrutiny. One such example is the centuries-old debate about Hamlet's hesitation to kill his uncle, which some see as merely a plot device to prolong the action but which others argue is a dramatisation of the complex philosophical and ethical issues that surround cold-blooded murder, calculated revenge, and thwarted desire. More recently, psychoanalytic critics have examined Hamlet's unconscious desires, while feminist critics have re-evaluated and attempted to rehabilitate the often-maligned characters of Ophelia and Gertrude.


Historie.

Premiérový ročník proběhl v roce 1889 pod názvem Pacific Coast Championships. Hrálo se v areálu Old Del Monte Lodge kalifornského Monterey. Na americkém území je starším turnajem pouze US National Championships, jehož první ročník se odehrál v rhodeislandském Newportu roku 1881. SAP Open se tak konal dříve než grandslamy Australian Open a French Open. Turnaj probíhal v areálu Berkeley Tennis Clubu v kalifornském Berkeley a také na dvorcích klubu Bill Graham Civic Auditorium v San Francisku. V letech 1994–2013 se jeho dějištěm staly kryté dvorce haly HP Pavilion kalifornského San Jose.  Před otevřenou érou světového tenisu zahrnoval mužskou i ženskou část. Během druhé světové války na něm hráli vlastní soutěž vojáci. V letech 1930–1967 se nepravidelně konala také smíšená čtyřhra.  V průběhu existence jej sponzorovaly společnosti Redwood Bank, Fireman's Fund, Transamerica, Volvo a Comerica. V období 1994–2001 se jednalo o firmu Sybase (Sybase Open) a mezi roky 2002–2004 pak o Siebel Systems (Siebel Open). Od sezóny 2005 byla hlavním sponzorem firma SAP (SAP Open).  Do roku 2013 turnaj vlastnila společnost Silicon Valley Sports and Entertainment (SVS&E), která odkoupila polovinu práv od Barryho MacKaye, když se akce přestěhovala do San Jose a druhou polovinu získala v roce 1995. SVS&E je také vlastníkem hokejového klubu NHL San Jose Sharks. MacKay turnaj řídil turnaj od roku 1970.  Ročník 2013 byl poslední. V sezóně 2014 jej v únorovém termínu nahradí nová dálost Rio Open zařazená do kategorie ATP World Tour 500.

Vícenásobní vítězové.

Dvouhra.

Vícenásobnými vítězi soutěže mužské dvouhry jsou William H. Taylor, Samuel Hardy, Sumner Hardy, George F. Whitney, Melville H. Long, Maurice McLoughlin, George C. Janes, Bill Johnston, Fred Perry, Don Budge, Robert Riggs, Ted Schroeder, Barry MacKay, Stan Smith, Arthur Ashe, John McEnroe, Michael Chang, Andre Agassi, Pete Sampras, Mark Philippoussis, Andy Roddick, Andy Murray a Milos Raonic.  Soutěž ženské dvouhry vícekrát vyhrály Helen Willsová Moodyová, Helen Jacobsová, Edith Crossová, Alice Marbleová, Margaret Osborneová duPontová, Dorothy Headová Knodeová, Darlene Hardová a Margaret Courtová.  Nejvíce singlových titulů získal Američan Bill Johnston, když zvítězil desetkrát. Prvním neamerickým šampiónem se stal v roce 1932 Brit Fred Perry.

Nejvíce titulů.

Níže jsou uvedeni tenisté, kteří si připsali celkový nejvyšší počet titulů ze soutěží dvouhry, čtyřhry a smíšené čtyřhry:

Přehled finále.

Ženská dvouhra.

V období let 1948 a 1950 byl turnaj Pacific Coast Championships spojený s U.S. Women's Hardcourt Championships.

SAP Open byl profesionální tenisový turnaj mužů naposledy hraný v kalifornském San José, kde se událost konala do roku 2013. Představoval druhý nejstarší tenisový turnaj na území Spojených států amerických, poprvé konaný již v roce 1889. Celkem se do sezóny 2013 uskutečnilo 124 ročníků.  Na okruhu ATP World Tour patřil od sezóny 2009 do kategorie ATP World Tour 250. Probíhal každoročně v únorovém termínu. Mezi roky 1994–2013 se konal ve víceúčelové hale HP Pavilion, kde byly položeny dvorce s tvrdým povrchem.

The Pacific Coast Championships was an annual men's tennis tournament. It was the second-oldest ongoing tennis tournament in the United States and ran from 1889 until 2013. Its final edition, known by its sponsored name SAP Open, was an ATP World Tour 250 series event on the Association of Tennis Professionals tour and played indoors on a hard surface at the SAP Center at San Jose.


Postavení ve společnosti.

Postavení vyšších úředníků.

V historii být vedoucím či vysokým státním úředníkem znamenalo velkou moc: Vysocí státní úředníci byli do značné míry sami svými pány a de facto vládci přidělené oblasti. Proto také své moci i zneužívali, a byli za to kritizováni: Například lord Acton je znám výrokem Dotčení pohlaváři si tedy časem vymohli právo na ochranu i před slovními útoky, což vyeskalovalo až k odposlechům a zátahům tajné státní policie na jedné straně, a na druhé straně k agitacím, jak je vidět na osudech K. H. Borovského, a jak satiricky popisuje Hašek ve Švejkovi.  Moc i těch nejvyšších úředníků v dnešní době bývá omezená zákony a demokratickými principy.

Postavení nižších úředníků.

Nižší státní úředníci a obecně státní zaměstnanci, i zaměstnanci státních firem jako byla Pošta nebo Dráha, si bývali vědomi, že jsou placeni z daní občanů. A také proto, že na dané oddělení bylo přiděleno jen omezené množství peněz na státní zaměstnance, snažili se zastat práci celého oddělení sami, protože přijmutím další síly by jejich plat musel poklesnout, nebo by dostali ještě i jinou další práci. Tímto přístupem si udržovali jistou společenskou prestiž. Navíc se obecně vědělo, že mají definitivu a tedy jsou doživotně zajištění, proto například mohli být vnímáni jako dobrá partie pro sňatek. Na druhou stranu byla jejich jistota dlouhodobé perspektivy a definitivy vyvážena jejich platy, které byly podprůměrné, v porovnání se zaměstnanci ve fluktuujícím soukromém sektoru.  Postupem času kvůli nepřetržitému nárůstu státní byrokracie počet úředníků dlouhodobě stoupá, státní zaměstnanci ztratili povědomí, kdo je živí, a i sami nižší vedoucí úředníci růst svých úřadů a oddělení podporují: S velikostí jejich úřadu totiž roste i jejich prestiž a moc – mezi ostatními státními zaměstnanci. A naopak s tím souvisí již jednoznačná degradace prestiže takových povolání v očích daňových poplatníků.  Dnešní úředník má v České republice povinnost úspěšně složit Úřednickou zkoušku.

Peter Singer (* 6. července 1946 Melbourne, Austrálie) je australský filosof a aktivista. Je profesorem univerzity v Melbourne a Princeton University. Těžištěm jeho zájmu je aplikovaná etika, především bioetika; filosofickým východiskem pak utilitarismus. Světové známým se stal prací "Practical Ethics", v níž svou filosofickou pozici definuje jako preferenční utilitarismus. V roce 2014 vydal práci "Point of View of the Universe", v níž se přihlásil k hedonistickému utilitarismu.

Peter Albert David Singer (born 6 July 1946) is an Australian moral philosopher. He is the Ira W. DeCamp Professor of Bioethics at Princeton University, and a Laureate Professor at the Centre for Applied Philosophy and Public Ethics at the University of Melbourne. He specialises in applied ethics and approaches ethical issues from a secular, utilitarian perspective. He is known in particular for his book "Animal Liberation" (1975), in which he argues in favour of veganism, and his essay "Famine, Affluence, and Morality", in which he argues in favour of donating to help the global poor. For most of his career, he was a preference utilitarian, but he stated in "The Point of View of the Universe" (2014), coauthored with Katarzyna de Lazari-Radek, that he had become a hedonistic utilitarian.  On two occasions, Singer served as chair of the philosophy department at Monash University, where he founded its Centre for Human Bioethics. In 1996 he stood unsuccessfully as a Greens candidate for the Australian Senate. In 2004 Singer was recognised as the Australian Humanist of the Year by the Council of Australian Humanist Societies. In 2005, the Sydney Morning Herald placed him among Australia's ten most influential public intellectuals. Singer is a cofounder of Animals Australia and the founder of "The Life You Can Save".


Život a práce.

Highamův otec byl architektem. Již ve svém mládí se zajímal o archeologii a ve svých 15 letech pomáhal se svým bratrem při vykopávkách v Snail Down u Stonehenge a později při vykopávkách ve Wales, Francii a Řecku. Své studium začal na Londýnské univerzitě a v roce 1959 šel studovat na Cambridge kde promoval u Grahama Clarka ve výzkumu "kostí skotu", jež byly nalezeny při vykopávkách Dánsku a Švýcarsku. V roce 1967 se přestěhoval se svou rodinou na Nový Zéland, začal pracovat na univerzitě Otago. V roce 1969 se zde stal profesorem archeologie. 1969 se potkal s americkými archeology Wilhelmem Solheimem, Donnem Bayardem a Chesterem Gormanem v Tajsku a podílel se na Gormanových vykopávkách na Khoratské náhorní plošině. V roce 1974 objevil s thajským archeologem Prisit Charoenwongsa v Ban Chiang výtvory z bronzu, které se později - jejich stáří je určeno na 4000 let - ukázaly jako nejstarší důkazy práce s kovem v této oblasti. V roce 1981 našel u Ban Na Di další bronzové výtvory, které pochází z období 1300 př. n. l.  S Ratchanie Thosarat prováděl vykopávky na mohyle Khok Phanom Di. Společně nastartovali mezidisciplinární výzkumný program o vzniku Angkorské civilizace a probádání doby železné v regionu v období 500 let př. n. l. Higham vedl vykopávky i v Nong Nor, Ban Lum Khao und Noen U-Loke. V roce 2001 Higham i Thosarat výzkum chrámu Khmerů v Angkoru opustil. Nakonec svůj výzkum soustředil na oblast severovýchodního Thajska, Isaanu. V roce 2006 se Higham účastnil spolu s thajskými archeology v Ban Non Vat.  Profesor Higham je členem Britské akademie.

Charles Higham (* 1939 Anglie) je profesor antropologie na Univerzitě Otago v Dunedinu na Novém Zélandu. Jeho přínos je zejména v oblasti porozumění archeologie jihovýchodní Asie a thaistiky.

Charles Frank Wandesforde Higham (born 1939) is a British-born New Zealand archaeologist most noted for his work in Southeast Asia. Among his noted contributions to archaeology are his work (including several documentaries) about the Angkor civilization in Cambodia, and his current work in Northeast Thailand. He is a research professor at the University of Otago in Dunedin.


Charakteristika.

Tráva jako kluzký povrch způsobuje nízké, rychlé odskoky tenisového míče, které mohou měnit po odskoku trajektorii letu, způsobené nerovnostmi podkladu. Proto je preferován systém servis-volej a hra od základní čáry s dlouhými výměnami je méně častá. Tento povrch upřednostňuje silové hráče. Z úderů jsou nejdůležitější podání, voleje a return. V této souvislosti má prolomení podání vyšší důležitost než na ostatních površích. Příprava úderů a reakční doba hráče na údery soupeře je kratší z důvodů rychlého odskoku, a proto jsou míče častěji hrány v nedokonalém tenisovém postavení.

Hráči.

Historicky nejvyšší počet devatenácti trofejí z travnatého povrchu získal Roger Federer, když osmkrát ovládl Wimbledon, desetkrát Halle Open a jednou Stuttgart Open. Rovněž drží rekord dvanácti wimbledonských finále. Jeho porážka ve finále Wimbledonu 2008 od Rafaela Nadala ukončila jeho , včetně šňůry 40 utkání ve Wimbledonu, během níž získal pět titulů v řadě. Mezi přední tenisty na trávě se zařadili osminásobný wimbledonský šampion Roger Federer, sedminásobný vítěz Pete Sampras a Björn Borg s pěti tituly v řadě. Travnatý povrch také preferovali John McEnroe, Boris Becker, Stefan Edberg či Jimmy Connors. Naopak Ivanu Lendlovi se wimbledonský grandslam nikdy vyhrát nepodařilo, když dvakrát odešel poražen z finále.  Mezi ženami získala nejvyšší počet devíti wimbledonských trofejí Martina Navrátilová a včetně deblových soutěží si z All England Clubu odvezla dvacet titulů. K dalším tenistkám s preferencí pro trávu se zařadily Steffi Grafová či Serena Williamsová.

Profesionální turnaje na trávě.

Letní profesionální sezóna hraná na trávě je vůči dalším povrchům krátká. Do roku 2014 sestávala pouze z Wimbledonu, dvoutýdenní grandslamové přípravy ve Velké Británii a navazujícího Hall of Fame Open v rhodeislandském Newportu. V sezóně 2015 získaly travnaté turnaje v kalendáři další týden mezi French Open a Wimbledonem. Na ATP Tour se v daném roce stal travnatou událostí německý Stuttgart Open. Roku 2017 pak vznikl turecký Antalya Open v kategorii ATP 250. Na ženském okruhu WTA Tour probíhal v období 2016–2019 španělský Mallorca Open.

Travnatý dvorec (anglicky "Grass court") je jeden z druhů tenisového hřiště. Základem trávy je jílek různého složení dle jednotlivých turnajů. Ve Wimbledonu je obsah jílku 100 %, což způsobuje pomalejší odskok míče, než na jiných travnatých dvorcích.  Přestože je tráva tradičním tenisovým povrchem, byla nahrazena jinými povrchy, které se uplatnily ve vyšší míře (antuka a tvrdý povrch). O travnatý kurt je třeba intenzivně pečovat. Každý rok je trávu nutné přesévat, neustále upravovat a v dešti se jedná o nehratelný povrch kvůli její kluzkosti. V takovém případě je optimální variantou povrch zahalit, aby byl ochráněn před působením vody.  Nejvyšší výskyt travnatých dvorců je v Anglii.

A grass court is one of the four different types of tennis court on which the sport of tennis, originally known as "lawn tennis", is played. Grass courts are made of grasses in different compositions depending on the tournament.  Although grass courts are more traditional than other types of tennis courts, maintenance costs of grass courts are higher than those of hard courts and clay courts. Grass courts (in the absence of suitable covers) must be left for the day if rain appears, as the grass becomes very slippery when wet.  Grass courts are most common in Britain, although the Northeastern United States also has some private grass courts.


Bipak jako barevná technika.

Dvoubarevná technika.

První pokusy o barevné filmy byly limitovány neexistencí vhodných barevných materiálů. Jedním z řešení bylo využití dvoubarevné techniky. Proti v současnosti používaným tříbarevným systémům se sice jednalo o chudší škálu barev, ale proti soudobým černobílým filmům se jednalo o krok vpřed.  Do kamery byla vkládána dvojice filmů - panchromatického a ortochromatického - které byly přiloženy k sobě a snímání probíhalo zároveň na obě vrstvy. Mezi nimi mohla být vložena ještě vrstva s barevným filtrem. Po expozici byly pásy samostatně vyvolány a byl z nich vyroben pozitiv. Pozitiv z každého pásu byl barevně tónován (modrozeleně a oranžově). Výsledný pozitiv pak byl buď slepen z dvojice filmových pásů, nebo vznikl rozdílným zpracováním vrstev na obou stranách filmu.

Tříbarevná technika.

Bipak byl po dlouhou dobu také součástí technologie tříbarevného obrazu. Rozšířený byl především sustém Technicolor Process 4, který snímal filmy na trojici černobílých filmů, z niž dva byly složeny do bipaku. Kopie filmu byly ale distribuovány už na jediném filmu s tříbarevnou vrstvou.

Bipak jako triková technika.

Využití bipaku slouží ke kombinaci trikových či dokreslovaných scén s živou akcí.  Nejprve je vytvořena předloha a vzniklý vyvolaný filmový materiál je vložen do kamery kontaktně s neexponovaným filmem. Při snímání prochází světlo z objektivu přes film s předlohou na citlivou vrstvu neexponovaného pásu, kde se obrazy sečtou.  Podobné je využití pro techniku putující masky. U ní je použita dvojice filmů, z nichž jeden je citlivý na konkrétní barevný odstín. Ten po vuvolání slouží jako maska pro skládání se záběry pořízenými jinde. V současnosti jsou ale bipakové triky vytlačovány digitálními technologiemi.

Bipak (bipack) je ve filmové technice dvojice filmových pásů, přiložená při snímání těsně k sobě. Používá se pro vytváření trikových záběrů (například putující maska). Po několik desetiletí - až do 50. let 20. století byl bipak také důležitou součástí mnoha systémů snímání barevného filmu (Technicolor Process 4).

In cinematography, bipacking, or a bipack, is the process of loading two reels of film into a camera, so that they both pass through the camera gate together. It was used both for in-camera effects (effects that are nowadays mainly achieved via optical printing) and as an early subtractive colour process.


Biografie.

Před rokem 1989.

V letech 1957–1962 absolvoval studium na Národohospodářské fakultě pražské Vysoké školy ekonomické v oboru ekonomiky práce. V letech 1966 až 1969 působil jako vědecký pracovník v Ekonomickém ústavu Československé akademie věd a zároveň s tím absolvoval studijní pobyt na Institutu des Hautes Etudes Internationales ve švýcarské Ženevě, kde navštěvoval přednášky a semináře Maurice Allaise. Pro samizdat přeložil práce rakouského liberálního ekonoma F. A. Hayeka. V letech 1986–1989 působil jako vědecký pracovník v Prognostickém ústavu ČSAV.  Do roku 1969 byl členem KSČ. Byl ženatý, měl dvě děti.

Po roce 1989.

V roce 1989 pomáhal zakládat politickou stranu ODA. Ve volbách v roce 1990 byl zvolen za Občanské fórum (v jehož rámci ODA kandidovala) do České národní rady. V této době zastával i vládní post. V lednu až červnu 1990 pracoval na Federálním ministerstvu financí ve funkci poradce ministra, kterým tehdy byl Václav Klaus a po prvních svobodných volbách v červnu 1990 byl ministrem bez portfeje české vlády Petra Pitharta (v rámci československé federace) pro správu národního majetku a jeho privatizaci.  Opětovně byl zvolen do ČNR ve volbách v roce 1992, nyní za ODA (volební obvod Severočeský kraj). Zasedal v rozpočtovém výboru a byl jeho předsedou.  Od roku 1992 do roku 1994 byl také předsedou výkonného výboru Fondu národního majetku ČR.  Od vzniku samostatné České republiky v lednu 1993 byla ČNR transformována na Poslaneckou sněmovnu Parlamentu České republiky. V ní setrval do konce funkčního období, tedy do voleb v roce 1996. V únoru 1995 přešel do poslaneckého klubu ODS. Jeho rozkol s vedením ODA byl patrný již v lednu 1995, kdy ostře kritizoval předsedou Občanské demokratické aliance Jana Kalvodu za aféru, v níž Kalvoda obvinil BIS ze sledování politiků. 27. ledna 1995 pak oznámil, že ukončuje své členství v ODA. 2. února 1995 požádal o přijetí do poslaneckého klubu ODS. Zároveň oznámil, že v řádu týdnů či měsíců se stane i členem ODS.  V 2. polovině 90. let zastával funkci šéfa Burzovní komory. V roce 1997 vydal své vzpomínky na českou politiku 90. let v knize "Budování kapitalismu v Čechách".  Ve volbách roku 1996 se neúspěšně ucházel o křeslo senátora na senátní obvod č. 33 - Děčín za ODS. V 1. kole získal 37 % hlasů, ale ve 2. kole ho porazil a senátorem se stal sociální demokrat Egon Lánský. Během vládní krize druhé Klausovy vlády koncem roku 1997 se postavil na stranu opozice proti Václavu Klausovi. V listopadu 1997 prohlásil, že viníkem stávající situace v Česku jsou špičky ODS a jako nového předsedu občanských demokratů by si dovedl představit Ivana Pilipa. V lednu 1998 podpořil vznik nové odštěpenecké strany Unie svobody a ohlásil účast na jejím prvním setkání v Litomyšli. Z ODS vystoupil.

Komise pro cenné papíry.

Od dubna 1998 působil jako člen prezídia Komise pro cenné papíry (KCP). V lednu 1999 na něj vládní výbor ochranu ekonomických zájmů vedený Jaroslavem Baštou podal trestní oznámení pro podezření z machinací v době privatizace podniku "Čokoládovny Praha". Ježek obvinění popíral a vyzval Baštu, aby své výroky odvolal. Následně na Baštu sám podal trestní oznámení. Roku 2000 ho vláda Miloše Zemana navrhla z vedení KCP odvolat, ale prezident Václav Havel ho v úřadu ponechal. Mandát v KCP mu vypršel v březnu 2002. Jeho soudní pře s Jaroslavem Baštou byla rozhodnuta vrchním soudem až koncem roku 2003. Soud nařídil vládě omluvit se Ježkovi. Ježek poté oznámil, že po očištění svého jména uvažuje o opětovném vstupu do politiky.

Další akademická a politická činnost.

V roce 2004 neúspěšně kandidoval v doplňovacích volbách do senátu za senátní obvod č. 20 - Praha 4 jako nestraník za Liberální reformní stranu. Získal 16 % hlasů a nepostoupil do 2. kola. V roce 2011 se uvádí, že spolupracuje s KDU-ČSL.  Od roku 1996 vyučoval na Národohospodářské fakultě Vysoké škole ekonomické v Praze, v roce 2003 byl jmenován jejím docentem, od roku 2004 vyučoval také na Západočeské univerzitě v Plzni. Podle jeho vlastních slov nebyl jmenován vysokoškolským profesorem kvůli letitým sporům s Václavem Klausem.  Od roku 2005 působil jakožto prezident Asociace finančních zprostředkovatelů a finančních poradců České republiky, od roku 2003 byl předsedou správní rady Nadace Českého hudebního fondu, v roce 2005 jej Městský soud v Praze jmenoval soudním znalcem v oboru veřejných financí, bankovnictví a kapitálového trhu.

Úmrtí.

Zemřel dne 29. listopadu 2017 ve věku 77 let.

Tomáš Ježek (15. března 1940 Plzeň – 29. listopadu 2017) byl český ekonom, politik, vysokoškolský pedagog a také poslanec v 90. letech 20. století České národní rady a Poslanecké sněmovny za Občanské fórum, pak za Občanskou demokratickou alianci a ODS, ministr vlády České republiky a bývalý předseda Fondu národního majetku.

Tomáš Ježek (15 March 1940 – 29 November 2017) was a Czech economist and politician who served on the Czech National Council from 1990 to 1992. Concurrently, he was also minister responsible for privatization under Petr Pithart. Between 1993 and 1996, Ježek was a member of the Chamber of Deputies.  Ježek was born in Plzeň on 15 March 1940. His father, a teacher, was killed by the Gestapo when Ježek was five years old. Ježek later graduated from the Prague School of Economics. Václav Klaus, Dušan Tříska, and Ježek became known for their strong support of privatization. In 1989, Ježek helped establish the Civic Democratic Alliance (ODA). He won election to the Czech National Council in 1990, representing the Civic Forum. Also that year, Ježek was named a minister without portfolio by Petr Pithart, a position from which he continued to back privatization. Reelected to the National Council's successive legislative body in 1992 under the ODA banner, Ježek defected to the Civic Democratic Party (ODS) in 1995. He left the Chamber of Deputies upon the end of his term in 1996 and returned to teach at his alma mater. Ježek withdrew from the ODA in 1997, and subsequently ran for Senate twice. He died at the age of 77 on 29 November 2017.


Historický vývoj.

Ve zmíněném období se naopak mocensky rozmohla Asýrie a posléze i expandující Perská říše.
Souhrnnější historické údaje a rozptýlené archeologické lokální výzkumy z 25. dynastie jsou dosud předmětem četných odborných studií.Sídlo králů v Nubii bylo v lokalitě u města Napata a nekropole v Meroe. Obdobně jak v Egyptě si nubijští králové v prehistorické době budovali pyramidy, rozlohou menší, výrazně špičatější. Většina z nich byla pobořena a hrobky vykradeny. Jednou ze zachovalejší je hrobka faraona Tantamani, posledního vládce z 25. dynastie.

Panovníci.

První čtyři faraonové ""nubijské dynastie"" usilovali o sjednocení Egypta a obnovení imperiálního významu říše. Se střídavým úspěchem ovládli část severu a nějaký čas měli sídlo v Memphis, nicméně sílící tlak a mocenský vliv Asýrie v Dolním Egyptě vedl, zejména za vlády Aššurbanipala (685-631), k porážce nubijského vládce Taharku a jeho zatlačení zpět na jih až do sídla Nepata v Nubii. V Dolním Egyptu dosadil podřízeného vládce Nacho I. (Nekau I.), opět v městě Sais. Za zakladatele 26. dynastie ""Saiské"" se uvádí jeho syn Psammetik I. (672-664) se sídlem v Sais. Asýrie za Aššurbanipala a jeho nástupci uplatnili mocenský vliv na Egypt až po Théby.<br>Po smrti Aššurbanipala (~631) se Asýrie vnitřními rozpory v boji o následnickou moc, občanskými válkami a vnějším tlakem okolních států postupně oslabila tak, že se za vlády perských Achaimenovců přibližně po roce ~620 dostala do područí Perské říše. Peršané za vlády Kýrose II. ovládli Egypt a založili zde 27.dynastii.

Amonovy kněžky.

Kněžka s ""Božským posvěcením"" Amona (""Divine Adoratrice of Amun"") byla, po ""Boží manželce Amuna"" pro hlavní kněžku staroegyptského božstva, druhým titulem kterým se v Thébách realizoval (legalizoval) přenos moci z jednoho faraona na dalšího, jestliže se jeho dcera stala držitelkou tohoto kněžského titulu. Principiálně se jednalo o propojení Amonova božství s mocí faraona. V Thébách byl Bůh Amon považován za krále. Institut kněžství žen, zasvěcených hlavnímu bohu Amonovi, který zahrnoval neobvyklý rozsah moci se realizoval zejména za vlády 23. libyjské dynastie, byl zosobněn princeznou Shepenwepet I. dcerou Osorkona III. Pokračovatelkami v 25. nubijské dynastii byly princezny Amenridis I. a Shepenwepet II. Další jsou zaznamenány v 26. dynastii. V areálu zádušního chrámu Ramesse III. v Medínet Habu se pro každou z kněžek Amona, budovaly zádušní kaple. Jednou ze zachovaných a prozkoumaných, je zádušní kaple Amenirdis I. Zasvěcené kněžky měly značné pravomoci v ekonomickém rozhodování a nezávislém financování. Na stéle z červené žuly, nalezené 1897 G. Legrainem v Karnaku, jsou zápisy, které lze interpretovat jako určení kompetencí a závazků faraona, jmenovitě Psammeticha I. zakladatele 26. dynastie, své dceři a kněžce Nitokris I. Institut Amonových kněžek se zachoval i v pozdějších dynastiích dalších asi 200 let.

25. dynastie v třetím přechodném období představuje jistou vrcholnou fázi kolapsu egyptské společnosti, kdy za vlády Ramesse II. přestavovala rozkvět kultury, monumentálních staveb a úspěšné obrany proti expanzi populací z oblastí Levanty do úrodné delty Nilu. Uplynulo vice jak 300 let a v Egyptu se rozpadla jednota Horního a Dolního Egyptu, vlády se domohli libyjští vládcové v 21.-24. dynastii, vznikl teokratický stát v Thébách. Dolní Egypt ovládalo několik lokálních vládců, kteří mezi sebou vzájemně soupeřili, až Egypt ovládli nubijští králové v 25. dynastii.

<br> The Twenty-fifth Dynasty of Egypt (notated Dynasty XXV, alternatively 25th Dynasty or Dynasty 25), also known as the Nubian Dynasty or the Kushite Empire, was the last dynasty of the Third Intermediate Period of Egypt that occurred after the Nubian invasion.  The 25th dynasty was a line of pharaohs who originated in the Kingdom of Kush, located in present-day northern Sudan and Upper Egypt. Most of this dynasty's kings saw Napata as their spiritual homeland. They reigned in part or all of Ancient Egypt from 744–656 BC. The dynasty began with Kashta's invasion of Upper Egypt and culminated in several years of both successful and unsuccessful wars with the Mesopotamia-based Neo-Assyrian Empire. The 25th Dynasty's reunification of Lower Egypt, Upper Egypt, and Kush created the largest Egyptian empire since the New Kingdom. They assimilated into society by reaffirming Ancient Egyptian religious traditions, temples, and artistic forms, while introducing some unique aspects of Kushite culture. It was during the 25th dynasty that the Nile valley saw the first widespread construction of pyramids (many in what is now Sudan) since the Middle Kingdom.  After the emperors Sargon II and Sennacherib defeated attempts by the Nubian kings to gain a foothold in the Near East, their successors, Esarhaddon and Ashurbanipal , invaded, defeated and drove out the Nubians. War with Assyria resulted in the end of Kushite power in Northern Egypt and the conquest of Egypt by the Neo-Assyrian Empire. They were succeeded by the Twenty-sixth Dynasty, initially a puppet dynasty installed by and vassals of the Assyrians, the last native dynasty to rule Egypt before the Achaemenid Empire invaded them. The fall of the Twenty-fifth Dynasty also marks the beginning of the Late Period of ancient Egypt.


Výsledky a tabulky.

Skupina A.

Švýcarsko – Maďarsko 1:0 (0:0, 1:0, 0:0)  11. února 1938 (15:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Švýcarska: 17. Richard Torriani Branky Maďarska: nikdo Rozhodčí: Martin (GER), Ališ (TCH) Vyloučení: 2:5  Švýcarsko: Hirtz – Badrutt, Geromini – Ferdinand Cattini, Hans Cattini, Torriani – Kessler Charly, Lohrer, Kessler Herbert.  Maďarsko: Hircsák – Barcza, Hubay – Jeney, Miklós, Róna – Helmeczi, Háray, Szamosi.  11. února 1938 (21:30) (následně po utkání V. Británie – Německo) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Litvy: 11. Vytautas Ilgūnas Branky Rumunska: nikdo Rozhodčí: Saue (EST), Kladrubský (TCH) Vyloučení: 0:2  Litva: Mačius – B. Kuzmickas, A. Kuzmickas – Klimas, Ilgūnas, Grigalauskas – Bačinskas, Jocius, Karalius.  Rumunsko: Fluieras – Biro, Anastaziu – Tico, Botez, Bugaru – Suc, Panenca, Sadowski.  12. února 1938 (15:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Švýcarska: 11. Ferdinand Cattini, 14. Richard Torriani, 27. Herbert Kessler, 36. Herbert Kessler, 36. Heini Lohrer, 39. Ferdinand Cattini, 41. Richard Torriani, 41. Hans Cattini Branky Rumunska: 24. Alexandru Hugaru Rozhodčí: Martin (GER), Josek (TCH) Vyloučení: 1:2  Švýcarsko: Hirtz – Badrutt, Franz Geromini – Ferdinand Cattini, Hans Cattini, Torriani – Charly Kessler, Lohrer, Herbert Kessler.  Rumunsko: Maescius – Biro, Anastaziu – Tanase, Botez, Theodorescu – Suc, Panenca, Bugaru.  12. února 1938 (9:30) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Polsko: 2. Zbigniew Kasprzak, 3.a 8. Andrzej Wolkowski, 32. Wladyslaw Król, 33. Mieczyslaw Burda, 34. Andrzej Wolkowski, 40. Karol Marchewczyk, 44. Wladyslaw Król Branky Litvy: 39. ??? Jocius Rozhodčí: Kladrubský, Krásl (TCH)  Polsko: Stogowski – Ludwiczak, Kasprczak – Marchewczyk, Wolkowski, Kowalski – Burda, Zielinski, Król – Michalík.  Litva: Mačius – B. Kuzmickas, A. Kuzmickas – Klimas, Ilgūnas, Grigalauskas – Bačinskas, Jocius, Karalius.  13. února 1938 (9:30) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Polska: 14. Mieczyslaw Burda, 21. Wladyslaw Król, 27. Edmund Zielinski Branky Rumunska: nikdo Rozhodčí: Saue (EST), Hermann (TCH) Vyloučení: 2:1  Polsko: Stogowski – Kasprczak, Ludwiczak – Marchewczyk, Wolkowski, Kowalski – Burda, Król, Zielinski – Przedpelski.  Rumunsko: Fluieras – Anastaziu, Biro – Botez, Sadowski, Tico - Suc, Bugaru, Panenca.  13. února 1938 (11:00) (následně po utkání Polsko – Rumunsko) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Maďarska: 2. Sándor Miklós, 4. László Róna, 26. a 27. Sándor Miklós, 28. László Róna, 29. György Margó, 33. a 34. László Róna, 34. Ferenc Szamósi, 42. Sándor Miklós Branky Litvy: 44. E. Bačinskas Rozhodčí: Fröhlich, Steigenhöfer (TCH)  Maďarsko: Hircsák – Bekésy, Hubay – Jeney, Miklós, Róna – Helmeczi, Háray, Szamosi – Margó.  Litva: Mačius – B. Kuzmickas, A. Kuzmickas – Klimas, Jocius, Grigalauskas – Bačinskas, Karalius, Hofmanas – Matulevičus.  14. února 1938 (9:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Švýcarska: 1. a 3. Hans Cattini, 3. Ferdinand Cattini, 6. a 7. Herbert Kessler, 10. a 11. Richard Torriani, 12. Hans Cattini, 13. Ferdinand Cattini, 18. Ferdinand Cattini, 27. Heini Lohrer, 32. a 35. Ferdinand Cattini, 36. Heini Lohrer, 37. Franz Geromini Branky Litvy: nikdo Rozhodčí: Sachs (POL), Saue (EST) Vyloučení: 0:2  Švýcarsko: Hirtz – Badrutt, Geromini – Ferdinand Cattini, Hans Cattini, Torriani – Charly Kessler, Lohrer, Herbert Kessler.  Litva: Mačius – Kuzmickas A., Grigalauskas - Klimas, Jocius, Dornas – Bačinskas, Karalius, Hofmanas - B. Kuzmickas.  14. února 1938 (21:30) (následně po utkání Německo – USA) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Polska: 9. Herbert Urson, 26. Andrzej Wolkowski, 41. Wladyslaw Król Branky Maďarska: nikdo Rozhodčí: Kraatz (SUI), Fröhlich (TCH) Vyloučení: 0:2  Polsko: Stogowski – Kasprczak, Ludwiczak – Wolkowski, Urson, Kowalski – Zielinski, Burda, Król – Przedpolski.  Maďarsko: Hircsák – Barcza, Margó – Jeney, Miklós, Helmeczy – Háray, Szamosi, Ördödi.  15. února 1938 (9:30) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Maďarska: 2x László Róna, Sándor Miklós Branky Rumunska: Anton Panenca Rozhodčí: Sachs (POL), Ališ (TCH)  Maďarsko: Hircsák – Barcza, Békesi – Jeney, Róna, Miklós – Ördödi, Háray, Palfalvi.  Rumunsko: Fluieras – Anastaziu, Biro – Suc, Panenca, Bugaru – Tico, Botez, Sadowski – Tomovici.  15. února 1938 (15:00) (následně po utkání USA – Velká Británie) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Švýcarska: 1. Ferdinand Cattini, 12. Ferdinand Cattini, 14. Richard Torriani, 22. Heini Lohrer, 39. Charly Kessler, 39. Herbert Kessler, 40. Herbert Kessler Branky Polska: 34. Karol Marchewczyk Rozhodčí: Martin (GER), Kladrubský (TCH) Vyloučení: 1:0  Švýcarsko: Hirtz – Badrutt, Geromini – Torriani, Ferdinand Cattini, Hans Cattini – Charly Kessler, Lohrer, Herbert Kessler - Heller.  Polsko: Tarlowski – Ludwiczak, Kasprczak – Marchewczyk, Przedpolski, Urson – Andrzejevski, Michalik, Król - Wolkowski

Skupina B.

Lotyšsko – Norsko 3:1 (1:0, 0:1, 0:0 – 2:0 pp)  11. února 1938 (16:30) (následně po utkání Švýcarsko – Maďarsko) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Lotyšska: 5. Ludvigs Putniņš, 54. Edgars Klāvs, 54. Edgars Klāvs Branky Norska: 30. Knut Bogh Rozhodčí: Reisenzahn (TCH), Lator (HUN) Vyloučení: 0:1  Lotyšsko: Lapainis – Vedejs, Paegle – Petersons, Petrovskis, Klavs – Zilpauss, Putnins, Blukis.  Norsko: Heinrichsen – Jensen, Narvestad – Eisenhardt, Larsen, Bogh – Buran, Skalleberg, Linnes.  11. února 1938 (20:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Velké Británie: 40. Jimmy Kelly Branky Německa: nikdo Rozhodčí: Poplimont (BEL), Krásl (TCH) Vyloučení: 1:1  Velká Británie: Foster – Wyman, Dailley – Davey, Chappell, Halford – Archer, Stinchcombe, Kelly – Ridley.  Německo: Egginger – Wild, Tobien – Lang, Strobl, Schenk – R. Kessler, Schmiedinger, Schibukat – Wiedemann.  12. února 1938 (11:00) (následně po utkání Polsko – Litva) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky USA: 23. Hugh Young Branky Lotyšska: nikdo Rozhodčí: Sachs (POL), Fröhlich (TCH) Vyloučení: 1:2  USA: Cosby – Wagnild, Van – Quirk, Bogue, Charest – Young, Dondi, Lemieux.  Lotyšsko: Lapainis Rudolfs – Vedejs Lukasis, Paegle Karlis – Petersons, Petrovskis Alberts, Klavs – Zilpaus, Putnins, Blukis Reinis.  12. února 1938 (21:30) (následně po utkání ČSR – Rakousko) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Velké Británie: 7. John Davey, 11. Gordon Dailley, 21. Jimmy Kelly, 33. John Davey, 40. John Davey, 41. Alexander Chappell, 42. Alexander Chappell, 44:59. Archibald Stinchcombe Branky Norska: nikdo Rozhodčí: Kraatz (SUI), Krásl (TCH) Vyloučení: 0:1  Velká Británie: Foster – Wyman, Dailley – Archer, Stinchcombe, Kelly – Davey, Chappell, Halford (Ridley).  Norsko: Heinrichsen – Narvestad – Eisenhardt, Larsen, Bogh – Buran, Skalleberg, Linnes.  13. února 1938 (21:30) (následně po utkání ČSR – Švédsko) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky USA: 1. Art Bogue, 4. Ralph Dondi, 8. Art Bogue, 13. George Quirk, 31. George Quirk, 33. a 44. Larry Charest Branky Norska: Kaare Hansen Rozhodčí: Ališ, Fröhlich (TCH)  USA: Cosby – Hutchinson, Van - Wagnild, Quirk, Bogue – Charest, Lemieux, Dondi – Youn.  Norsko: Heinrichsen – Jensen, Eisenhardt – Narvestad, Buran, Skalleberg – Hansen, Larsen, Bogh – Linnes.  13. února 1938 (16:30) (následně po utkání Kanada – Rakousko) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Německa: 20. Herbert Schibukat Branky Lotyšska: nikdo Rozhodčí: Kraatz (SUI), Saue (EST) Vyloučení: 2:3  Německo: Hoffmann – Jaenecke, Tobien – Ball, Schibukat, Kuhn - R. Kessler, Schmiedinger, Wiedemann – Schenk.  Lotyšsko: Lapainis – Vedejs, Paegle – Petersons, Petrovskis, Klavs – Blukis, Putnins, Zilpaus – Auzins.  14. února 1938 (16:30) (následně po utkání Švýcarsko – Litva) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Velké Británie: 2. John Davey, 21. John Davey, 29. Alexander Archer, 32. Alexander Chappell, 41. John Davey Branky Lotyšska: 36. Ludvigs Putniņš Rozhodčí: Minder (HUN), Ženíšek (TCH)  Velká Británie: Foster – Wyman, Dailley – Ridley, Davey, Chappell – Archer, Stinchcombe, Kelly – Wilson.  Lotyšsko: Lapainis Rudolfs – Vedejs Lukasis, Paegle Karlis – Petersons, Petrovskis, Klavs – Zilpaus, Putnins, Blukis Reinis.  14. února 1938 (15:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky USA: 14. Larry Charest Branky Německa: nikdo Rozhodčí: Kraatz (SUI), Kolář (TCH) Vyloučení: 1:1  USA: Cosby – Wagnild, Van – Quirk, Bogue, Charest – Lemieux, Dondi, Young – Hutchinson  Německo: Egginger – Jaenecke, Tobien – Lang, Strobl, Schenk – Kessler, Schubikat, Kuhn – Wiedemann.  15. února 1938 (11:00) (následně po utkání Maďarsko – Rumunsko) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Německa: 2x Gustav Jaenecke, Karl Wild, Hans Lang, Alois Kuhn, Walter Schmidinger, Georg Strobl, Rudi Ball Branky Norska: nikdo Rozhodčí: Fröhlich, Reisenzahn (TCH) Vyloučení: 0:1  Německo: Hoffmann – Jaenecke, Wild – Lang, Strobl, Schenk – Kessler, Ball, Schmidinger – Kuhn.  Norsko: Fjeld – Jensen, Narvestad – Hansen, Larsen, Bogh – Linnes, Skalleberg, Buran – Eisenhardt, Heinrichsen.  15. února 1938 (15:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Velké Británie: 40. John Davey Branky USA: 19. Art Bogue Rozhodčí: Sachs (POL), Poplimont (BEL) Vyloučení: 1:1  Velká Británie: Foster – Stinchcombe, Dailley – Chappell, Archer, Kelly - Davey, Wyman.  USA: Cosby – Wagnild, Van – Quirk, Bogue, Charest – Lemieux, Dondi, Young – Hutchinson.

Skupina C.

Kanada – Švédsko 3:2 (1:0, 1:2, 1:0)  12. února 1938 (16:30) (následně po utkání Švýcarsko – Rumunsko) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Kanady: 5. Jimmy Russell, 26. Percy Allen, 43. Percy Allen Branky Švédska: 21. Stig Emanuel Andersson, 28. Stig Emanuel Andersson Rozhodčí: Poplimont (BEL), Lator (HUN) Vyloučení: 4:0  Kanada: Coulter – Portland, Godfrey – McReavy, Heximer, Allen – Bruce, Russell, Chipman – Marshall.  Švédsko: Svanberg – Nilsson, Bergqvist – Olle Andersson, Eriksson, Engberg – Johansson, Stig Andersson, Hellman – Forsström.  12. února 1938 (20:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Československa: 44:25 Oldřich Kučera Branky Rakouska: nikdo Rozhodčí: Sachs (POL), Minder (HUN) Vyloučení: 1:2  ČSR: Modrý – Pácalt, Pušbauer – Troják, Maleček, Kučera – Pergl, Cetkovský, Císař (Michálek).  Rakousko: Wurm – Vojta, Csöngei – Kirchberger, Novak, Demmer – Tatzer, Stertin, Schneider (Feistritzer).  13. února 1938 (15:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Kanady: 6. Jimmy Russell, 21. Percy Allen, 40. Pat McReavy Branky Rakouska: nikdo Rozhodčí: Sachs (POL), Poplimont (BEL) Vyloučení: 5:3  Kanada: Coulter – Godfrey, Portland – Heximer, McReavy, Allen – Russell, Chipman, Bruce – Marshall.  Rakousko: Wurm – Vojta, Csöngei – Kirchberger, Novak, Demmer – Zehetmaier, Schneider, Tatzer – Feistritzer.  13. února 1938 (20:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Rozhodčí: Sachs (POL), Poplimont (BEL) Vyloučení: 0:6  ČSR: Modrý – Pácalt, Pušbauer – Troják, Maleček, Kučera – Cetkovský, Zd. Jirotka, D. Jirotka – Pergl.  Švédsko: Svanberg – Nilsson, Bergquist – Engberg, Åke Eriksson, O. Andersson – Forström, Stig Andersson, R. Johansson - Åke Andersson,  15. února 1938 (20:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Československa: nikdo Branky Kanady: 6. Gordie Bruce, 12. Percy Allen, 40. Reg Chipman Rozhodčí: Poplimont (BEL), Sachs (POL)  ČSR: Modrý – Pácalt, Pušbauer –Troják, Maleček, Kučera – Cetkovský, Pergl, Císař – Michálek.  Kanada: Coulter – Godfrey, Portland – Heximer, McReavy, Allen – Russell, Chipman, Bruce – Marshall.  15. února 1938 (21:30) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Švédska: 18. Olle Andersson Branky Rakouska: 15. Friedrich Demmer Rozhodčí: Fröhlich (TCH), A. Geromini (SUI) Vyloučení: 2:1  Švédsko: Svanberg – Nilsson, Bergquist – Engberg, Åke Andersson, Eriksson – Forström, Andersson Stig, O. Andersson – Johansson.  Rakousko: Wurm – Vojta, Csöngei – Feistritzer, Novak, Demmer – Schneider, Stertin, Tatzer – Kirchberger.

Čtvrtfinále A.

Československo – USA 2:0 (0:0, 1:0, 1:0)  16. února 1938 (20:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Československa: 27. Alois Cetkovský, 35. František Pergl Branky USA: nikdo Rozhodčí: Martin (GER), Sachs (POL) Vyloučení: 1:2  ČSR: Modrý – Pácalt, Michálek – Troják, Maleček, Kučera – Cetkovský, Pergl, Císař – Z. Jirotka.  USA: Cosby – Van, Wagnild – Quirk, Bogue, Charest – Lemieux, Dondi, Young,  17. února 1938 (20:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Švýcarska: 42. Ferdinand Cattini Branky USA: nikdo Rozhodčí: Martin (GER), Sachs (POL) Vyloučení: 0:1  Švýcarsko: Hirtz – Badrutt, Franz Geromini – Torriani, Ferdinand Cattini, Hans Cattini – Charly Kessler, Lohrer, Herbert Kessler.  USA: Cosby - Wagnild, Van – Quirk, Bogue, Charest – Young, Dondi, Lemieux.  18. února 1938 (20:00) (následně po utkání Kanada – Maďarsko) – Praha (Zimní stadion Štvanice Branky Československa: 21. Ladislav Troják, 51. Oldřich Kučera, 54. Ladislav Troják Branky Švýcarska: 11. Richard Torriani, 50. Ferdinand Cattini Rozhodčí: Kreisel (GER), Sachs (POL) Vyloučení: 0:2  ČSR: Modrý – Pácalt, Michálek – Troják, Maleček, Kučera – Pergl, Cetkovský, Císař.  Švýcarsko: Hirtz – Badrutt, Franz Geromini – Torriani, Ferdinand Cattini, Hans Cattini – Charly Kessler, Lohrer, Herbert Kessler – Albert Geromini.

Čtvrtfinále B.

Švédsko – Polsko 1:0 (0:0, 0:0, 1:0)  16. února 1938 (15:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Švédska: 40. Holger Engberg Branky Polska: nikdo Rozhodčí: A. Geromini (SUI), Fröhlich (TCH) Vyloučení: 1:1  Švédsko: Svanberg – Nilsson, Bergquist – Engberg, Åke Andersson, Eriksson – Forström, Stig Andersson, O. Andersson – Johansson.  Polsko: Stogowski – Ludwiczak, Kasprczak – Marchewczyk, Wolkowski, Kowalski – Zielinski, Burda, Urson – Król.  17. února 1938 (následně po utkání USA – ČSR) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Velké Británie: 30. Archibald Stinchcombe, 32. Alexander Archer, 34. John Davey Branky Švédska: 19. Olle Andersson, 41. Stig Emanuel Andersson Rozhodčí: Poplimont (BEL), Kraatz (SUI) Vyloučení: 3:3  Velká Británie: Foster – Wyman, Dailley – Davey, Archer, Kelly – Halford, Stinchcombe, Chappell – Wilson.  Švédsko: Svanberg – Nilsson, Bergquist – Åke Andersson, Engberg, Eriksson – O. Andersson, Forström, Stig Andersson – Jansson.  18. února 1938 (15:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Velké Británie: 2. Archibald Stinchcombe, 8. Alexander Archer, 14. Gordon Dailley, 16. Jimmy Kelly, 17. Archibald Stinchcombe, 21. Jimmy Kelly, 30. John Davey Branky Polska: 6. Andrzej Wolkowski Rozhodčí: Poplimont (BEL), Kladrubský (TCH) Vyloučení: 3:3  Velká Británie: Foster – Wyman, Dailley – Archer, Stinchcombe, Kelly – Davey, Chappell, Halford – Ryddley, Woozley.  Polsko: Stogowski – Ludwiczak, Kasprczak – Marchewczyk, Wolkowski, Kowalski – Król, Zielinski, Urson – Burda.

Čtvrtfinále C.

Kanada – Německo 3:2 (1:1, 0:1, 1:0 – 1:0 pp)  16. února 1938 (15:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Kanady: 12. Percy Allen, 45. Gordie Bruce, 47. Johnny Godfrey Branky Německa: 11. Rudolf Tobien, 17. Rudi Ball Rozhodčí: Poplimont (BEL), Sachs (POL) Vyloučení: 1:2  Kanada: Coulter – Portland, Godfrey – Heximer, McReavy, Allen – Bruce, Chipman, Russell – Marshall.  Německo: Hoffmann – Tobien, Wild – Wiedemann, Strobl, Lang – Schibukat, Ball, Kessler – Schenk.  17. února 1938 (následně po utkání Švýcarsko – USA) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Německa: 19. Georg Strobl Branky Maďarska: nikdo Rozhodčí: Kraatz (SUI), A. Geromini (SUI) Vyloučení: 0:1  Německo: Egginger – Jaenecke, Tobien - Lang, Strobl, Schenk – Kessler, Schibukat, Schmidinger – Ball.  Maďarsko: Hircsák – Barcza, Jeney – Háray, Miklós, Róna – Palfalvi, Margó, Szamosi – Helmeczy, Hubay.  18. února 1938 (16:30) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Kanady: 6. Roy Heximer Branky Maďarska: 15. László Róna Rozhodčí: Poplimont (BEL), A. Geromini (SUI) Vyloučení: 4:0 z toho Russel na 5 minut.  Kanada: Coulter – Portland, Godfrey – Heximer, McReavy, Allen – Bruce, Chipman, Russell – Marshall.  Maďarsko: Hircsák – Jeney, Barcza – Háray, Miklós, Róna – Palfalvi, Margó, Szamosi – Hubay.

Semifinále.

Kanada – Německo 1:0 (0:0, 0:0, 1:0)  19. února 1938 – (následně po utkání Švýcarsko – Švédsko) Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Kanady: 38. Gordie Bruce Branky Německa: nikdo Rozhodčí: Poplimont (BEL), Sachs (POL) Vyloučení: 1:1  Kanada: Coulter – Portland, Godfrey – Heximer, McReavy, Allen – Bruce, Chipman, Russell – Marshall.  Německo: Hoffmann – Jaenecke, Tobien - Lang, Strobl, Schenk – Kessler, Ball, Schibukat – Wiedemann, Schmidinger.  19. února 1938 (20:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Velké Británie: 35. Archibald Stinchcombe Branky Československa: nikdo Rozhodčí: Poplimont (BEL), Sachs (POL) Vyloučení: 0:2  ČSR: Modrý – Pácalt, Pušbauer – Troják, Maleček, Kučera – Cetkovský, Pergl, Císař.  Velká Británie: Foster – Wyman, Dailley – Davey, Chappell, Halford – Archer, Stinchcombe, Kelly – Woozley.

Finále.

Kanada – Velká Británie 3:1 (3:1, 0:0, 0:0)  20. února 1938 – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Kanady: 5. Reg Chipman, 6. Pat McReavy, 14. Johnny Godfrey Branky Velké Británie: 9. John Davey Rozhodčí: Poplimont (BEL), Sachs (POL) Vyloučení: 2:2  Kanada: Coulter – Portland, Godfrey – Heximer, McReavy, Allen – Bruce, Chipman, Russell – Marshall.  Velká Británie: Foster – Wyman, Dailley – Davey, Chappell, Halford – Archer, Stinchcombe, Kelly – Woozley.

O 3. místo.

Československo - Německo 3:0 (1:0, 2:0, 0:0)  20. února 1938 – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Československa: 4. Alois Cetkovský, 25. Josef Maleček, 28. Ladislav Troják Branky Německa: nikdo Rozhodčí: Sachs (POL), Minder (HUN) Vyloučení: 2:1  ČSR: Modrý – Pácalt, Pušbauer, Michálek – Troják, Maleček, Kučera – Cetkovský, Z. Jirotka, Císař – D. Jirotka.  Německo: Egginger – Wild, Tobien – Schenk, Strobl, Lang – Wiedemann, Ball, Schibukat – Kuhn.

O 5. místo.

Švédsko – Švýcarsko 2:0 (1:0, 0:0, 1:0)  19. února 1938 (15:00) – Praha (Zimní stadion Štvanice) Branky Švédska: 4. Holger Engberg, 36. Stig Emanuel Andersson Branky Švýcarska: nikdo Rozhodčí: Kreisl (GER), Fröhlich (TCH) Vyloučení: 1:0  Švédsko: Svanberg – Nilsson, Bergquist – Engberg, Åke Andersson, Eriksson – Forström, O. Andersson, Stig Andersson – Hellman.  Švýcarsko: Künzler – Badrutt, Franz Geromini – Torriani, Ferdinand Cattini, Hans Cattini – Charly Kessler, Lohrer, Herbert Kessler – Albert Geromini, Heller.

Soupisky.

Soupiska Kanady.

Kanada (Sudbury Wolves) Brankář: John Coulter, Mel Albright. Obránci: Johnny Godfrey, Buster Portland. Útočníci: Percy Allen, Pat McReavy, Roy Heximer, Gordie Bruce, Reg Chipman, Jimmy Russell, Jack Marshall, Glen Sutherland, Archie Burn. Trenér: Max Silverman.

Soupiska Velké Británie.

Velká Británie Brankář: James Foster, Reg Merrifield. Obránci: Robert Wyman, Gordon Dailley, Ronnie Wilson, Pete Woolsey Útočníci: John Davey, Alexander Archer, Jimmy Kelly, Pete Halford, Alexander Chappell, Archibald Stinchcombe, Art Ridley, John Gerald. Trenér: Percy Nicklin.

Soupiska Československa.

Československo Brankáři: Bohumil Modrý, Antonín Houba. Obránci: František Pácalt, Jaroslav Pušbauer, Jan Michálek. Útočníci: Ladislav Troják, – Josef Maleček, Oldřich Kučera, František Pergl, Alois Cetkovský, Jaroslav Císař, Oldřich Hurych, Zdeněk Jirotka, Drahoš Jirotka. Trenér: Mike Buckna.

Soupiska Německa.

4. Německo Brankáři: Wilhelm Egginger, Alfred Hoffmann. Obránci: Gustav Jaenecke, Karl Wild, Rudolf Tobien. Útočníci: Hans Lang, Georg Strobl, Alois Kuhn, Philipp Schenk, Roman Kessler, Walter Schmidinger, Anton Wiedemann, Rudi Ball, Herbert Schibukat. Trenér: Bobby Bell (CAN)

Soupiska Švédska.

5. Švédsko Brankáři: Arne Johansson, Kurt Svanberg. Obránci: Sven Bergqvist, Axel Nilsson. Útočníci: Olle Andersson, Stig Emanuel Andersson, Åke Andersson, Holger Engberg, Åke Erikson, Karl Forsström, Lennart Hellman, Folke Jansson, Ragnar Johansson. Trenér: Viking Harbom.

Soupiska Švýcarska.

6. Švýcarsko Brankáři: Arnold Hirtz, Albert Künzler. Obránci: Franz Geromini, Christian Badrutt. Útočníci: Charly Kessler, Heini Lohrer, Beat Ruedi, Richard Torriani, Hans Cattini, Ferdinand Cattini, Herbert Kessler, Albert Geromini. Otto Heller. Trenér: Ulrich von Sury.

Soupiska Maďarska.

7. Maďarsko Brankáři: István Hircsák, Laszló Gati-Grozdics. Obránci: Miklós Barcza, Pál Bekési-Bliesener, István Hubay-Hruby. Útočníci: Zoltán Jeney, Sándor Miklós, László Róna, Béla Haray, György Margó, Frigyes Helméczy, Gyözö Ördödi, Jenö Pálfalvi, Ferenc Szamósi-Stoics. Trenéři: Frank Stapleford, Géza Lator.

Soupiska Polska.

7. Polsko Brankáři: Józef Stogowski, Kazimierz Tarlowski. Obránci: Zbigniew Kasprzak, Witalis Ludwiczak, Herbert Urson. Útočníci: Karol Marchewczyk, Andrzej Wolkowski, Adam Kowalski, Mieczyslaw Burda, Edmund Zielinski, Wladyslaw Król, Wladyslaw Michalik, Henrik Przedpelski, Alfred Andrzejewski. Trenér: Przemyslaw Warmiński

Soupiska USA.

7. USA Brankáři: Gerry Cosby. Obránci: Alfred Van, Spencer Wagnild, John Hutchinson. Útočníci: Art Bogue, Dowling, Ralph Dondi, George Quirk, Larry Charest, Hugh Young, Ray Lemieux. Trenér (hrající): John Hutchinson.

Soupiska Lotyšska.

10. Lotyšsko Brankáři: Roberts Lapainis, Herberts Kušķis. Obránci: Leonīds Vedējs, Kārlis Paegle, Augusts Ozols. Útočníci: Edgars Klāvs, Ādolfs Petrovskis, Arvīds Pētersons, Roberts Bluķis, Ludvigs Putniņš, Kārlis Zilpaušs, Aleksejs Auziņš, Harijs Vītoliņš.

Soupiska Litvy.

Lietuva-Praha-1938-02-11.jpg 10. Litva Brankáři: A. Mačius, A. Gudaitis. Obránci: Bronius Kuzmickas, Antanas Kuzmickas, Vladas Karalius. Útočníci: Juozas Klimas, Vytautas Ilgūnas, Jurgis Grigalauskas, E. Bačinskas, Jocius, Vladas Karalius, Vladas Matulevičius, Stasys Vasaitis, A. Hofmanas, Vilhelmas Dornas (Wilhelm Dorn).

Soupiska Rakouska.

10. Rakousko Brankáři: Josef Wurm, Karl Ördogh. Obránci: Rudolf Vojta, Franz Csöngei Útočníci: Karl Kirchberger, Oskar Nowak, Friedrich Demmer, Franz Zehetmayer, Hans Tatzer, Walter Feistritzer, Max Schneider, Hans Schneider, Hans Stertin. Trenér: Hans Weinberger.

Soupiska Rumunska.

13. Rumunsko Brankáři: Emil Maesciuc, Gheorghe Fluieras. Obránci: Paul Anastasiu, Laszló Biró, Comorosan. Útočníci: Stefan Tomovici, Alexandru Hugaru, Alexandru Botez, Wilhelm Suck, Anton Panenca, Robert Sadowski, Constantin Tico, Alexandru Theodorescu, Radu Tanase.

Soupiska Norska.

13. Norsko Brankáři: Ernst Heinrichsen, Hans Fjeld. Obránci: Johan Narvestad, Hans Jensen, Rudolf Eisenhardt. Útočníci: Eugen Skalleberg, Per Linnés, Ottar Buran, Johnny Larsen, Fjeldstadt, Knut Bogh, Kaare Hansen, Per Dahl.

12. mistrovství světa a 23. mistrovství Evropy v ledním hokeji probíhalo ve dnech 11. – 20. února 1938 v Československu.  Na turnaj se přihlásilo 14 mužstev, rozlosovaných do tří kvalifikačních skupin. První tři mužstva z každé skupiny postoupila do tří čtvrtfinálových skupin, ze kterých první týmy plus nejlepší evropské mužstvo ze skupiny, kde hrála Kanada, postoupily do play off. Ve skupinách se hrálo systémem každý s každým. Hrací doba byla 3x15 minut.

The 1938 Ice Hockey World Championships were held between February 11 and February 20, 1938, in Prague, Czechoslovakia. It marked the 30th anniversary of the IIHF, and a special celebration was held with famous hockey players from all over Europe in attendance. Also a yearbook was produced for the twenty-two member nations which documented which European country had the most hockey clubs (Czechoslovakia 361) and the most artificial rinks (Great Britain 21).  Fourteen teams participated in this World Championship. It was first divided in three preliminary round groups—two groups of five and a group with four teams. In the preliminary round, the top three teams in each group advanced to second round. The nine teams advancing to the second round were divided into three groups of three teams each. The three group winners and the best second-place team advanced to the semifinals.  The Canadians won the World Championship title for the tenth time beating Great Britain three to one in the final, leaving the British with their fourth European Championship title (the third in a row). In the bronze medal game, Czechoslovakia defeated Germany three to zero, and in a match for fifth place Sweden defeated Switzerland two to zero. The Swiss were very unhappy with the IIHF's decision to pick Germany as the fourth semi-finalist, as the two of them, and Sweden, finished the second round in an absolute tie. The decision was made to advance Germany because they had lost to Canada, so they were the best European nation in their group.


Rytířský řád Božího hrobu jeruzalémského

Historie.

Kanovnický řád Božího hrobu.

Původním titulem Strážci Božího hrobu ("Custodes S. Sepulcri dominici") nebo Bratři křižovníci Jeruzalémského hrobu Páně ("Fratres Cruciferi dominici sepulchri Hierosolymitani") byli založeni jako řád k ochraně Božího hrobu, v jejich čele stál jako vrchní představený patriarcha jeruzalémský.  Nelze prokázat spojení těchto kanovníků Baziliky Božího hrobu (kteří byli založeni Godefroyem z Bouillonu), který roku 1113 přijal augustiniánskou řeholi s rytíři. Po dobytí Jeruzaléma roku 1191 tento kanovnický řád přesunul své hlavní sídlo do Akkonu, k nejstarším mezi evropskými kláštery patřil pražský křižovnický klášter u kostela sv. Petra Na Zderaze, soukromá fundace z doby kolem roku 1188, v jejímž čele stál převor.  Po pádu Akkonu roku 1291 se hlavním sídlem stal dům sv. Lukáše v Perugii v Umbrii, jehož převor užíval titul velmistra. Další rytíři se rozptýlili po Evropě. O nezávislé postavení usiloval například převor významného řádového domu v polském Miechówě. Podle svého znaku – dvojramenného kříže jeruzalémského patriarchy – se nazývali také jako Křižovníci s červeným křížem.  Roku 1489 papež Inocenc VIII. rozhodl bulou "Cum solerti meditatione" o zrušení křižovnického řádu a krátkodobě jej majetkově i personálně přičlenil k johanitům, aby tak rozšířil křesťanské vojsko v boji proti Osmanským Turkům. Tento záměr nevyšel. Následující papež Alexandr VI. již roku 1496 Řád Božího hrobu obnovil s tím, že velmistrovství řádu je vyhrazeno papeži.

Rytíři pasovaní v bazilice Božího hrobu.

O Boží hrob se od 14. století podle papežské bully "Gratiam agimus" starali františkáni z Kustodie Svaté země, jejichž představený v Jeruzalémě (kustod Svaté země) měl právo spolu s laickým rytířem pasovat významné poutníky v bazilice Božího hrobu na rytíře.

Od roku 1868 do současnosti.

Roku 1847 papež Pius IX. obnovil Latinský jeruzalémský patriarchát, na nějž bylo přeneseno právo františkánů pasovat rytíře Božího hrobu. V roce 1868 tentýž papež reformoval Řád Božího hrobu, takže je nyní mezinárodním katolickým rytířským řádem, který přijímá laiky i duchovní, muže i ženy. Symbolem řádu je červený jeruzalémský kříž. Oděvem rytířů je bílý plášť s červeným jeruzalémským křížem.

Organizační struktura.

Hlavou řádu je kardinál – velmistr, který je jmenován papežem a jemuž pomáhá rada velmistra. Sídlem řádu je Palác della Rovere v blízkosti náměstí sv. Petra v Římě; oficiálním kostelem řádu je kostel sv. Onufria na Janikulu. V současnosti má řád téměř 30 tisíc členů ve 35 zemích. Organizačně je členěn do místodržitelství nebo magistrálních delegací v jednotlivých zemích nebo oblastech. Jeho hlavním úkolem je rozvoj křesťanského života členů řádu a podpora křesťanů ve Svaté zemi, zejména latinského jeruzalémského patriarchátu.

Třídy a stupně řádu a jejich insignie.

Od roku 1949 má řád tři třídy: Bílá řádová uniforma se zlatými doplňky je v dnešní době používána pouze výjimečně. Pro všechny třídy je společným znamením jeruzalémský kříž, jehož užívání na oděvu či v heraldice je upraveno takto:

Zvláštní případy v řádové heraldice.

V heraldice existují speciální kombinace honosných kusů pro duchovní, kteří jsou členy řádu, a také pro užívání řádového znamení ve štítu:

Svatí a blahoslavení řádu.

Řádové svátky.

Členové řádu mohou získat plnomocné odpustky i v den řádové investitury.

Řád Božího hrobu v České republice.

V průběhu historie se stala členy řádu Božího hrobu řada významných českých osobností. Mezi rytíře Božího hrobu pasované v Jeruzalémě patřili urození poutníci z 16. století Jan IV. Zajíc z Hazmburka a Kryštof Harant z Polžic a Bezdružic spolu s Heřmanem Černínem, kteří obřadu pasování v Chrámu Božího hrobu věnovali ve svých cestopisech patřičnou pozornost. Při své pouti do Svaté země byl při obřadu pasování též přítomen a podrobně jej popsal erbovní měšťan Oldřich Prefát z Vlkanova.  V roce 1929 vzniklo pod vedením politika a podnikatele Jana Jiřího Rückla československé místodržitelství řádu Božího hrobu, které ovšem zaniklo po druhé světové válce i následkem poválečného politického vývoje. Velkopřevorem byl v tehdejší době pražský arcibiskup Karel kardinál Kašpar. K obnově jeho činnosti došlo až po pádu totalitního režimu v roce 2015, kdy byla ustavena magistrální delegace řádu v českých zemích, jejím velkopřevorem byl jmenován olomoucký arcibiskup Mons. Jan Graubner a magistrálním delegátem Dr. Jiří Pořízka. Dne 17. 4. 2016 v olomoucké katedrále sv. Václava vykonal velmistr Řádu Božího hrobu Edwin Frederick kardinál O'Brien první investituru rytířů Řádu Božího hrobu v ČR a o dva roky později, dne 18. 11. 2018, v rámci druhé investitury pasoval velmistr v téže katedrále nové tři rytíře a jednu dámu Božího hrobu.  Česká magistrální delegace (http://oessh.cz) je v současnosti tvořena velkopřevorem Mons. Janem Graubnerem, magistrálním delegátem dr. Tomášem Parmou, dalšími sedmi rytíři, dvěma dámami a dvěma kněžími.  Za duchovní sídlo české magistrální delegace řádu byla zvolena Kalvárie v Jaroměřicích u Jevíčka, poutní místo a významná národní kulturní památka. Kalvárie budovaná v 17. a 18. století a zřejmě neprávem připisovaná J. B. Santinimu vyjadřuje touhu tehdejších věřících zakusit pašijové události a spatřit alespoň nápodobu svatých míst, když pro ně nebylo možno putovat do Svaté země. Pro řád Božího hrobu, jehož primární cílem je podpora křesťanů ve Svaté zemi, je tedy právě kalvárie ideálním a symbolickým místem pro duchovní sídlo. Poutní místo v Jaroměřicích nadto přináleží arcidiecézi českého velkopřevora, nachází se v blízkosti oficiálního sídla české magistrální delegace (Úsobrno) a je přitom dobře dostupná i z Čech.

Řád Božího hrobu (latinsky "Ordo Equestris Sancti Sepulcri Hierosolymitani", OESSH, česky "Rytířský řád svatého Božího hrobu jeruzalémského") je rytířský řád založený podle nedoložené tradice Godefroyem z Bouillonu roku 1099 k ochraně nejvýznamnějšího křesťanského poutního místa ve Svaté zemi, Božího hrobu v Jeruzalémě. Byl řádem strážců, nikoliv bojovníků za křesťanskou víru. V současnosti je řádem pro katolické křesťany, kteří neskládají žádný řeholní slib; řád proto není subjektem mezinárodního práva. Je právnickou osobou podle kanonického práva (mezinárodní veřejné sdružení věřících) a právnickou osobou ve Vatikánském městském státě a je mezinárodně uznaným rytířským řádem.

The Equestrian Order of the Holy Sepulchre of Jerusalem (, OESSH), also called Order of the Holy Sepulchre or Knights of the Holy Sepulchre, is a Catholic order of knighthood under the protection of the Holy See. The pope is the sovereign of the order which, with the five other papal equestrian orders and the Sovereign Military Order of Malta, are the only orders of chivalry that are recognised and protected by the Holy See.  The order creates canons as well as knights, with the primary mission to "support the Christian presence in the Holy Land".  The order today is estimated to have some 30,000 knights and dames in 60 lieutenancies around the world. The cardinal grand master has been Fernando Filoni since 2019, and the Latin Patriarch of Jerusalem is grand prior. Its headquarters are situated at Palazzo Della Rovere and its official church in Sant'Onofrio al Gianicolo, both in Rome, close to the Vatican City.


Život.

Arnold Sommerfeld se narodil v rodině lékaře v Královci (něm. Königsberg , rus. Kaliningrad) ve východním Prusku. V letech 1886 - 1890 studoval matematiku na tamější Albertus-Universität, jednom z nejvýznamnějších vědeckých center Německa. V disertační práci se pod vedením Ferdinanda von Lindemanna věnoval rovnicím matematické fyziky. V r. 1892 složil zkoušky k vyučování matematiky na středních školách a nastoupil roční vojenskou službu.  Po skončení vojenské služby nastoupil na univerzitu v Göttingenu, centrum matematické vědy v Německu, kde se stal v r. 1894 asistentem Felixe Kleina, s nímž spolupracoval až do roku 1910. Pod vedením tohoto proslulého matematika habilitoval v r. 1895 s prací o matematické teorii difrakce ("Mathematische Theorie der Diffraction"). Společně napsali čtyřdílnou publikaci o teorii setrvačníků ("Theorie des Kreisels)." V r. 1897 se stal profesorem matematiky na Báňské univerzitě v Clausthalu , což mu přineslo existenční zajištění a umožnilo sňatek s Johannou Höpfnerovou, dcerou kurátora göttingenské univerzity. Během manželství se jim narodili tři synové a jedna dcera. Od roku 1900 působil jako mimořádný profesor na Vysoké škole technické v Cáchách (později RWTH Aachen University). V roce 1906 se stal profesorem na Ludwig-Maximilians-Universität v Mnichově, kde až do konce života přednášel teoretickou fyziku. Vedl desítky doktorských disertací, výsledky své vědecké práce obohatil celou řadu fyzikálních oborů. V letech 1942-51 pracoval na kompletaci svých přednášek, které byly zveřejněny v šestisvazkovém díle Přednášky z teoretické fyziky ("Vorlesungen über theoretische Physik") Kromě přednáškového pobytu v USA (1922-23) a cesty do Číny, Indie a Japonska v r. 1929 žil Arnold Sommerfeld stále v Mnichově. Zemřel v roce 1951 na následky zranění při dopravní nehodě.

Vědecká práce.

Sommerfeld se v průběhu své akademické kariéry zabýval všemi problémy teoretické fyziky od turbulence kapalin až po teorii relativity, kvantovou teorii a fyziku tuhých těles. V letech 1899 až 1909 se zabýval především teorií rentgenového záření a dynamikou elektronů. Výrazně se podílel na rozvoji kvantové mechaniky, zejména v oblasti kvantové teorie stavby atomu (Bohrova-Sommerfeldova teorie). Tato práce byla završena v r. 1919, kdy Sommerfeld napsal kompendium atomové fyziky s názvem Stavba atomů a spektrální linie ("Atombau und Spektrallinien"), které se stalo "biblí" pro novou generaci atomových a kvantových fyziků. Sommerfeld se zabýval i Zeemanovým jevem, strukturou vodíkového spektra, zavedl konstantu jemné struktury a druhé kvantové číslo. Položil základy kvantové elektronové teorie kovů a v roce 1931 vypracoval teorii brzdného záření elektronů.

Ocenění.

Arnold Sommerfeld obdržel mnoho čestných medailí a vyznamenání akademických institucí z celého světa. Byl laureátem medaile Maxe Plancka, Lorentzovy medaile, Oerstedovy medaile, členem evropských i amerických vědeckých společností, byl čestným doktorem univerzit v Rostocku, Cáchách, Kalkatě a Aténách.  Za úspěchy, kterých dosáhl v kvantové teorii atomu, byl v letech 1917 až 1951 celkem 84krát nominován na Nobelovu cenu za fyziku. Nikdy ji však nezískal.

Arnold Johannes Wilhelm Sommerfeld (5. prosince 1868, Královec – 26. dubna 1951, Mnichov) byl německý teoretický fyzik, průkopník rozvoje atomové a kvantové fyziky. Sám také vychoval velké množství studentů pro další éru teoretické fyziky. V kvantové mechanice je důležitý jeho objev konstanty jemné struktury. 84krát byl nominován na Nobelovu cenu, ale nikdy ji nezískal.

Arnold Johannes Wilhelm Sommerfeld, (; 5 December 1868 – 26 April 1951) was a German theoretical physicist who pioneered developments in atomic and quantum physics, and also educated and mentored many students for the new era of theoretical physics. He served as doctoral supervisor for many Nobel Prize winners in physics and chemistry (only J. J. Thomson's record of mentorship is comparable to his).  He introduced the second quantum number (azimuthal quantum number) and the third quantum number (magnetic quantum number). He also introduced the fine-structure constant and pioneered X-ray wave theory.


Dějiny.

Armáda Slovenské republiky.

Základy vzniku ozbrojených sil Slovenské republiky jsou zakotvené v Čl. 25 Ústavy Slovenské republiky. Tento článek deklaruje, že „Obrana Slovenské republiky je povinností a ctí každého občana. Zákon ustanoví rozsah branné povinnosti. Nikoho nelze nutit, aby vykonával vojenskou službu, jestliže je to v rozporu s jeho svědomím nebo náboženským vyznáním. Podrobnosti ustanoví zákon.“.  Národní rada Slovenské republiky až 16. prosince 1992 položila základ pro vytvoření a existenci vlastní samostatné armády zákonem č.3/1993 Z.z. o zřízení Armády Slovenské republiky, který nabyl účinnosti 1. ledna 1993.  Armáda od té doby plnila i úlohy v rámci mírových sil OSN. Armádu tvořily jednotlivé druhy vojsk, Vojenskou policii, Vojenské zpravodajství, vojenské správy, úřady ministerstva obrany, vojenské soudy a prokuratura. Hlavní druhy armádních vojsk bylo pozemní vojsko, letectvo a protivzdušná obrana. Velícím orgánem bylo až do 25. srpna 1994 Velitelství armády Slovenské republiky. Velitelem Armády Slovenské republiky byl jmenován generálporučík Ing. Július Humaj.  Velitelství Armády Slovenské republiky bylo 25. srpna 1994 přetvořeno na Generální štáb Ozbrojených sil Slovenské republiky. Po dobu jeho existence mu veleli:

Ozbrojené síly Slovenské republiky.

Národní rada Slovenské republiky 23. května 2002 schválila zákon č.321/2002 Z.z o ozbrojených silách Slovenské republiky s účinností od 1. července 2002. Tímto dnem vznikly Ozbrojené síly Slovenské republiky. Vytvořeny byly pro zachování míru a bezpečnosti Slovenské republiky a k plnění závazků vyplývajících z mezinárodních smluv, kterými je Slovenská republika vázaná.  Ve funkci náčelníka generálního štábu působil generál Ing. Milan Cerovský. V současnosti tuto funkci vykonává generál Ing. Peter Vojtek.  Základní složky ozbrojených sil tvoří pozemní síly, vzdušné síly a síly výcviku a podpory. Organizačně se ozbrojené síly člení na svazky, útvary, jednotky, úřady a zařazení. Ozbrojené síly jsou rozhodujícím výkonným prvkem systému obrany republiky. Jejich hlavní úlohou je zajišťovat bezpečnost státu před venkovním napadnutím a plnění závazků vyplývajících z mezinárodních smluv.  Ozbrojené síly se také podílejí na zachovávání veřejného pořádku a bezpečnosti státu, jeho svrchovanosti, územní celistvosti a nedotknutelnosti státních hranic. Zákon přesně specifikuje použití ozbrojených sil v čase míru, války, válečného stavu, výjimečného stavu a stavu nouze.

Profesionalizace.

Zásadní změny při výstavbě ozbrojených sil se udály 1. ledna 1998 zrušením výrazu „voják z povolání“ a nahrazením výrazem „profesionální voják“ zákonem č. 370/1997 Z.z. o vojenské službě. V době platnosti tohoto zákona vstoupilo Slovensko 29. března 2004 do NATO. Legislativní podmínky pro přechod na plně profesionální armádu vytvořil zákon č.346/2005 Z.z. o státní službě profesionálních vojáků ozbrojených sil SR. Základní vojenská služba na Slovensku zanikla 1. ledna 2006.

Charakteristika.

Ozbrojené síly Slovenské republiky mají vlastní policejní a soudní složky. V čase ohrožení republiky jiných státem či zahraniční organizací (terorismus), je jediná oprávněná zasáhnout po schválení vlády či prezidenta SR. Mají vlastní strukturu, řídí se pro ni zvlášť vytvořenými zákony. Hlavní řídící složkou OSSR je Generální štáb.  Mohou být nasazeny i při likvidací nebezpečných situací (povodně, zemětřesení, požáry…), či při záchraně nebo ochraně majetku a osob při těchto situacích.  Mezi zvláštní jednotky ozbrojených sil patří čestná stráž prezidenta Slovenské republiky.

Řízení a velení.

Ozbrojené síly řídí vláda a ministerstvo obrany a velí jim prezident Slovenské republiky, náčelník generálního štábu a ostatní ustanovení velitelé. Velení ozbrojených složek odborně, organizačně a technicky zabezpečuje generální štáb v čele s náčelníkem generálního štábu.  Vláda SR při řízení ozbrojených sil schvaluje základní koncepci pro jejich rozvoj, použití, rozhoduje o umístění, svazcích, útvarech, úřadech a zařízení, o počtech hlavních druhů vojenských zbraní, systémů a techniky a o použití vojáků.  Ministerstvo obrany při řízení ozbrojených sil zpracovává základní koncepční dokumenty, zpracovává plány jejich použití, navrhuje počty techniky a osob, zodpovídá za zásobování, přípravu a řízení mobilizace a vykonává vnitřní kontrolu v ozbrojených silách.  O vyslání OSSR mimo státní území rozhodují příslušné ústavní orgány. Souhlas s vysláním mimo území Slovenska se od profesionálního vojáka nevyžaduje. Ozbrojené síly jsou financovány ze státního rozpočtu. Majetek státu užívaný OSSR spravuje ministerstvo obrany. Stát před soudy ve věcech ozbrojených sil zastupuje ministerstvo obrany.  generálmajor Ing. Ján Ďurove generálmajor Ing. Leopold Bilčík, generálmajor Ing. Emil Vestenický, generálmajor Ing. Rudolf Žídek generálmajor Ing. František Blanárik,

Jmenování do první generálské hodnosti v době aktivní služby.

generálmajor Ing. Milana Cerovský, generálmajor Ing. Ján Čmilanský, generálmajor Ing. Ľudovít Gál, generálmajor Ing. Milan Podhoráni, generálmajor Ing. Jozef Pivarči, generálmajor Ing. Milan Stráňava, generálmajor JUDr. Ján Vida generálmajor Ing. František Butko, generálmajor Ing. Gašpar Hozman, generálmajor Ing. Marián Mikluš, generálmajor Ing. Oto Nečas, generálmajor JUDr. Ondrej Samaš, generálmajor JUDr. Alojz Siro generálmajor Ing. Jozef Blizman, generálmajor Ing. Peter Bučko, generálmajor MUDr. Igor Čombor, generálmajor Ing. Jozef Kováčik, generálmajor Ing. Jozef Zadžora generálmajor Ing. Ľubomír Bulík, CSc., generálmajor Ing. Jozef Dunaj, generálmajor Ing. Dušan Humený, generálmajor Ing. Peter Novotňák brigádny generál Ing. Ján Kačmár, brigádny generál Ing. Milan Maxim, brigádny generál Ing. Vladimír Púčik brigádny generál Ing. Peter Gajdoš, brigádny generál Ing. Ľubomír Háberl, brigádny generál Ing. Miroslav Kováč, brigádny generál Ing. Jozef Krakovský, brigádny generál Ing. Jaroslav Kuča, brigádny generál Ing. Mikuláš Regula, brigádny generál Ing. Jaroslav Vývlek brigádny generál doc. Ing. František Bartko, CSc. brigádny generál Ing. Juraj Baránek, brigádny generál Ing. Miroslav Kocián, brigádny generál Ing. Vendelín Leitner, brigádny generál Ing. Stanislav Petrenec brigádny generál MUDr. Pavol Maslík, PhD., brigádny generál Ing. Štefan Mečár, brigádny generál Ing. Jaroslav Muríň, brigádny generál Ing. Ján Salaganič, brigádny generál Ing. Peter Vojtek brigádny generál Ing. Milan Čelko, MSc., brigádny generál Ing. Ondřej Novosad, brigádny generál RSDr. Jozef Viktorín, brigádny generál Ing. Marián Áč, PhD., brigádny generál Ing. Ivan Hirka, brigádny generál doc. Ing. Miroslav Kelemen, PhD., brigádny generál Ing. Juraj Krištofovič, brigádny generál Ing. Ľubomír Svoboda,

Ozbrojené síly Slovenské republiky, v období 1993–2002 Armáda Slovenské republiky, je název vojenských sil Slovenska. Tyto síly se dále oficiálně člení na Pozemní síly, Vzdušné síly a Síly výcviku a podpory.

The Armed Forces of the Slovak Republic were divided from Czechoslovak army after dissolution of Czechoslovakia on January 1, 1993. Slovakia joined NATO on 29 March 2004. From 2006 the army transformed into a fully professional organization and compulsory military service was abolished. Slovak armed forces numbered 15,996 uniformed personnel and 3,761 civilians in 2014.


Historie.

Město bylo založeno v 8. století Vikingy a je tak jedním z nejstarších měst. Díky své dobré poloze mělo velký strategický význam a probíhaly zde důležité náboženské a politické události. Ve městě byl kdysi postaven hrad typu motte. Své jméno má složené ze slov "Wii", což znamená Svaté místo, a "Berg", tedy kopec.

Památky.

Viborg je proslulý svou katedrálou. Konstrukce katedrály začala v roce 1130 a trvala 50 let. Několikrát do základů vyhořela a byla vždy znovu postavena. Z původní katedrály se dochovala pouze krypta. Nejnovější části kostela pochází z roku 1876. Katedrálu zdobí mnoho maleb s biblickou tematikou od dánského malíře Joakima Skovgaarda. Vedle katedrály stojí Skovgaardovo muzeum založené v roce 1937.  Před reformací bylo ve Viborgu 5 klášterů (pro augustiniánské bratry, pro augustiniánské sestry, františkánský klášter, dominikánský klášter a klášter maltézského řádu), asi 12 kostelů a několik kaplí. Do dneška se dochovala jen katedrála a zbytky františkánského a dominikánského kláštera.

Sport.

Viborg získal během posledních deseti let pověst jednoho z nejlepších sportovních měst Dánska. Nejprve se v městě zformoval tým házenkářek (což je v Dánsku populární sport a Viborg je nadále mezi 5 nejlepšími kluby Evropy). Následně se tým házenkářů a zejména profesionální fotbalový tým umístil na předních příčkách dánských lig. V letech 1998-2008 byl Viborg FF stálým účastníkem dánské Superligy a v roce 2000 vyhrál dánský pohár.

Vzdělávání.

Ve Viborgu sídlí několik vzdělávacích institucí včetně "Viborg Katedralskole" (katedrální školy). Má se za to, že zde byla založena v roce 1060 škola - ve stejné době jako se město stalo sídlem biskupa. Současná monumentální stavba byla postavena v roce 1926 pro velké množství studentů a později se ke škole připojila ubytovna pro žáky z vnějších krajů nebo ostrovů, které poblíž gymnázium nemají. Ačkoli je tento systém již zastaralý, jsou koleje stále populárnější, přebývá v nich několik studentů z Grónska nebo studenti, kteří nechtějí zůstat doma. Viborg Katedralskole je dnes jedna ze čtyř gymnázií ve Viborgu. Ve městě také sídlí The Animation Workshop, umělecká škola zabývající se animací sídlící ve vojenském areálu na okraji města. Tato instituce je považována za jednu nejlepších ve svém oboru.

Viborg [ˈʋib̥ɒːˀ] je dánské město ležící ve středním Jutsku. Je sídlem viborské komuny a zároveň kraje Midtjylland. Viborg je také sídlem Nejvyššího soudu pro západní Dánsko, nejvyššího soudu pro Jutský poloostrov. Obec Viborg je druhou největší obcí v Dánsku, zabírá 3,3% celého povrchu Dánska.

Viborg (), a city in central Jutland, Denmark, is the capital of both Viborg municipality and Region Midtjylland. Viborg is also the seat of the Western High Court, the High Court for the Jutland peninsula. Viborg Municipality is the second-largest Danish municipality, covering 3.3% of the country's total land area.


Lidé ve vyšetřovací komisi.

Předsedou komise byl jmenován bývalý republikánský guvernér státu New Jersey Thomas H. Kean, místopředsedou se stal demokratický senátor Lee H. Hamilton. Ředitelem štábu byl jmenován Philip D. Zelikow

Nálezy.

Vyšetřovací komise vyslechla přes 1200 lidí z 10 zemí, prostudovala dva a půl milionu různých dokumentů, včetně některých tajných. Komise vycházela z vyšetřování FBI a PENTTBOM, a vedla několik veřejných slyšení, v nichž vypovídali různí svědkové včetně některých členů tehdejší administrativy a armády. Než byla zpráva komisí vydána, byly z ní odstraněny všechny tajné nebo jinak citlivé informace.  Zpráva mimo jiné konstatovala, že FBI a CIA ve svých úlohách a v aspektu rizika teroristických útoků nepříliš dobře posloužili prezidentovi Bushovi a jeho předchůdci Clintonovi.  Komise konstatovala, že většina z 19 teroristů byla původem ze Saúdské Arábie, ale nenašla důkazy, že by tato země proti Spojeným státům v nějakém ohledu konspirovala. Vůdce teroristů Mohamad Atta byl původem z Egypta další dva teroristé pocházeli z Spojených arabských emirátů a jeden z Libanonu. Všichni útočnici byli členy organizace Al-Káida vedené Usámou bin Ládinem. Komise nenašla žádné důkazy o spolupráci Iráku s Al-Kaidou na přípravě útoků z 11. září, avšak upozornila na snahy Usámy bin Ládina navázat spolupráci s iráckou vládou.  Dále našla důkazy o zvýšené spolupráci Íránu s organizací Al-Kaidá. Šlo zejména o íránská razítka v pasech několika únosců získaná při cestě přes Írán. Avšak nenašla žádné důkazy o zapojení Íránu do přípravy útoků z 11. září. Írán navíc zahájil snahu o snížení vlivu Al-Kaidy na svém území. Z výsledků vyšetřování vyvodila Komise rozsáhlá doporučení, které mají příštímu takovému útoku zabránit. Tyto změny zahrnují některé organizační změny ve zpravodajské síti Spojených států; jako vytvoření společného ředitelství pro FBI a CIA. Další změny proběhly v ostraze hranic a imigrační politice.

Kritika.

Práce komise se stala po vydání zprávy i v průběhu její činnosti předmětem kritiky. Většina kritických hlasů se rekrutovala z řad zastánců alternativních teorií pro vysvětlení příčin a událostí z 11. září 2001. Mezi kritizované body patří: Část kritiky nebyla namířená výhradně proti komisi samotné, ale doléhala i na administrativu prezidenta George W. Bushe, kde vytýkala například nedostatečné financování, prodlevu v rozhodnutí komisi vůbec zřídit, nebo způsob, kterým mezi vládou a komisí proudily informace.  Jednu z ucelenějších kritik formuloval do podoby několika knih a přednášek David Ray Griffin – "The 9/11 Commission Report: Omissions and Distortions" ("Zpráva vyšetřovací komise 11. září: Vynechávání a překrucování") a "Debunking 9/11 Debunking: An Answer to Popular Mechanics and Other Defenders of the Official Conspiracy Theory" ("Demýtizace demýtizace z 11. září: Odpověď na [časopis] Popular Mechanics a jiné obhájce oficiální konspirační teorie") Ještě před ním Meyssan Thierry knihou Velký podvod a po něm a po Griffinovi následovali další.

Zpráva vyšetřovací komise o 11. září 2001 (angl. "Final Report of the National Commission on Terrorist Attacks Upon the United States" nebo zkráceně "9/11 Comission Report") je oficiální zpráva o událostech, které vedly k teroristickým útokům z 11. září 2001 vypracovaná Národní komisí pro teroristické útoky na Spojené státy ("National Commission on Terrorist Attacks Upon the United States"), neformálně "9/11 Comission" nebo Kean/Zelikow Comission) na žádost Prezidenta a Kongresu Spojených státu. Zpráva má 571 stránek a je volně stažitelná z internetu.  Vyšetřovací komise se za tímto účelem poprvé sešla 26. listopadu 2002 (441 dnů po útocích); zprávu vydala 22. července 2004.

The 9/11 Commission Report, formally named Final Report of the National Commission on Terrorist Attacks Upon the United States, is the official report of the events leading up to the September 11, 2001 terrorist attacks. It was prepared by the National Commission on Terrorist Attacks Upon the United States (informally sometimes known as the "9/11 Commission" or the "Kean/Hamilton Commission") at the request of United States president George W. Bush and Congress, and is available to the public for sale or free download.  The commission was established on November 27, 2002 (442 days after the attack) and their final report was issued on July 22, 2004. The report was originally scheduled for release on May 27, 2004, but a compromise agreed to by Speaker of the House Dennis Hastert allowed a sixty-day extension through July 26.


Charakteristika plemene.

Temperament: smělý, přizpůsobivý, zvědavý, silný, nezávislý, chladný  Středoasijští pastevečtí psi jsou velcí psi, robustní stavby těla, silní, odvážní, nedůvěřiví vůči cizím, snadno přizpůsobiví různým klimatickým podmínkám. To umožňuje široké využití plemene v nejrůznějších oblastech. Středoasiati snesou i drsnější povětrnostní podmínky, jelikož jsou od přírody vybaveni kožichem obdařeným velmi hustými a dlouhými pesíky. Dobře snášejí náročné podmínky i situace, kdy musejí vydržet bez dostatku potravy a vody. V některých oblastech fungují dokonce při teplotách pod -40 °C. Milují sníh. Jinak je tomu v tuzemských podmínkách, kde se s dlouhodobě nízkými teplotami a vytrvale zasněženými oblastmi nesetkají.  Uši a ocas se v zemích původu krátce kupírují, aby útočící šelmy neměly možnost psa uchopením za uši či ocas znehybit a zabít.

Vlastnosti.

Tito psi potřebují ke svému životu prostor, aby se uplatnilo jejich vrozené sebevědomí a pud chránit svěřený majetek. Nejlépe se cítí tam, kde mají k dispozici velký pozemek. Rozhodně se nehodí pro držení v kotci. Nemají rádi uzavřené malé prostory a spíše než klasickou boudu uvítají přístřešek, který je ochrání před prudkým deštěm, mokrým sněhem a průvanem. Pokud tuto možnost pes nemá, vyhrabe si v zemi pelech sám nebo se schová pod keř. Má rád vyvýšené plochy, ze kterých pozoruje okolí. Pokud se na jednom pozemku nachází psů víc, rozdělí si teritorium na menší úseky a každý hlídá svou část. Pro Středoasijského pasteveckého psa je důležitá řádná socializace, obdobně jako u jeho blízkých příbuzných Kavkazského pasteveckého psa a Moskevského strážního psa. Primárně je samostatný hlídač a obranář. Hlídá neustále a veškerý čas, i během spánku, podřizuje této prioritě. Pokud začne chránit, příkazy psovoda jsou pro něj druhořadé. V situacích, které vyhodnotí jako krizové, kdy je jeho rodina či majetek v nebezpečí, jedná zcela podle vlastního uvážení. Proto je důležité nenechávat psa o samotě s cizími návštěvami, neboť by je mohl vyhodnotit jako vetřelce a napadnout je. Přechod z klidové fáze do útoku bývá velmi rychlý. Pokud pes cítí vážné ohrožení svých blízkých, je připraven protivníka i zabít.  „"Již štěně středoasijce instinktivně ví, že jeho povinností je obrana nejenom pána, nýbrž každého člověka, který je v nouzi a potřebuje pomoci. Tento příkaz má také zakódován hluboko v genech, a tak není třeba psa na obranu cvičit. Jediný rozdíl mezi obranou provedenou mladým a dospělým psem je ten, že dospělý pes útočí bez hlesu jako střelná zbraň opatřená tlumičem. Proč? Nesmí při obraně stáda vyplašit ovce, které by se mohly v panice ušlapat, spadnout do strže či si jinak ublížit. Středoasijec je při dávení nepřítele diskrétnost sama. Stejně postupuje i při obraně člověka. Tichý útok psa je daleko děsivější, než kdyby při něm vrčel, kňučel nebo štěkal,"“ (Irena Sehnerová: "Asijští démoni: co o nich ještě nevíte").  Středoasiat bedlivě sleduje pohyb na svěřeném hlídacím úseku a ze svého místa startuje až po důkladném zvážení, s velkou razancí a se silným hlasovým doprovodem, čímž odrazuje možné narušitele. Zasahuje zpravidla až v situaci, kterou, podle jeho vyhodnocení, není schopen chráněný subjekt sám zvládnout. Při výcviku zadržení na cvičný rukáv přirozeně zpravidla nereaguje, ale pokud jde o zadržení figuranta s možností kousání do celého těla, bývá dost aktivní.

Specifika.

Středoasiati se nehodí pro klasický služební výcvik, jako je stopování a prvky vyšší poslušnosti. Nesnášejí jakoukoli drezuru a ačkoli chápou velmi dobře, co je po nich vyžadováno, nepovažují často cviky za smysluplné, a odmítají je proto vykonat. Zejména v mladém věku je obvyklé, že po povelu psovoda následuje prodleva, ve které pes přemýšlí, zda uposlechne. Tato svéhlavost vychází z historické podstaty plemene: pastevečtí psi byli v horách při ochraně stáda odkázáni pouze sami na sebe, museli se rozhodovat samostatně. Neznamená to však, že by pes byl zcela neovladatelný. Podmínkou je pevný, kladný vztah psa ke svému pánovi založený na (oboustranném) respektu a důvěře.  Výcvik není pes schopen ukončit na 100 %, oproti tomu k obraně ho není třeba nijak zvlášť cvičit. Je dobré nasměrovat psa tak, aby si upevnil návyk kdy a v jaké situaci má zasáhnout. Neméně důležité je, aby se jeho psovod naučil, jak se při obranném zásahu svého psa má chovat, protože jeho útočný projev je svou silovou stránkou zcela odlišný od běžných strážních a služebních psů. Obvykle není nutné psa k obraně pobízet, je na místě jeho snahu napadat domnělé nepřátele spíše tlumit a usměrňovat, aby nebyl vůči svému okolí příliš útočný. Zpravidla stačí klidný tón hlasu, z něhož pes pochopí, že má psovod situaci pod kontrolou.

Výchova.

Psa je vhodné vodit na dostatečně pevném vodítku a je třeba umět jej zvládnout fyzicky, ale především psychologicky. Nezbytná je důsledná a trpělivá výchova. Ke Středoasijskému pasteveckému psu je nutné přistupovat laskavě, klidně a ohleduplně. Musí být jasně stanoveny hranice, které pes nesmí překročit. Křik a fyzické tresty jsou zcela nevhodné.  Při systematickém a vhodném vedení je Středoasijec oddaným společníkem a obranářem ochotným položit za svou lidskou smečku život. Pokud se jeho výchova podcení, zanedbá či zkazí, jedná zcela podle vlastního uvážení a může být svému okolí i nebezpečný. Nehodí se pro nezkušené začátečníky či nedůsledné a nevyrovnané majitele, kterým snadno přeroste přes hlavu.

Středoasijský pastevecký pes (anglicky: Central Asian Shepherd, rusky: Среднеазиатская овчарка, zkratka SAO), v asijských zemích také nazývaný alabaj, je molossoidní pracovní psí plemeno původem z Turkmenistánu (tzv. Turkmenský alabaj) a dalších států střední Asie. Středoasijský pastevecký pes má kvůli velkému území, na němž je chován, mnoho typů, které se od sebe liší exteriérem (stavbou těla, hlavy, mohutností).  Pro svůj silně vyvinutý teritoriální pud se využíval a dosud využívá k hlídání stád a vesnic proti predátorům, jako jsou vlci, lišky, medvědi. Nejrozšířenější je toto plemeno v zemích bývalého Sovětského svazu, státech střední Asie a jim přilehlých oblastech, kde je spojeno dlouholetou tradicí se způsobem obživy a uplatněním ve strážní službě. S postupným zánikem kočovného pasteveckého způsobu života tamních obyvatel se začaly počty těchto psů rapidně snižovat. Přičiněním ruských chovatelů, kteří se ujali chovu, zůstalo plemeno zachováno. Oficiálně bylo uznáno FCI roku 1989.

The Central Asian Shepherd Dog () is an ancient livestock guardian dog breed. Traditionally, the breed was used for guarding sheep and goat herds, as well as to protect and for guard duty.  It is a large breed of dog recognized by FCI as a Molossoid type dog breed of Soviet-era origin under Russian patronage. Numerous breed representatives reside in Russia, and local kennel club officials refer to Central Asians as one of the most popular dog breeds in the country, rating them as the #1 breed in the country around 2000.