Reakce ve světě.

Ibrahim Dabáší, velvyslanec Libye při OSN, v rozhovoru pro televizi Al-Džazíra mimo jiné prohlásil, že se „jedná o genocidu“ a že „je to konec režimu Muammara Kaddáfího“. Vlivný egyptský duchovní Jusúf al-Karadáví vydal na Muammara Kaddáfího fatvu a vyzval k jeho fyzické likvidaci.  Na stranu povstalců se krátce po vypuknutí povstání přidala řada členů diplomatické reprezentace Libye v zahraničí, včetně Libyjské mise v Praze. Vztahy s Tripolisem rovněž přerušila velvyslanectví ve Spojených státech, Austrálii, Indii, Malajsii. K těmto velvyslanectvím se rovněž připojili vyslanci k Lize arabských států.  Většina zemí Evropské unie násilí odsoudila a volala po dialogu. Podle deníku EUobserver jsou výjimkou pouze Itálie a Česko: článek cituje Silvia Berlusconiho, který v rozhovoru s novináři tvrdí, že „se situace vyvíjí a on nechce nikoho rušit“. Český ministr zahraničí Karel Schwarzenberg podle článku mluvil o možnosti pádu Kaddáfího jako o katastrofě. Ministr však později tato slova popřel a označil citaci jako „blbost“ s tím, že za slovy o tom, že by se EU neměla do situace příliš vměšovat, stojí. Nicméně jednotlivé země EU začaly z Libye evakuovat své občany. Česká republika nakonec vyzvala všechny své občany k opuštění země, v neděli 27. února uzavřela své velvyslanectví a evakuovala jeho pracovníky.  Rada bezpečnosti OSN dne 26. února jednala o sankcích proti Libyi a rozhodla o zablokování Kaddáfího účtů, o úplném zbrojním embargu a dokonce i o tom, že Mezinárodní trestní soud v Haagu bude vyšetřovat Kaddáfího masakry. Spojené státy již také uvalily ekonomické sankce a nevyloučily ani použití síly, naproti tomu Evropská unie zatím o sankcích jedná a vojensky zakročit neplánuje. Ruský prezident Medvěděv pak označil použití vojenské síly proti vlastnímu národu za nepřijatelné a označil Kaddáfího za politickou mrtvolu, která musí odejít. Rusko by však i přes to vojenský zásah zemí NATO považovalo za porušení mezinárodního práva.

Další vývoj.

Dne 17. března 2011 byla Radou bezpečnosti OSN poměrem hlasů 10:0 (při absenci pěti států – Německa, Brazílie, Indie – a dvou ze stálých členů RB, Ruska a Číny) schválena rezoluce RB OSN č. 1973/2011, zakazující všechny lety ve vzdušném prostoru Libye, s výjimkou humanitárních, a povolující členským státům použití síly, mimo okupace, k ochraně životů civilního obyvatelstva a obydlených území Libyjské arabské džamáhíríje před je ohrožujícími útoky. Při porovnání průběhu aliančního vojenského angažmá s mandátem RB OSN: 1. NATO nemělo mandát /Aliance není regionální organizací ve smyslu Charty OSN/, 2. NATO svojí politikou sledovalo změnu režimu a k tomu rezoluce RB nedávají žádné zmocnění, 3. došlo k porušení rezolucí RB OSN dodávkami zbraní a poskytnutím vojenského výcviku povstalcům, 4. nebyl dodržen princip nestrannosti při vynucování přijaté rezoluce RB. Ochrana civilistů byla zajišťována systematickým ničením ozbrojených mezinárodně uznávané vlády. Případ Libye je posuzován, že nejde o nelegální vojenskou intervenci, ale o velmi výrazné překročení mandátu RB OSN. Aliančnímu zásahu dne 19. 3. 2011 předcházely zásahy jiných zemí. Francie zahájila letecké útoky na vládní síly, údajně v součinnosti se spojenci. Tato součinnost měla podobu neformálního rozhovoru francouzského prezidenta Nicolase Sarkozyho s americkou ministryní zahraničních věcí Hillary Clintonovou. Francie zahájila letecké útoky na vládní síly, prý v koordinaci s britským premiérem Davidem Cameronem na konferenci v Paříži, na které jim bylo dáno na vědomí, že francouzská vojenská akce již začala. Okolnosti nasvědčují tomu, že Francie své spojence překvapila a postavila je před hotovou věc, protože se snažila být vůdčí zemí v těchto událostech. Ještě téhož dne si svoji politiku Francie nechala v Paříži posvětit lídry arabských států. Americký postoj ke krizi se vyvíjel pozvolna. Americký prezident Barack Obama už od konce roku prosazoval zásadu, že Muammar Kaddáffí by se měl vzdát moci a v souvislosti s tím Spojené státy uvalily na Libyi sankce a pracovaly na mezinárodní koalici, která by krizi řešila. Zpočátku bylo také NATO proti tomu, že se Aliance jako organizace zúčastní vojenské intervence v Libyi. V počáteční fázi se Aliance soustředila na evakuaci cizích státních příslušníků ze země a poskytnutí humanitární pomoci.Na přelomu února a března 2011, kdy síly věrné Kaddáffímu začaly mít nad povstáním převahu, se politika NATO změnila a Aliance začala zdůrazňovat potřebu vojenského zásahu  V odpoledních hodinách 18. března 2011 vyhlásil Muammar Kaddáfí pod tlakem rezoluce okamžité příměří a zastavení vojenských operací na území Libye. Přes toto prohlášení 19. března pokračovaly dělostřelecké a letecké útoky na Benghází, a svědci hlásili, že byl pozorován vstup Kaddáfího pozemních jednotek do města. Kaddáfího vláda popřela pokračování bojových akcí a útoky připsala povstalcům, údajně ve snaze vyprovokovat zahraniční intervenci v zemi.

Mezinárodní intervence.

S odůvodněním, že vyhlášené příměří nebylo dodržováno, byla dne 19. března 2011 zahájena intervence za účasti zejména amerických, britských a francouzských vzdušných sil, jejímž deklarovaným cílem bylo vytvoření bezletové zóny, zastavení postupu Kaddáfího pozemních sil, ukončení bojů a ochrana civilního obyvatelstva.  Ačkoliv rezoluce RB OSN č. 1973/2011 hovoří pouze o ochraně civilního obyvatelstva, vyjádření i kroky koalice států OSN, které se angažovaly v Libyi, fakticky vedly k podpoře povstalců proti vládě Muammara Kaddáfího. Tato podpora pak byla zdůvodňována, zejména ke konci války, nebezpečím, které měl dle některých předních osobností koalice režim představovat vůči civilistům.. Kritici pak tvrdí, že tímto přístupem mezinárodní koalice přesáhla daný právní mandát.  1.7. Francie otevřeně přiznala, že vyzbrojila povstalce zbraněmi shazovanými z letadel. Tento krok byl kritizován některými státy, zejména Ruskem a Čínou, jakožto porušování embarga OSN na dovoz zbraní do Libye. Francie na kritiku odpověděla s tím, že tyto dodávky byly nutné, neboť měly sloužit civilnímu obyvatelstvu k sebeobraně.  26. 10. Katar přiznal, že jeho armáda během občanské války v Libyi bojovala na straně rebelů.

Vliv na situaci v Mali.

Občanské války se účastnili i Tuaregové, což přispělo k jejich militarizaci. Po skončení války založili hnutí MNLA, které mělo bojovat za emancipaci Tuarégů na území Mali. Složitá vnitropolitická situace v jižních částech Mali, která zaneprázdnila malijskou národní armádu a přísun množství zbraní z libyjské občanské války způsobilo triumfální úspěch MNLA, která 6. dubna 2012 jednostranně vyhlásila nezávislý stát Azavad. V červenci 2012 ale byli Tuaregové vytlačeni radikálními islamisty, což podnítilo další vojenskou intervenci Západu, tentokrát vedenou Francií ("Operace Serval").

Občanská válka v Libyi začala demonstracemi a protesty v návaznosti na protesty v jiných arabských zemích. Libyjci protestovali od 13. ledna 2011 hlavně proti vůdci Muammaru Kaddáfímu. Režim reagoval střílením do demonstrantů a nasazením armády včetně letadel k potlačení protestů. Počty mrtvých se různí, samotná Libye 23. února přiznávala 300, Itálie odhadovala až tisíc. Demonstrovalo se především v největších městech (Tripolis, Benghází, Al Bayda), ale i jinde. Demonstrující podpalovali policejní stanice, dostaly se jim do rukou i vojenské zbraně a situace dospěla až k otevřenému povstání. Na stranu odpůrců režimu se postupně přidaly i části pravidelných ozbrojených sil. Režim pak postupně přišel o celý východ Libye, libyjsko-egyptskou hranici začali hlídat vzbouřenci.  Spekulovalo se o tom, že plukovník Kaddáfí zemi opustil. Ten však dne 22. února vystoupil v televizi a prohlásil, že „vůdcem revoluce“, kterou vede již déle jak 40 let, zůstane. Zároveň pohrozil, že začnou jatka. Vyzval také své příznivce k veřejné podpoře, den na to se jich však sešlo jen asi 150. 28. února poskytl západním médiím rozhovor, ve kterém odmítl rezignaci, protože nezastává žádnou oficiální funkci a postěžoval si na to, že jej západní země opustily a nerozumí politickému systému Libye. Také se vyjádřil v tom smyslu, že všichni jeho lidé jej „milují“ a zemřeli by, aby ho ochránili.  Poté, co režim ztratil kontrolu nad východem země, kde se nachází mj. druhé největší libyjské město Benghází, začali tamní lidé oslavovat a odevzdávat ukořistěné zbraně. Při oslavách začali používat červeno-zeleno-černé vlajky, připomínku období před Kaddáfím. Pod kontrolou Kaddáfího zůstalo jen několik měst na západě země a především hlavní město Tripolis, o které média předpokládaly nejtěžší boje, protože Kaddáfí se nemínil vzdát a opřít se mohl minimálně o svou elitní prezidentskou gardu, kterou tvořilo 3 000 dobře vyzbrojených a vycvičených mužů. Podle zpráv z místa byli v ulicích hlavního města tanky a žoldáci z cizích zemí, které Kaddáfí najal a kteří stříleli i po těch, co se snažili pomoci zraněným.

The First Libyan Civil War was an armed conflict in 2011 in the North African country of Libya fought between forces loyal to Colonel Muammar Gaddafi and foreign supported groups seeking to oust his government. It erupted with the Libyan Revolution, also known as the 17 February Revolution. The war was preceded by protests in Zawiya on 8 August 2009 and finally ignited by protests in Benghazi beginning on Tuesday, 15 February 2011, which led to clashes with security forces that fired on the crowd. The protests escalated into a rebellion that spread across the country, with the forces opposing Gaddafi establishing an interim governing body, the National Transitional Council.  The United Nations Security Council passed an initial resolution on 26 February, freezing the assets of Gaddafi and his inner circle and restricting their travel, and referred the matter to the International Criminal Court for investigation. In early March, Gaddafi's forces rallied, pushed eastwards and re-took several coastal cities before reaching Benghazi. A further UN resolution authorised member states to establish and enforce a no-fly zone over Libya, and to use "all necessary measures" to prevent attacks on civilians, which turned into a bombing campaign by the forces of NATO against military installations and civilian infrastructure of Libya. The Gaddafi government then announced a ceasefire, but fighting and bombing continued. Throughout the conflict, rebels rejected government offers of a ceasefire and efforts by the African Union to end the fighting because the plans set forth did not include the removal of Gaddafi.  In August, rebel forces launched an offensive on the government-held coast of Libya, backed by a wide-reaching NATO bombing campaign, taking back territory lost months before and ultimately capturing the capital city of Tripoli, while Gaddafi evaded capture and loyalists engaged in a rearguard campaign. On 16 September 2011, the National Transitional Council was recognised by the United Nations as the legal representative of Libya, replacing the Gaddafi government. Muammar Gaddafi evaded capture until 20 October 2011, when he was captured and killed in Sirte. The National Transitional Council "declared the liberation of Libya" and the official end of the war on 23 October 2011.


Potíže s režimem.

Dne 4. října 2012 byla zadržena, zřejmě proto, aby nemohla sledovat proces s konzervativním španělským politikem Ángelem Carromerem, který je odsouzen za zabití kubánského disidenta Oswalda Payá při dopravní nehodě v červenci 2012. Blogerka byla zadržena spolu se svým manželem Reinaldo Escobarem, propuštěni byli následujícího dne.  Po pěti letech a dvaceti zamítnutích žádostí Yoani Sánchezové o vydání výjezdní doložky ji v roce 2012 Kuba novinářce nakonec vydala. V únoru 2013 se tak mohla vydat na více než tříměsíční cestu po zemích Ameriky a Evropy. Na Kubu se vrátila 30. května 2013.

Návštěva ČR.

V závěru února 2013 přijela na pozvání humanitární organizace Člověk v tísni do Prahy. Přijal ji zde ministr zahraničních věcí Karel Schwarzenberg. Zajímal se o dopad reforem z roku 2012 na kubánské obyvatelstvo; podle ní změnily politické klima na Kubě naprosto minimálně. Schwarzenberg uvedl, že nesdílí nadšení některých zemí v tomto ohledu, jeho paměť mu totiž nedovoluje zapomenout na reformy přijímané v době komunismu, "„které nic nezměnily, ale na západě vypadaly úžasně“".  Byla hostem festivalu Jeden svět, v jehož rámci se promítal film "Zakázané hlasy: Jak zahájit revoluci laptopem" švýcarské režisérky Barbary Millerové. Film představuje tři ženy – jednou z nich je právě Yoani Sánchezová – které pomocí blogů a sociálních sítí šíří do světa informace ze svých zemí ovládaných autoritářskými režimy, a bojují tak za práva žen či lidská práva obecně.  Sánchezová se dále zúčastnila diskuse na téma nezávislé žurnalistiky na Kubě, která se konala na Fakultě sociálních věd UK. Jedním z témat diskuse byly způsoby, jakými totalitní režim brání šíření nezávislých informací. Kdo by si chtěl např. založit svůj časopis, nemůže využít státních tiskáren. Osobní tiskárny jsou již sice na ostrově asi 3 roky dostupné, nicméně se prodávají za ceny odpovídající ročnímu platu, uvedla Yoani Sánchezová.  Hovořila také o rozšíření nabídky televizního vysílání na Kubě. Po desítkách let, kdy Kubánci měli k dispozici pouze národní kanály, mohou od ledna 2013 sledovat po 13 hodin denně také vysílání venezuelské satelitní televize TeleSUR, vysílající pro řadu latinskoamerických zemí. Ačkoli je i toto vysílání často silně ideologicky podbarvené, v kubánských podmínkách znamená podle blogerky přece jen „svěží vítr".

Zpravodajský server 14ymedio.

Když 21. května 2014 Yoani spustila zpravodajský server "14ymedio", během minut byly jeho stránky zablokovány a jejich návštěvníci přesměrováni na web obsahující kritiku její osoby. Později byl provoz webu obnoven.

Yoani Maria Sánchezová Corderová (* 4. září 1975) je kubánská blogerka, která dosáhla mezinárodního uznání a řady světových cen za své texty a kritické psaní o současném životě na ostrově a jeho vládě. Její blog je vzhledem k dlouhodobému zákazu na Kubě hostován v zahraničí.  Dne 21. května 2014 spustila s dalšími pisateli zpravodajský server 14ymedio, který na komunistické Kubě usiluje o nezávislou žurnalistiku.

Yoani María Sánchez Cordero (born September 4, 1975) is a Cuban blogger who has achieved international fame and multiple international awards for her critical portrayal of life in Cuba under its current government.  Sánchez attended primary school during the affluent time when the Soviet Union was providing considerable aid to Cuba. However, her high school and university education coincided with the loss of financial aid to Cuba following the Soviet Union's collapse, creating a highly public educational system and style of living that subsequently left Sánchez with a strong need for personal privacy. Sánchez's university education left her with two understandings; first, that she had acquired a disgust for "high culture", and second that she no longer had an interest in philology, her chosen field of university study.  Sánchez, disillusioned with her home country, left Cuba for Switzerland in 2002, and it was during this time that she became interested in computer science. When she finally returned to Cuba, Sánchez helped to establish" Contodos", a magazine that continues to act as a forum for Cuban free expression, and a vehicle for reporting news. Sánchez is best known for her blog, "Generación Y" (Generation Y); which, despite censorship in Cuba, she is able to publish by e-mailing the blog entries to friends outside the country who then post them online. The blog is translated and available in 17 languages.  "Time" magazine listed her as one of the world's 100 most influential people in 2008, stating that "under the nose of a regime that has never tolerated dissent, Sánchez has practiced what paper-bound journalists in her country cannot; freedom of speech". In November 2009, U.S. President Barack Obama, wrote that her blog "provides the world a unique window into the realities of daily life in Cuba" and applauded her efforts to "empower fellow Cubans to express themselves through the use of technology".


Reprezentace.

Dvakrát si zahrál na mistrovství světa hráčů do 18 let – v roce 2008 v Rusku a 2009 v USA, v obou případech skončili Švýcaři osmí.  Na mistrovství světa do 20 let 2010 v Kanadě byl oporou švýcarské juniorské reprezentace, když mužstvu pomohl k překvapivému čtvrtému místu a sám byl zařazen do All star týmu turnaje. O rok později při světovém šampionátu juniorů v USA zastával funkci kapitána týmu, který skončil na turnaji pátý. Vzhledem k ročníku narození byl způsobilý hrát i na juniorském mistrovství světa 2012, Islanders nevyvrátili možnost, že jej uvolní, ale deklarovali jeho zdravotní problémy v průběhu podzimu. Jeho jméno figurovalo v širší nominaci, kterou Švýcaři nahlásili, v konečné nominaci se ale neobjevil.  Na jaře 2010 si v dresu A-týmu švýcarské reprezentace zahrál na mistrovství světa v Německu, kde byl švýcarský tým vyřazen ve čtvrtfinále a skončil pátý. Byl jednou ze tří posil Švýcarska z NHL na mistrovství světa 2012, kde jeho tým nepostoupil ze skupiny. Byl účastníkem mistrovství světa 2013, kde dal 3. května svůj premiérový gól na MS proti domácímu Švédsku (Švýcaři vyhráli 3:2). Se svým týmem získal stříbrné medaile.  Byl účastníkem na olympijských hrách v Soči 2014 (9. místo). Posílil reprezentaci na MS 2016 v Rusku (11. místo). 2018 v Dánsku (stříbro), a 2019 na Slovensku (7. místo).  Odehrál světový pohár 2016 za Výběr Evropy (finále).

Kariéra.

Odchovanec EHC Chur od roku 2006 působil v mládežnických celcích HC Davos. V jeho dresu si zahrál i nejvyšší švýcarskou soutěž mužů, když nastoupil třikrát v playoff sezony 2008/09 – Davos celou soutěž vyhrál. Od roku 2009 působil Niedereiter v Portland Winterhawks v kanadské juniorské WHL. V roce 2010 jej na celkově páté pozici draftoval klub NHL New York Islanders. V dresu tohoto týmu nastoupil během sezony 2010/11 k devíti utkáním, ve kterých si připsal jednu branku a tím se stal nejmladším střelcem v historii Islanders (věk 18 let a 35 dní). Sezonu dokončil v Portlandu, s kterým došel až do finále WHL, kde se spoluhráči nestačili na mužstvo Kootenay Ice.  Již před draftem byl považován za největší talent švýcarského hokeje. Před sezonou 2011/12 nastupoval v přípravném kempu za Islanders, ale pro zranění třísel zmeškal úvod sezony. Po doléčení šestkrát nastoupil za farmu v AHL – Bridgeport Sound Tigers, než byl povolán zpět do hlavního celku. V ročníku sbíral zkušenosti většinou ve čtvrté útočné formaci. V době výluky NHL v úvodu ročníku 2012/13 hrál AHL za Sound Tigers, svými výkony si vysloužil nominaci do utkání hvězd této soutěže. Díky hlasování fanoušků nastoupil dokonce v úvodní formaci Východní konference. Za Sound Tigers nakonec hrál i po rozjetí ročníku NHL.  Během léta 2013 byl vyměněn z Islanders do Minnesota Wild poté, co sám zažádal o výměnu a odmítl nastoupit do tréninkového kempu newyorského klubu. V dresu Minnesoty si poprvé zahrál play off NHL a v 1. kole si připsal v rozhodujícím 7. utkání proti Colorado Avalanche premiérové dvě branky, druhou v prodloužení rozhodl celou sérii.  V sezoně 2014/2015 vstřelil svůj první hattrick v NHL, když 14.11.2014 vstřelil tři góly na ledě Buffalo Sabres a přispěl tak k výhře Wild 6:3.  V létě 2017 podepsal s Wild pětiletou smlouvu.  V průběhu sezony 2018/2019 byl Minnesotou 17. ledna 2019 vyměněn do týmu Carolina Hurricanes za středního útočníka Victora Raska.  "Držel pozici nejmladšího Evropana, co dal branku v NHL, byl překonán v sezoně 2013/14, když skóroval Aleksander Barkov ve věku 18 let a 31 dní"

Ocenění.

AHL  WHL  MS 20

Nino Niederreiter (* 8. září 1992 v Churu, Švýcarsko) je švýcarský hokejový útočník, který nastupuje za klub Carolina Hurricanes v severoamerické lize NHL.

Nino Niederreiter (born 8 September 1992) is a Swiss professional ice hockey winger for the Carolina Hurricanes of the National Hockey League (NHL). He was selected fifth overall by the New York Islanders in the 2010 NHL Entry Draft, making him the highest-drafted Swiss hockey player in NHL history at the time (until Nico Hischier was drafted first overall in 2017). Niederreiter made his NHL debut with the Islanders early in the 2010–11 season before being returned to his junior club, the Portland Winterhawks of the Western Hockey League (WHL). Prior to coming to North America, Niederreiter had played in the junior system of the Swiss team HC Davos and appeared in three playoff games for the senior club in 2010.


Biografie.

Narodil se v polském městě Piotrków Trybunalski do rodiny rabína. Jeho otec, Moše Chajim Lau, byl posledním vrchním rabínem městě Piotrków Trybunalski a zemřel ve vyhlazovacím táboře Treblinka. Sám Lau byl v roce 1945, v necelých osmi letech, osvobozen americkou armádou v koncentračním táboře Buchenwald. Během holocaustu zahynula celá jeho rodina, s výjimkou staršího bratra Naftali Lau-Lavie, polovičního bratra Jehošuy Lau-Hagera a strýce, který žil v mandátní Palestině.  V červenci 1945 imigroval do britské mandátní Palestiny, kde studoval ve státní náboženské škole a následně v ješivách Kol Tora, Ponevež a Knese Chizkijahu. V roce 1961 se stal rabínem a později se oženil s dcerou bývalého telavivského vrchního rabína. V letech 1978 až 1988 působil jako vrchní rabín Netanji. Je ženatý a má osm dětí. Jeho syn David Lau působil jako vrchní rabín Modi'inu a od r. 2013 je vrchním aškenázským rabínem Izraele. Jeho synovci jsou Binjamin Lau, pedagog a aktivista hnutí náboženského sionismu, a Amichaj Lau-Lavie, zakladatel a umělecký ředitel židovského divadelního souboru Storahtelling.  V roce 1993 se setkal s papežem Janem Pavlem II. v Římě. Šlo o první setkání papeže s izraelským vrchním rabínem od vzniku Izraele v roce 1948. Od 9. června 2005 je vrchním rabínem Tel Avivu. Tento post zastával již v minulosti, a to od roku 1985 do roku 1993, kdy byl jmenován aškenázským vrchním rabínem Izraele, kterým byl až do roku 2003. Na jaře 2006 se v izraelském tisku objevily spekulace, že by rabi Lau mohl být zvažován jako kandidát na izraelského prezidenta. Dne 9. listopadu 2008 byl izraelskou vládou jmenován ředitelem památníku Jad vašem. 13. dubna 2011 mu francouzský prezident Nicolas Sarkozy udělil nejvyšší francouzské státní vyznamenání Řád čestné legie za podporu dialogu mezi vírami.

Jisra'el Me'ir Lau (: , narozen 1. června 1937) je předseda památníku holocaustu Jad vašem v Jeruzalémě, vrchní rabín Tel Avivu a bývalý aškenázský vrchní rabín Izraele (1993–2003). V roce 2005 mu byla udělena Izraelská cena za jeho celoživotní přínos izraelské společnosti a státu.

Yisrael Meir Lau (; born 1 June 1937) served as the Chief Rabbi of Tel Aviv, Israel, and Chairman of Yad Vashem. He previously served as the Ashkenazi Chief Rabbi of Israel from 1993 to 2003.


Verze.

Prapůvodní verze 1, která používala protokol UDP na portu 3283, umožňovala dálkově ovládat a sledovat počítače (běžící na Mac OS 8.1 nebo novějším) z počítače se systémem Mac OS X. Také umožňovala ovládané počítače vypnout či restartovat, zamknout pracovní plochu či probudit ze spánku. To vše dálkově. Mimo to obsahovala jednoduchý souborový manažer umožňující správcům instalovat dálkově jednoduché aplikace. Aplikace, které nešly dálkově přímo instalovat, bylo možno nejprve na cílový počítač nakopírovat a poté pomocí vzdáleného ovládání nainstalovat, jako by to udělal uživatel sedící před počítačem.  Verze 1.1 (vydaná 20. srpna 2002) představila vzdálený plánovač úloh.  Verze 1.2 (vydaná 2. dubna 2003) přidala funkce pro snadnou správu velkého množství počítačů. Software mohl být nyní instalován na velké množství počítačů současně, a to bez nutnosti používat u toho interface klienta. Systém mohl být nabootován z NetBoot serveru a poté mohl být na disk přesunut celý obraz disku. To umožnilo kompletní obnovu systému včetně konfigurace za velmi krátký čas a navíc opět vzdáleně. V neposlední řadě klient ARD umožňoval vzdálenou aktualizaci sebe sama v případě vydání nové verze.  Apple 16. prosince 2003 vydal menší aktualizaci, která ARD posunula na verzi 1.2.4. Tato aktualizace se soustředila na lepší zabezpečení, výkon a spolehlivost.  21. června 2004 Apple oznámil vydání ARD 2 (vydáno v červenci), jenž byl koncipován pro využití VNC namísto původně použitého protokolu ARD. To umožnilo sledovat a ovládat veškeré počítače, na kterých běžel serverový software kompatibilní s VNC (takže i Windows či unixové systémy). Naopak zase šel softwarem kompatibilním s VNC ovládat kterýkoliv Mac s běžícím ARD 2. Od této verze se také používá TCP protokol pro většinu funkcí (na portech 5900 a 5988) namísto méně spolehlivého protokolu UDP, který byl použit v ARD 1. Další významný přínos ARD 2 byl seznam úloh (Task List), který umožňoval vzdálené úlohy řadit do fronty a hlavně sledovat jejich stav (jestli byly úspěšné, či nikoliv). Tato verze ukončila podporu starších Mas OS, od teď vyžaduje Mac OS X 10.2.8 nebo novější.  11. října 2004 Apple uvolnil verzi 2.1, která zlepšila mnoho již existujících vlastností přidáním možnosti zobrazit vzdáleně plochu počítače v režimu celé obrazovky, a to i počítače s více než jedním monitorem. Rovněž přidala podporu pravého tlačítka myši a rolovacího kolečka.  29. dubna 2005 Apple uvolnil verzi 2.2. Ta přišla s podporou Mac OS X 10.4, několika opravami chyb a zlepšením stability.  11. dubna 2006 Apple vydal novou verzi 3.0, která je již Universal Binary a přináší vylepšené funkce aktualizace softwaru, vyhledávání pomocí Spotlight, podporu Automatoru a zrychlení propustnosti a šifrování v přenosu souborů.  16. listopadu 2006 Apple uvolnil verzi 3.1 s podporou Xserve Lights Out Management, což je utilita na vzdálené sledování serverů založených na Intelu. resp. měření jejich napětí, teploty, otáček ventilátorů a podobně.  18. října 2007 Apple uvolnil verzi 3.2 s podporou Mac OS X Leopard a kompatibilitou VNC softwaru třetích stran.  20. srpna 2009 vydal Apple verzi 3.3, která řeší mnoho chyb a přináší možnost na vzdálený počítač poslat kombinaci stisknutých kláves.  Aktuální verze 3.4 přináší kompatibilitu s Mac App Store. Ten je dostupný v Mac OS X 10.6.6 a novějších.

Šifrování.

Do verze 3 ARD šifroval pouze hesla, pohyby myši a stisky kláves. Přenášená grafika ani přenosy souborů šifrované nebyly. Apple proto doporučoval použít VPN, pokud přenos probíhá přes veřejnou část sítě. Předchází to možnosti odposlouchávání ARD přenosu.  ARD 3.0 již podporuje použití 128b AES šifrování celkového provozu.

Apple Remote Desktop (ARD) je aplikace pro Macintosh vydaná společností Apple Inc. První verze vyšla 14. března 2002 a nahradila podobný produkt "Apple Network Assistant". Je zaměřená na správce počítačů a učitele, kteří zodpovídají za velké množství počítačů. Mohou tak přes síť vzdáleně sledovat nebo řídit ostatní počítače a pomoci jednotlivci nebo provádět skupinové demonstrace.

Apple Remote Desktop (ARD) is a Macintosh application produced by Apple Inc., first released on March 14, 2002, that replaced a similar product called "Apple Network Assistant". Aimed at computer administrators responsible for large numbers of computers and teachers who need to assist individuals or perform group demonstrations, Apple Remote Desktop allows users to remotely control or monitor other computers over a network.


Život a dílo.

Narodil se jako třetí z pěti dětí rodičům Edwardu a Margaretě Hurleyovým a vyrostl v australském předměstí Sydney Glebe, New South Wales. Z domova utekl ve třinácti letech a šel pracovat do ocelárny Lithgow, domů se vrátil o dva roky později, studoval na místní odborné škole a účastnil se přednášek na univerzitě v Sydney. Když mu bylo 17 let, koupil si svůj první fotoaparát Kodak Brownie za 15 šilinků, které splácel jeden šilink za týden.  Umění fotografie se učil sám, sám se také uchytil v podnikání s pohlednicemi. Během fotografování úžasných snímků nebezpečně riskoval, například při zachycení blížícího se vlaku.

Expedice do Antarktidy.

Ve svých 23. letech, v roce 1908, se Hurley dozvěděl o plánované expedici do Antarktidy australského cestovatele Douglase Mawsona. Jeho kolega Henri Mallard doporučil v roce 1911 Hurleyho na pozici oficiálního fotografa na Mawsonově australsko-asijské antarktické expedice (angl. "Australasian Antarctic Expedition") místo sebe! Expedice trvala od roku 1911 až do roku 1914.  Hurley byl také oficiálním fotografem na expedici Imperial Trans-Antarctic Expedition Ernesta Shackletona, která se uskutečnila v roce 1914 a trvala až do srpna 1916. Na ní Hurley pořídil celou řadu průkopnických barevných fotografií s využitím procesu paget. Později zkompiloval své záznamy v dokumentárním filmu "Jih" (angl. "South") v roce 1919. Jeho záznam byl také použit v roce 2001 ve filmu "Shackleton's Antarctic Adventure".

Válečná fotografie.

V roce 1917 se Hurley připojil k Australské Imperial Force (AIF) jako čestný kapitán a zachytil mnoho scén bojiště během bitvu u Passchendaele. V souladu s jeho dobrodružným duchem podstupoval při práci značná rizika. Jeho spolupráce s AIF skončila v březnu 1918. Hurley také sloužil jako válečný fotograf během druhé světové války.

Sbírky.

Hurleyho fotografie z Antarktidy jsou v majetku řady institucí. Jsou obsaženy ve sbírkách jako například: Australian War Memorial, Canberra, Národní australská knihovna, Canberra, Scott Polar Research Institute, Cambridge, Royal Geographical Society, Londýn a South Australian Museum, Adelaide.  Národní australská knihovna Sbírka obsahuje 10 999 skleněných negativů, plastové negativy, barevné diapozitivy a stereofotografie, které byly plně katalogizovány a digitalizovány. Jsou v ní fotografie cest Hurleyho do Antarktidy, pak díla kdy pracoval jako oficiální fotograf během první světové války 1914–1918, později cestoval na Blízký východ a Egypt, jako oficiální fotograf během druhé světové války 1939–1945, Papua Nová Guinea, australské scenérie, průmysl a společenský život a zvyky.  Související fotografické tisky lze nalézt ve sbírce "Hurley Collection of Photographic Prints". Sbírka obsahuje 1000 fotografických tisků, 44 z nich bylo katalogizováno a digitalizováno. Toto fotografické album obsahuje 60 Hurleyho bromostříbrných fotografií, z nichž všechny byly katalogizovány a digitalizovány.

James Francis „Frank“ Hurley, OBE (15. října 1885 – 16. ledna 1962) byl australský fotograf a dobrodruh. Podílel se na řadě expedic do Antarktidy a sloužil jako oficiální fotograf australských vojenských sil během obou světových válek. Jeho umělecký styl se zapsal do mnoha nezapomenutelných obrazů, v některých případech scény aranžoval a manipuloval, za což byl kritizován z důvodu, že se zmenšila dokumentární hodnota jeho díla.

James Francis "Frank" Hurley (15 October 1885 – 16 January 1962) was an Australian photographer and adventurer. He participated in a number of expeditions to Antarctica and served as an official photographer with Australian forces during both world wars.  His artistic style produced many memorable images. He also used staged scenes, composites and photographic manipulation.


Charles Bukowski: Locked in the Arms of a Crazy Life

Obsah.

Autorova poznámka (str. 7) Prolog (str. 9) Historka o tom, jak dokázal Bukowski vyvádět, když se opil.  1. Kruté dětství (str. 15) Bukowského rodiče a jeho odpor k nim, přestěhování do Los Angeles, nelehké dětství a dospívání.  2. Léta na barové stoličce (str. 27) Záliba ve čtení, opozice ve škole ve snaze šokovat, první cesty po USA, první zaměstnání a nesmělé literární krůčky. Seznámení s Jane Cooney Bakerovou a společný opilecký život.  3. Smrt volá po další smrti (str. 47) Manželství a rozvod s Barbarou Frye, úmrtí rodičů, Bukowského vztah k penězům, první vydané básnické sbírky, truchlení nad smrtí Jane Cooney Bakerové.  4. Rozhovory v laciných cimrách (str. 64) Spory se sousedy v podnájmu, práce na poště, společný život s FrancEyE.  5. Rodinný život na DeLongpre Avenue (str. 77) Stěhování do domku na DeLongpre Avenue, domácí neshody, narození Mariny Louise Bukowski, rozchod s FrancEyE.  6. Black Sparrow a šedesátá léta (str. 90) Seznámení se a následná spolupráce s Johnem Martinem, operace hemoroidů, zážitky s hippies, setkání s Nealem Cassadym, psaní sloupku pro undergroundový časopis Johna Bryana "Open City", vzpomínky Harolda Norseho.  7. Poštovní úřad (str. 115) Odchod z pošty, román "Poštovní úřad", první čtení poezie.  8. Láska, samá láska (str. 126) Vztah s Lindou Kingovou.  9. Ženy (str. 137) Vztah s Lizou Williamsovou, vzpomínky Mariny Louise Bukowski na otce, ostré spory s Lindou Kingovou, úsměvná historka ze záchytky, Bukowského podíl na smrti Williama Wantlinga.  10. Rostoucí sláva (str. 155) Večírky, známosti, recitace poezie, druhý román "Faktótum", povídky pro pornografické časopisy, rozchod s Lindou Kingovou, setkání s Bobem Lindem.  11. Nádherné holky s hárem rudým jak vražedně krvavý západ slunce (str. 173) Vyznání lásky k Pamele Millerové a jejich vztah, setkání s Amber O´Nealovou.  12. Matička Evropa (str. 190) Cesty do Evropy, kde byly Bukowského knihy velmi populární, čtení poezie v Markthalle v Hamburku, návštěva rodného města Andernach, trapas ve francouzském pořadu "Apostrofy".  13. Chinaski na předměstí (str. 203) Setkání s Johnem Fantem, historka z koupě nového BMW, přestěhování se do San Pedra, scénář k filmu "Štamgast", vztah s Lindou Lee Beighle, čtvrtý román "Šunkový nářez".  14. Hollywood (str. 221) Dostihy, svatba s Lindou Lee, přátelství s filmovými celebritami.  15. Poslední dostih (str. 238) Zdravotní problémy v pokročilém věku, výměna psacího stroje za počítač, pozdní tvorba, literární uznání.  16. Konec noci (str. 255) Poslední román "Škvár", čekání na smrt, pohřeb.  Poděkování (str. 269) Prameny (str. 273) Vybraná bibliografie (str. 308)

Bláznivý život Charlese Bukowského (anglicky "Charles Bukowski: Locked in the Arms of Crazy Life") je životopisná kniha Howarda Sounese, britského novináře a životopisce o americkém spisovateli Charlesi Bukowském. Kniha vyšla v roce 1998 a její anglický název je převzat z Bukowského básně „"Báseň pro čističe bot"“ (angl. „"One For the Shoeshine Man"“ obsažené ve sbírce "").  Česky knihu vydalo nakladatelství Pragma v roce 1999.  V poznámce autor knihy Howard Sounes uvádí, že započal pracovat na rozsáhlém životopise dva roky po smrti Charlese Bukowského a ani jednou se s ním dříve osobně nesetkal. Ve snaze vytvořit ucelené dílo kontaktoval jeho přátele, milenky, bývalé spolupracovníky, kolegy spisovatele, vydavatele a příbuzné, z nichž většina mu byla nápomocna. Taktéž čerpal z hojné a dosud nevydané korespondence. Životopis obsahuje i řadu dosud nezveřejněných raritních fotografií, které tvoří obrazovou přílohu. Ve snaze uvést na pravou míru některé mýty o Bukowského životě prošel Sounes mnohé doklady, soudní záznamy, protokoly o přestupcích a trestných činech a jiné materiály. V neposlední řadě prošel četná interview, která se objevila v tisku a TV a samozřejmě spisovatelovu tvorbu. Na konci knihy je uveden bohatý výčet pramenů, o něž se opírají tvrzení z jednotlivých kapitol. Dílo je doplněno kromě fotografií i kresbami, jejichž tvůrcem je samotný Charles Bukowski.  Životopis je podaný formou poutavého vyprávění a zmiňuje jak všelijaké historky ze života Bukowského, citace z díla tak i názory ostatních lidí na něj a osobní zkušenosti jeho blízkých. Nalezneme zde i vybranou bibliografii Bukowského tvorby.

Locked in the Arms of a Crazy Life, a book by Howard Sounes, published in 1998 by Grove Press, is a biography of American writer Charles Bukowski.


Klubová kariéra.

Začátky Gilardinovy kariéry jsou spjaty s kluby Piacenza Calcio 1919 a Hellas Verona FC. V roce 2002 přestoupil do Parmy, kde byl svou první sezónu 2002/03 v konkurenci Brazilce Adriana a rumunského útočníka Adriana Mutua pouze náhradníkem. Po odchodu Brazilce Adriana do Interu se stal hlavním střelcem v týmu a v obou dalších sezónách v Parmě nastřílel vždy přes 20 ligových branek. V závěru jeho působení v Parmě o něj projevily zájem takové kluby jako Chelsea, AC Milan a Real Madrid.  V červenci 2005 se stal posilou milánského AC, během 34 ligových klání vstřelil 17 branek. V další sezóně si připsal 12 gólů v lize, s Milánem rovněž vyhrál Ligu mistrů 2006/07.  Ve 33. kole Serie A sezóny 2012/13 20. dubna 2013 zařídil svým gólem remízu 1:1 se Sampdoriíí Janov.

Reprezentace.

V roce 2004 se účastnil ME do 21 let v Německu. Se čtyřmi góly se stal společně se Švédem Johanem Elmanderem nejlepším střelcem šampionátu a sám též vůbec nejlepším hráčem tohoto turnaje. Ve finále proti reprezentaci Srbska a Černé Hory se prosadil v 86. minutě, kdy zvyšoval na 3:0.  Výkony ve dresu AC Milán vynesly Gilardinovi pozvánku do italského národního týmu vedeného Italem Marcellem Lippim, a to pro mistrovství světa 2006 konaném v Německu. Ve druhém zápase skupiny proti reprezentaci USA se zapsal na listinu střelců, když ve 22. minutě vstřelil hlavou svůj první gól na šampionátu, a to po přihrávce Andrei Pirla.  S italskou reprezentací zvítězil na mistrovství světa 2006 v Německu.

Alberto Gilardino (* 5. července 1982, Biella, Itálie) je bývalý italský fotbalista – útočník, který hrál za několik italských týmů včetně Fiorentiny a AC Milán a též za italskou reprezentaci, se kterou vyhrál MS 2006 v Německu.

Alberto Gilardino (; born 5 July 1982) is an Italian professional football manager and a former player who played as a striker, currently head coach of Serie C club Pro Vercelli.  A prolific goalscorer, in Gilardino's early career he was compared to Filippo Inzaghi due to his opportunism, positional sense and eye for goal. Gilardino currently holds the record for being the tenth-youngest player to have scored 100 goals in Serie A, a feat which he managed at the age of 26 years and 105 days. With 188 Serie A goals, Gilardino is currently among the top 10 all-time scorers in Serie A history. His trademark goal celebration saw him get to his knees and play an imaginary violin.  Gilardino has played for several Italian clubs throughout his career. He first came to prominence during his time at Parma due to his consistent goalscoring, which earned him the Serie A Young Footballer of the Year Award in 2004, followed by the Serie A Footballer of the Year and the Serie A Italian Footballer of the Year Awards in 2005, as well as a move to Milan. With Milan, he won the 2006–07 UEFA Champions League, the 2007 UEFA Super Cup and the 2007 FIFA Club World Cup. Gilardino has also played for Chinese club Guangzhou Evergrande, with whom he won the 2014 Chinese Super League.  Gilardino has represented Italy at under-19, under-20, under-21, and senior levels. Gilardino was a part of the Italian side that won the 2004 UEFA Under-21 Championship, where he became the tournament's leading goalscorer. He was also named as the best player of the tournament, and one of two strikers in the UEFA Team of the Tournament. Later that year, he also won a bronze medal with Italy at the 2004 Summer Olympics. He is the all-time top scorer of the Italy U-21 national team with 19 goals in 30 appearances. At senior level, he was part of the 2006 FIFA World Cup-winning squad, and has also participated at the 2009 FIFA Confederations Cup, the 2010 World Cup and the 2013 Confederations Cup, where he won a bronze medal.


Druhy mušelínu.

Mušelín je nejběžnější jako nebělená, nebo bílá látka, vyráběná z mykané bavlněné příze. Často se používá při výrobě vzorů pro oděvy, nebo záclony a opony, ovšem dá se použít i v čalounictví. Mušelín je prodyšný a je dobrou volbou pro oděvy v horkém, suchém klimatu.  Z dřívější výroby (asi do konce 20. století) byl známý také:  Bavlněný tzv. „mako-mušelín“ byl mercerovaný batist z velmi jemné česané příze (7-8 tex). Používal se na dámské spodní a noční prádlo. , V Indii se koncem 18. století měly vyrábět mušelíny z ručně předené bavlněné příze s jemností pod 2,5 tex.  Vlněný mušelín tkaný z česané příze, obvykle v jemnosti 28 tex, výrobky z jemnějších přízí se nazývaly „monsseline cachemire“. Vlněný mušelín se používá na šaty a halenky.  Mušelín z přírodního hedvábí vyráběný jako jednobarevná nebo potištěná tkanina. Obvykle se žehlil nebo kalandroval, tkanina se používala na společenské šaty a halenky. .

Původ slova.

S oděvy z mušelínu obchodovali už staří Řekové s východoindickým přístavním městem Machilipatnam, v dobách antiky známého jako Maisolos (Masalia). Někteří lidé věří, že slovo mušelín (anglicky muslin) pochází ze jména Maisolos. Marco Polo, slavný cestovatel, navštívil království Kakatiya, ve kterém se nacházelo město Machilipatnam a chválil tamní mušelíny. Jiný pohled na původ slova je ten, že látka získala své jméno podle města, kde se s ní Evropané poprvé setkali, v Mosulu, dnešním Iráku , ale látka vlastně pochází z města Dháka, dnešního hlavního města Bangladéše. (V únoru 2016 se konal v Dháce Festival mušelinů, který měl pomoct oživit bengálskou tradiční výrobu jemných mušelínů – viz snímek vpravo) V roce 1298 popsal mušelín Marco Polo ve své knize Milion. Říká, že se vyrábí v iráckém Mosulu, a dále jej prodávají kupci zvaní „Musolini.“

Využití.

Výroba šatů a šití.

Během prošívání může krejčí použitím levných mušelínových látek zkoušet kvalitu oděvu, dříve než začne stříhat drahé látky, čímž se vyhne potenciálním nákladným chybám. Mušelínové oděvy se často nazývají mušelín. S dostupností levných syntetických látek, které se podobají drahým přírodním látkám, se může nazývat mušelín i zkoušení nebo úprava látky, která je vyrobená ze syntetických látek, protože slovo se stalo širším termínem. Mušelín se také často používá jako lemování prošívaných dek, a proto může být často nalezen v širokém výběru materiálu na pokrývky v obchodech s látkou.

Kulinářství.

Mušelín se často využívá i jako filtr:  Mušelín je materiál pro tradiční látku, která se používá k zabalení Vánočního pudingu (puding, který se v USA tradičně podává 25. prosince, původem ze středověké Anglie). Mušelín obvykle používají včelaři k filtrování v čištění rozteklého včelího vosku.

Divadlo a fotografie.

V divadle se mušelín často používá k přestrojení pozadí a kulis. Dobře přijímá látku a je možné je průsvitné. Velmi dobře drží barvy. Často se proto používá k vytvoření nočních scén, protože když je nabarvený, vypadá zvlněný s lehce se měnící barvou barvou, která se podobá noční obloze. Po nabarvení se mušelín srazí. Při promítání videa může být mušelín použit jako levné zelené, nebo modré plátno, buď předbarvené, nebo nabarvené latexovou barvou (zředěnou vodou). Mušelín obvykle používají fotografové jako pozadí pro portréty. Často je nabarvený, většinou abstraktními skvrnitými vzory. V dobách němého filmu, od roku 1910, neměla filmová studia propracované osvětlení, potřebné k osvětlení interiérů, takže se mnohdy při interiérových scén stavěly kulisy v přírodě, za použití velkých kusů mušelínu, který rozptyloval světlo.

Lékařství.

Mušelínové obvazy našly uplatnění při neurologických operacích mozku. Prstencovitě se jím omotávají výduti, nebo intrakraniální cévy, kde hrozí krvácení. Záměrem je, aby obvaz posílil cévy a pomáhal předcházet protržení. Často je takto využíván u výdutí, které kvůli své velikosti nebo tvaru nelze mikroskopicky vyříznout nebo svinout.

Mušelín (angl.: "muslin", něm.: "Mousselin") je typ volně tkané bavlněné látky, původem ze Středního východu, který se v Evropě poprvé objevil v 17. století. Na konci 18. století se stal velmi populární ve Francii.

Muslin (), is a cotton fabric of plain weave. It is made in a wide range of weights from delicate sheers to coarse sheeting. It gets its name from the city of Mosul, Iraq which the Europeans believed to be its place of origin. However, its origins are now thought to have been farther east — in particular Dhaka in Bangladesh.  Early muslin was handwoven of uncommonly delicate handspun yarn, especially in the region of what today is Bangladesh. It was imported into Europe for much of the 17th and early 18th centuries.  In 2013, the traditional art of weaving "Jamdani" muslin in Bangladesh was included in the list of Masterpieces of the Oral and Intangible Heritage of Humanity by UNESCO.


Život.

Mládí (1869-1889).

Wigginsová, rozená Myra Jane Albert, se narodila 15. prosince 1869 ve městě Salem v Oregonu jako druhá ze čtyř dětí narozených Johnu Henrymu Albertovi a Mary Elizabeth Holmanovým. Její otec pracoval nejdříve jako účetní v místní společnosti na lněný olej, později se stal prezidentem národní banky v Salemu.  Již v raném věku se u ní projevil přirozený umělecký talent, absolvovala hodiny kreslení a malování ve svém domě a v oblasti kolem Salemu. Její rodiče ji povzbuzovali, nejen kvůli jejímu talentu, ale také kvůli tomu, že v té době se u žen vyšší třídy očekávala kulturní vzdělanost v umění. Když jí bylo 17 let, vyhrála první z mnoha ocenění za malbu na Oregonském státním veletrhu, mezi lety 1886 a 1907 získala celkem 94 ocenění za svá umělecká díla.  V roce 1888 se seznámila se svým budoucím manželem, Frederickem Arthurem Wigginsem, který byl majitelem místního obchodu, ve kterém jako v jednom z prvních nabízel řadu produktů pod jednou střechou. Poprvé se setkala s fotografií v okamžiku, kdy její bratr chtěl zpodobnit svou milou, ale neměl k dispozici fotoaparát. Ten proto oběma koupil její otec. V roce 1889 získala velkoformátovou deskovou kameru na skleněné desky a stativ, a brzy kameru používala mnohem víc než její bratr. Některé své první fotografie pořídila na rodinné cestě na pobřeží Oregonu.  Během dvou let získala nový fotoaparát za první místo v amatérské soutěži pořádané časopisem "West Shore Magazine", mnoho fotografií poslaných do soutěží vystavila v roce 1890 na průmyslové výstavě North Pacific Industrial Exposition v Portlandu.

Umělecká kariéra (1890-1899).

Stejně jako mnoho progresivních žen z období konce 19. století, byla poslána studovat do New Yorku. V letech 1891-1894 studovala na Art Students League of New York, v ročníku společně s Williamem Merrittem Chasem a Johnem Twachtmanem. Chase ovlivnil zejména její myšlení o umění a když mu přinesla ukázat své fotografie, doporučil jí někdy psát komentáře na jejich zadní stranu. Chaseho zachytila na slavné fotografii během výuky a obklopeného studentkami z roku 1891.  Zatímco studovala v New Yorku, do Salema se vracela pouze v průběhu léta, v roce 1892 oznámila své zasnoubení s Fredem Wigginsem. Když se pak vrátila do New Yorku, stala se jednou z prvních členek New York Camera Clubu. Využívala klubovou temnou fotografickou komoru, při čemž se setkala s Josephem Keileyem, vlivným fotografem, spisovatelem a blízkým přítelem Alfreda Stieglitze.  Se svým snoubencem byli oddáni 24. listopadu 1894 v Salemu a o dva roky později spolu měli jedinou dceru Mildredu.

Mistryně fotografie (1900-1929).

V roce 1900 byla mezi prvními dvěma ženami, které měly samostatnou výstavu fotografií v Chicago Art Institute. V té době se již setkávala a dopisovala s nejdůležitějším fotografem té doby Alfredem Stieglitzem, který ji v roce 1903 přijal za členku nově vytvořeného spolku Fotosecese.  Na podzim roku 1903, byla jedna její fotografie vystavena na jubilejní výstavě v německém Hamburku a také na londýnském salónu pořádém společností Linked Ring. Recenze druhé výstavy se o této fotografii vyjadřovala chvalozpěvně: "... považujeme snímek paní Wigginsové nazvaný 'Leštění mosazi' ('Polishing Brass') za jeden z nejlepších v celé místnosti. Zajisté je nejvíce piktorialistický, je přesně jako grafika Chodowieckého, a to jak svým subjektem, tak i pocitem. Žena sedí u stolu s kovovým nádobím kuriózní a zajímavé formy. Celá záležitost je klidná, vzhledná a velmi dobře navržená - příklad pro stovky."  V roce 1904 byla Wigginsová jedním z pěti vybraných delegátů z Oregonu, aby se zúčastnila "Cruise of the Christians" v Jeruzalémě na světové události "Fourth Sunday School Convention". Dokumentovala scény a dění na lodi, a když přišla, často vyvolávala film ve svém pokoji do pozdní noci. Na zpáteční cestě se zastavila v Paříži a v Londýně, kde zhlédla výstavy velkých fotografických salonů té doby. Později téhož roku vydala "Dopisy od poutníka" (Salem: Statesman Publishing), fotograficky ilustrovaný popis své cesty na Blízký východ.  Tentýž rok Stieglitz poslal 200 fotografií představující nejlepší umělce Fotosecese na Mezinárodní fotografickou výstavu v Haagu. Mezi umělce zařadil jako Wigginsovou, tak i její oregonskou kolegyni Sarah Oregon Laddovou. Wigginsová své fotografie taktéž publikovala v několika významných časopisech, včetně například "Photo-Era", "The Photo Miniature", "Photograms of the Year" a "Die Kunst in Der Photographie" (vysoce kvalitní německý čtvrtletník podobný "Camera Work").  Její matka zemřela v roce 1905 po autonehodě. Řídil její otec, který nebyl sice zraněn, ale v následujících letech velmi trpěl pocitem viny a úzkosti.  V roce 1906 se podílela na výstavě "Díla amerických fotografek" (The Work of Women Photographers of America) v prostorách Camera Clubu, Hartford, Connecticut. Wigginsová byla jednou z 26 žen, které byly na výstavě představeny. Později v témže roce byly dvě její fotografie vystaveny na výroční členské výstavě ve Stieglitzově Galerii 291 v New Yorku.  Od roku 1907 se celá rodina přestěhovala kvůli obchodním aktivitám Freda Wigginse do města Toppenish uprostřed státu Washington. Wigginsová se snažila pomáhat manželovi finančně otevřením uměleckého studia a školy. Nové místo však bylo mnohem více venkovské a nerozvinuté než Salem, a příroda v okolí města byla suchá a prašná. Prach působil Wigginsové zdravotní problémy a trvalo několik let, než začala mít z malby pravidelný příjem.  Pokračovala ve fotografii, jak jí zdraví dovolovalo, opět vystavovala v Galerii 291 v New Yorku a na výstavě umění a řemesel v San Francisku. Její kolegyně ze spolku Fotosecese Anne Brigmanová okomentovala její díla z pozdější doby, že se v nich ""trvale naplňuje její práce s atmosférou procítěného smutku.""  V další dekádě se fotografie Wigginsové objevily na mnoha důležitých výstavách, včetně Mezinárodní výstavy piktorialistické fotografie v New Yorku (1909), výroční Pictorial Photography Invitation in Seattle, Washington (1910) a mezinárodní výstavě International Exhibition of Pictorial Photography (1910) v Albright-Knox Art Gallery v Buffalu v New Yorku. Povzbuzena zájmem o její práce jinými fotografy v Seattlu, začala Wigginsová v tomto městě trávit více času.  Od první dekády do pozdních 20. let 20. století střídavě pomáhala svému manželovi s jeho obchodem a fotografováním v Seattlu, když měla dostatek peněz na cestování. Během této doby projevila také zájem přednášet o své práci, ostatních fotografech a o umění obecně.  V roce 1928 společnost Seattle Fine Arts Society uspořádala Wigginsové její poslední samostatnou výstavu.

Malba (1930-1956).

V roce 1930 Wigginsová spoluzaložila organizaci Women Painters of Washington, jednu z nejstarších uměleckých organizací. Wigginsová zemřela 13. ledna 1956 na mrtvici. Aktivně malovala až své smrti. Její manžel zemřel při nehodě o čtyři měsíce později.  Její práce jsou ve stálých sbírkách několika významných institucí, včetně například Portland Art Museum, Getty Museum a National Museum of American Art při Smithsonian Institution.

Myra Albert Wiggins (15. prosince 1869 Salem, Oregon – 13. ledna 1956) byla americká malířka a fotografka, členka společnosti "Fotosecese" — významného hnutí z počátku 20. století.

Myra Albert Wiggins (1869–1956) was an American painter and pictorial photographer who became a member of the important early 20th century Photo-Secession movement.


Biografie.

Narodil se ve městě Berdyčiv v tehdejší Ruské říši (dnes Ukrajina). V roce 1929 přesídlil do dnešního Izraele. Získal náboženské i civilní vzdělání.

Politická dráha.

V mládí se v Jemenu angažoval v sionistickém hnutí he-Chaluc, které bylo nuceno za Sovětského svazu pracovat v ilegalitě. Pracoval v přípravné židovské skupině na Krymu. V letech 1925–1929 byl ve vyhnanství na Sibiři. Po přesídlení do dnešního Izraele pracoval jako předseda zaměstnanecké rady v textilní továrně Ata.  V izraelském parlamentu zasedl poprvé po volbách v roce 1955, do nichž šel za Mapaj. Mandát ale získal až dodatečně, v říjnu 1956, jako náhradník. Byl členem parlamentního výboru práce a výboru finančního. Předsedal podvýboru pro textilní průmysl, podvýboru pro penze úředníků v soudnictví a podvýboru pro kompenzaci z reparačního fondu pro zdravotně postižené přeživší holokaustu. Na kandidátce Mapaj pronikl do Knesetu i po volbách v roce 1959, po nichž zastával funkci člena výboru finančního. Uspěl i ve volbách v roce 1961, opět za Mapaj. Držel funkci člena parlamentního výboru práce a výboru finančního. Předsedal podvýboru pro revizi rozpočtu elektrického podniku. Po volbách v roce 1965 v Knesetu zasedl za formaci Ma'arach. V průběhu funkčního období sice dočasně přešel do poslaneckého klubu Strany práce, ale nakonec se vrátil pod střechovou platformu Ma'arach. Byl předsedou finančního výboru. Znovu byl za Ma'arach zvolen ve volbách v roce 1969. Zůstal předsedou finančního výboru. Opětovně byl zvolen poslancem i po volbách v roce 1973, do nichž šel znovu na kandidátce Ma'arach. Stále byl předsedou finančního výboru, navíc byl členem výboru pro státní kontrolu. Ve volbách v roce 1977 mandát neobhájil.

Jisra'el Kargman (: ישראל קרגמן, žil 23. prosince 1906 – 17. listopadu 1987) byl izraelský politik a poslanec Knesetu za strany Mapaj, Ma'arach, Izraelská strana práce a Ma'arach.

Yisrael Kargman (, born 23 December 1906, died 17 November 1987) was an Israeli politician who served as a member of the Knesset for Mapai and its successors between 1957 and 1977.


Historie.

Věda se v 16. a 17. století významným způsobem proměnila a tento vývoj se odrazil mimo jiné v její institucionalizaci. Prvním důležitým krokem byl vznik vědeckých společností jako Accademia dei Lincei či nejstarší učené společnosti na půdě Habsburské monarchie Societas eruditorum incognitorum in terris Austriacis založené v Olomouci. Druhou fází bylo zakládání vědeckých periodik. Dvě nejstarší vznikla v 17. století v Anglii a ve Francii: Philosophical Transactions of the Royal Society a Journal des sçavans, obě začaly vycházet v roce 1665. Nejstarším stále vycházejícím vědeckým periodikem v českém jazyce je Časopis Národního muzea, jehož první číslo vyšlo v roce 1827.

Obecná definice.

Akademický výzkum se neobejde bez sdílení informací a zprostředkovávání výsledků dalším vědcům a odborné i laické veřejnosti. Významná část vědecké práce je zakončena publikací v následujících formách:  Vědecké časopisy se od ostatních časopisů v některých oblastech liší. Prvořadým typickým rysem je nějaká forma hodnocení kvality textů navrhovaných autory k publikaci, většinou formou tzv. „peer review“ (do češtiny někdy překládáno jako recenze nebo recenzní řízení), což znamená v ideálním případě anonymní hodnocení několika posuzovateli se takovou odborností, jaká odpovídá tématu článku předloženého k publikaci. Vlastní recenzní řízení trvá poměrně dlouhou dobu, není výjimkou ani recenzní řízení probíhající rok. Výsledkem recenzního řízení je rozhodnutí, zda článek bude přijat k publikaci. V některých vědeckých časopisech se autor dozví pouze výsledek (tj. přijat/nepřijat), ve většině vědeckých časopisů je ale redakce vstřícnější a v případě, že článek není přijat, je autor informován o připomínkách recenzentů a o tom, zda může být článek po vhodných úpravách přijat k publikaci.  Vědecké časopisy mohou být provozovány např. univerzitami jako neziskové aktivity, většina vědeckých časopisů je ale provozována za účelem tvorby zisku. V zásadě existují dva způsoby, jak nakladatel dosahuje zisku. Klasický model je založen na tom, že autoři zasílají své články redakci, a ta je, pokud projdou recenzním řízením, publikuje jako klasický papírový časopis, případně jako elektronický časopis s placeným přístupem. Zdrojem zisku jsou pak platby za papírové výtisky a platby za přístup k elektronickým výtiskům. Autor obvykle neplatí nic, i když u některých časopisů je požadována finanční spoluúčast autora např. na tisku barevných fotografií nebo na tisku stran přesahujících povolený stranový rozsah. Model Open Access je založen na tom, že články v elektronické podobě jsou volně k dispozici čtenářům; to nevylučuje dostupnost placené tištěné verze. Náklady spojené s publikací, tj. provoz redakce, provoz internetových stránek, odměny recenzentům atd., nese obvykle autor, méně často instituce sponzorující chod daného časopisu. Některé časopisy nabízejí hybridní model, tedy autor sám si zvolí, zda chce publikovat v klasickém modelu, nebo zda chce publikovat v modelu Open Access.

Článek ve vědeckém časopise.

Ve vědeckém časopise se mohou objevit různé typy článků podle oboru časopisu, zejména:  Vedle těchto typů článků se mohou v menším měřítku objevit i další články, které již nemají charakter vědeckého výstupu, zejména jde o editoriály ("Editorial"), recenze knihy ("Book Review") nebo o společenská oznámení týkající se dané vědecké komunity (životní jubilea, úmrtí, oznámení o chystané konferenci, atd.).  Vědecký článek popisující výstup výzkumu má vžitou strukturu, která se sice mezi jednotlivými obory může lišit, ale obvykle pouze nepatrně:  Zejména u kratších forem článků mohou být některé sekce spojeny (obvykle Conclusion and Discussion). U papírově vycházejících časopisů se dbá na to, aby byl text stručný, takže někdy je text jen obtížně srozumitelný i odborníkovi a nemusí být na první pohled zřejmé, zda není v textu ukryto několik hrubých chyb. Elektronické publikování limitaci počtem stránek vesměs odstranilo a autoři jsou často povzbuzování k co nejpodrobnějšímu popisu použitých metod a k publikaci dalších dokumentů ("Supplementary Material"), např. obsáhlých tabulek surových dat, pořízených videonahrávek nebo virtuálních histologických preparátů. PLOS ONE dokonce, i když s malým úspěchem, povzbuzuje autory k tomu, aby jako přílohu k článku publikovali překlad článku do národního jazyka autorů.  Přehledové články mají strukturu odpovídající spíše kapitole v učebnici. Jejich cílem je seznámit čtenáře-odborníka s pokroky v úzké oblasti, kterou se bezprostředně nezabývá.  Často se používají i označení zdůrazňující, že při tvorbě byly použity metody medicíny založené na důkazech. Jedná se zejména o sumarizaci předešlých výsledků provedenou sofistikovaným způsobem. Metaanalýza ("Meta-Analysis]] statistickými nástroji sumarizuje výsledky předešlých vědeckých článků, zejm. klinických studií. Měla by být provedena tak, aby byly zahrnuty všechny výsledky. Systematický přehled ("Systemic Review") je do značné míry podobný metaanalýze, liší se především tím, že všechny předchozí výsledky jsou analyzovány spíše z hlediska odbornosti autora.

Hodnocení významu periodik.

Publikace výsledků výzkumu v různých periodikách má různý dopad na vědeckou komunitu. Zatímco v některých významných mezioborových časopisech je dopad mimořádně široký (Nature, Science), publikace v jiných časopisech znamená, že výsledek prakticky zapadne. Toto striktní dělení mělo mnohem větší význam v minulosti, kdy se vědec mohl dostat jen k těm výtiskům, které měl fyzicky v knihovně, případně si mohl různě složitě obstarávat samostatný výtisk/kopii článku (tzv. separát), dnes je díky snadné elektronické dostupnosti časopisů situace mnohem snazší, protože vědec si může článek stáhnout z internetu – klasický článek za poplatek, článek publikovaný formou Open Access zdarma.  I tak má ovšem hodnocení významu časopisu velký význam. V časopisech hodnocených jako horší je větší pravděpodobnost, že budou publikovány výsledky, které jsou nepřínosným opakováním známého nebo metodicky natolik chybné, že je výsledek špatný. Neexistuje univerzální způsob hodnocení kvality vědeckého časopisu, protože různé vědecké obory mají různé publikační zvyklosti. Tak například publikace v národním jazyce je pokládána za nevhodnou v přírodních vědách a v biomedicíně, v některých společenských vědách s lokálním významem je zcela normální regionálně zajímavý poznatek publikovat v regionálně významném jazyce, protože se očekává, že odborníci, kteří se podobnou problematikou zabývají, příslušný jazyk dobře ovládají.  V přírodních vědách vč. biomedicíny a v technických vědách je velmi často používaným ukazatelem kvality časopisu impakt faktor (IF), tedy průměrná citovanost článků za poslední dva roky. Pro svoji jednoduchost a snadnou dostupnost je široce používaný v řadě scientometrických aplikací, zejm. při administrativním hodnocení kvality výzkumu (v ČR známý „kafemlejnek“). Hlavní výhodou IF je to, že je snadno dostupný a snadno srovnatelný. Vedle toho má IF i řadu nevýhod a slabin. Zásadní nevýhodnou je to, že v různých i poměrně blízkých oborech panují různé citační zvyklosti. Hodnota IF je tak odvislá od oboru, např. pro časopisy v oboru Patologie má nejvyšší IF časopis "Annual Review of Pathology: Mechanisms of Disease" (25,794), pro časopisy v oboru Lesnictví má nejvyšší IF časopis "Agricultural and Forest Meteorology" (3,421).  Protože IF nemají všechny vědecké časopisy, zejm. ne začínající, používají se pro orientační hodnocení kvality takových časopisů např. podíl přijatých článků ("Acceptance Rate"). Časopisy, které mají tento podíl příliš vysoký, jsou spíše málo kvalitní. I zde ovšem existují výjimky. Tak například některé významné a vysoce impaktové přehledové časopisy (např. Physiological Review) publikují pouze vyžádané přehledové články, takže k tisku jsou, i když ne nezbytně bez požadavků dalších úprav, přijaty téměř všechny rukopisy. Podobně časopisy PLOS mají poměrně vysoký podíl přijatých článků, protože jasně deklarovanou politikou redakce je, že recenze bude zaměřena jen na hrubé chyby a na hrubé posouzení vědecké hodnoty, vlastní hodnocení kvality je na čtenáři; dokonce jsou články doplněny prostorem pro komentáře registrovaných čtenářů.

Kontroverze.

Protože došlo k propojení vědy a politiky, jsou vědci nuceni k publikování, i když nemají co říci, a kvůli získání grantů se málokdy najde článek, jehož závěrem je, že daný problém není nutné dále zkoumat. Ve světě existuje okolo 28000 vědeckých časopisů. Až 50 % vydaných článků ale kromě autora a recenzentů nikdo nečte.

Selhání recenzního řízení.

Několik vědeckých afér bylo spjato s tím, že recenzent byl ve skutečnosti zainteresován na výsledku nějaké studie, takže mu při hodnocení nevadily ani zcela zásadní nedostatky, které by měly znamenat odmítnutí textu. Některé seriózní časopisy proto přistupují k tomu, že recenzent je sice anonymní v okamžiku recenze, ale pokud je článek přijat k publikaci, je součástí článku i jméno recenzenta (recenzentů) a délka recenzního řízení. Nápadně rychlé recenzní řízení nebo např. nedávná společná publikace recenzenta a autora je známkou selhání.

Platba za publikaci.

Hybridní model tvorby zisku pro vydavatele může být rizikem, pokud autor již při odesílání deklaruje dobrovolný úmysl platit za článek (např. časopisy vydavatelství SAGE) nebo za rychlejší publikaci (např. časopis Radioengineering). Vyvstává zde riziko, že na recenzenta bude vyvíjen tlak, aby neodmítal článek, ze kterého plyne vyšší zisk.

Publikace mimo odbornost.

Někdy bývají kontroverzní nálezy publikovány v časopisech, které se zabývají zcela jiným oborem, např. výsledek epidemiologického šetření je publikován v časopise zabývajícím se biochemií. Problémem je, že takový časopis obvykle nedisponuje recenzentem z adekvátního oboru, takže mohou být přehlédnuty i zcela zásadní metodologické chyby, které výsledek zcela znehodnocují.

Manipulace s IF.

Protože je IF časopisu, ve kterém byly publikovány výsledky, základním nástrojem určení „hodnoty“ výzkumu a tedy i nástrojem řízení finančního toku, jsou vědci motivováni publikovat v časopisech s co nejvyšším IF. Snaha zvýšit IF může být korektní (propagace časopisu např. zasíláním ukázkových čísel) nebo nekorektní. Mezi nekorektní metody patří zejména zásahy editorů, kteří do publikovaných článků přidávají odkazy na související publikace v daném časopise. Někdy je k tomuto vyzýván autor (např. v časopise Česko-Slovenská patologie). Mezi nekorektní metody na straně autorů, ovšem metody vyžadující spolupráci redakce, patří excesivní autocitace a existence citačních bratrstev. V prvním případě autor ve svých textech nadměrně cituje vlastní články, ve druhém případě jde o vzájemné citace i nepříliš souvisejících článků.  Firma Thomson Reuters, která spravuje databázi Web of Knowledge a uděluje IF, po těchto aktivitách cíleně pátrá a v případě zjištění pochybení časopisu IF odebere. Něco takového potkalo např. "The Scientific World Journal" (drobné pochybení, IF odebrán pouze na rok) nebo český "Agricultural Economics", dříve "Zemědělská ekonomika" (rozsáhlé nekorektní aktivity, IF odebrán dlouhodobě).

Falešné vědecké časopisy.

Struktura vědeckého časopisu bývá někdy napodobována za účelem publikace myšlenek, které jsou vědeckou komunitou pokládány za vyvrácené nebo nesmyslné. Cílem je jednak vzájemné přesvědčování se členů skupiny o správnosti a jednak přesvědčování laiků, kteří nedokáží rozeznat, že nejde o vědecký časopis a tak prezentovaným tvrzením přikládají mnohem vyšší váhu. Společným rysem obvykle je absence nebo jen formální recenzní řízení. Takové časopisy pochopitelně nebývají indexovány v žádné databázi.  Dalším častým případem nápodoby struktury časopisu je agresivní obchodní model zneužívající Open Access: Je založen časopis, často napodobující i jméno již existujícího časopisu, a agresivně láká vědce všech oborů, zejm. začínající a druhořadé, na rychlou a poměrně levnou publikaci.  Tzv. „predátorské časopisy“ však využívají i prestižní instituce a nejsou doménou nízkopříjmových zemí.

Vědecký časopis je nejčastějším místem publikace výsledků výzkumu ve vědě, zejména v přírodních vědách a v biomedicíně. Oproti běžnému časopisu se liší tím, že články by měly procházet přísnou kontrolou kvality, tedy zejména metodologické správnosti. Autoři samozřejmě za své publikace nedostávají autorské honoráře. Články ve vědeckém časopise mívají obvykle podobnou strukturu, i když jsou časopisy obvykle poměrně úzce specializované. Ve vědeckém časopise se mohou objevit i jiné typy článků, ale měly by představovat menší část obsahu časopisu.

In academic publishing, a scientific journal is a periodical publication intended to further the progress of science, usually by reporting new research.


Historie.

V roce 1964 zažádala prezidentská rada státu Washington o další státní vysokou školu, aby se geograficky vyrovnalo rozdělení státních institucí vyššího vzdělání. V roce 1965 byla tedy vytvořena dočasná rada, která se zabývala zjišťováním potřeby a nejlepšího umístění nové školy. Radě pomáhala společnost Nelson Associates z New Yorku.  Ještě ve stejném školním roce rada vydala oznámení, že by měla být nová vysoká škola otevřena v co nejrychlejším čase a měla by se vyskytovat na předměstích v okresu Thurston, zhruba do 16 kilometrů od města Olympia.  Bylo rozhodnuto, že kampus nové školy musí mít alespoň 240 hektarů, tudíž se jednalo o největší kampus ve státě. Navíc byla vysoká škola první ve státě, která vznikla ve 20. století jako čtyřletá vzdělávací instituce.  V lednu 1968 bylo ze 31 možností vylosováno jméno "The Evergreen State College". V listopadu téhož roku se prvním prezidentem školy stal Charles J. McCann, který společně se zakládacím učitelským sborem odstartoval výuku 4. října 1971 s celkovým počtem 1 178 studentů. McCann zůstal ve své pozici až do června 1977, kdy ho nahradil bývalý guvernér Daniel J. Evans, který, když byl v čele státu, schválil založení nové vysoké školy. Evans náhle opustil své místo v roce 1983, kdy byl jmenován do amerického senátu jako náhrada za zesnulého senátora Henryho M. Jacksona. Největší budova na kampusu, Knihovna Daniela J. Evanse, byla pojmenována po bývalém guvernérovi a senátorovi. Vstup na kampus zase nese jméno McCanna, jmenuje se Charles J. McCann Plaza. V roce 2004 byla dokončena 16 000 m² rozlehlá budova Seminar II a nyní je dokončena i významná renovace Evansovy knihovny.  V roce 1999 byl usvědčený zločinec Mumia Abu-Jamal pozván k doručení a nahrání projevu pro absolventskou třídu, za což bylo vedení školy velice kritizováno.  Na kampusu se rovněž nachází velká plocha nezastavěné půdy na břehu Pugetova zálivu. Velká část plochy je druhotný stálezelený les, který slouží studentům a učitelskému sboru jako výzkumné přírodní území. Celý kampus má výměru 408 hektarů, z čehož většina je zalesněná. Do kampusu patří rovněž 11 hektarů wattových pobřeží jižního Pugetova zálivu. Mimo hlavní kampus se v Tacomě nachází městský kampus a organická farma.  V roce 2008 se škola stala jednou ze zhruba třiceti amerických vysokých škol a univerzit, kde při ubytování nezáleží na pohlaví. Znamená to také, že je zde příznivé prostředí i pro homosexuální, bisexuální, transgenderové i heterosexuální jedince a páry.

Hodnocení.

Vysoká škola nasbírala už mnoho akademických vyznamenání. Podle magazínu "U.S. News & World Report" se ve školním roce 09/10 umístila na prvním místě na západě USA v oboru pregraduální výuky a na pátém místě mezi všemi státními vysokými školami na západě USA, čímž je myšleno území od Texasu po Pacifik. Celkově se umístila na 29. místě na západě, tedy výše než Central Washington University nebo Eastern Washington University, i výše než některé státní školy v okolních státech. Co se týče prvního roku vzdělávání, patří škola mezi nejlepší v celé zemi. Spisovatel a bývalý redaktor v oboru vzdělávání pro "The New York Times", Loren Pope, zařadil školu do své publikace "Colleges That Change Lives" (vysoké školy, které mění životy), kam se dostala jako jedna ze dvou státních škol v zemi. Společnost The Princeton Review rovněž zařadila školu mezi nejlepší na západě země pro školní rok 09/10.

Sporty.

Škola soutěží v lize NAIA, konkrétně v její Kaskádové konferenci. Týmy nesou jméno Geoducks, po druhu mlžů, který žije ve vodách Pugetova zálivu.  Pravděpodobně nejúspěšnějším sportovcem, který navštěvoval univerzitu, je fotbalista Joey Gjertsen, jenž poté odešel do North American Soccer League a nyní hraje za San Jose Earthquakes v Major League Soccer.

Centra veřejných služeb.

Škola je domovem Vzdělávacího a kulturního centra Longhouse, které poskytuje služby a stravování studentům a okolním indiánským komunitám. Design centra odpovídá indiánské filozofii pohostinství a hlavním účelem je poskytování shromažďovacího místa pro kulturní ceremoniály, přednášky, konference, vystoupení, umělecké výstavy a komunitní události. Centrum rovněž nabízí porozumění mezi místními indiány a návštěvníky z různých kultur. Cílem centra je propagace indiánského umění a kultury, ochrana kultury a ekonomický rozvoj.  Škola je rovněž domovem Centra indiánského aplikovaného výzkumu (NIARI). Také má osvědčenou historii co se týče vzdělávání okolních indiánských kmenů. Skrz rozvoj NIARI se škola dostala ve službách indiánským kmenům v Západním Washingtonu o krok dále. Instituce zvyšuje počet služeb, které škola může kmenům poskytnout, například jim pomoci dosáhnout ekonomických, správních a prostředkových cílů. Mezitím také nabízí studentům školy přídavné vzdělávací možnosti.  Ve škole sídlí správa Státního institutu veřejné politiky, jehož snahou je praktický, nestranný výzkum důležitých záležitostí státu Washington. Institut má své vlastní politické a ekonomické analytiky, používá rovněž specialisty z univerzit a konzultanty. Zaměstnanci institutu pracují se státním zákonodárným sborem a dalšími orgány, dále také s experty, kteří mají na starost ověřit relevanci výzkumů.  Dalšími významnými centry veřejných služeb na kampusu jsou Washingtonské centrum pro zlepšení pregraduálních studií a Centrum komunitního vzdělávání.

Organická farma.

Každoročně obdělávané území má rozlohu 3 500 m², víceleté rostliny se však pěstují jinde. Plodiny se pak prodávají společnosti Aramark, ve stáních na Rudém náměstí každé úterý a čtvrtek mezi jedenáctou a patnáctou hodinou, avšak pouze ve vegetační době. Všechen přebytek pak putuje do Potravinové banky okresu Thurston a místních charit, nebo do kompostu.  Výdělek z prodeje plodin se používá k financování farmářských projektů a koupi semen a vybavení. Mezi projekty, které byly zaplaceny z těchto výdělků patří dva skleníky, chladírna, sklad kompostu, oplocení farmy a sad. Dalším využitím výdělků je zaplacení studentských projektů, které ve většině případů zkoumají zahradnické aspekty různých potravinových plodin.  Farma je rozdělena tak, aby byly od sebe odděleny různé typy úrody. Farma praktikuje přísnou pětiletou rotaci úrody, která vytváří časovou různorodost místo místní. Rotace obsahuje čtyři kategorie, z nichž každá má svůj prostor pro jednu vegetační dobu.  Rotace je pouze jednou metodou, kterou farma využívá k zachování diverzity. Další používanou metodou je užití zasetých krytů půdy a obdělávání několika typů zeleniny dohromady. Diverzita pole je jedním ze základních kamenů pevného zemědělství a poskytuje netoxickou a trvalou ochranu úrody proti nemocím a škodlivému hmyzu.  Na farmě se rovněž nachází velký kompost, který kompostuje vše, co jde zkompostovat z kampusu. Dále se zde nachází výrobna biodieselu, komunitní zahrada a velký statek, který byl postaven především studenty.

Rezervace a pláž.

Škola má území 400 hektarů, z nichž většinu pokrývá druhotný porost. Celý kampus je tak využíván jako přírodní laboratoř pro vědecké výzkumy a také poskytuje inspiraci pro tvůrčí práce. Na kampusu se nachází množství stezek, které vedou na různá místa a také na Vždyzelenou pláž. Pobřežní prostředí charakterizují příkré útesy, štěrkové pláže s množstvím vyplavených klád a mořskou příbřežní zónu, která je při odlivu dlouhá až 46 metrů k Eldově zátoce. Částí kampusu je až kilometr netknuté pláže, kterou studenti používají k vědeckým výzkumům a k odpočinku. K pláži vede několik stezek a malá cesta rovněž vede k jediné budově na pláži a k malé lodní rampě. Útesy mají výšku 5 až 20 metrů.

Knihovna Daniela J. Evanse.

Knihovna Daniela J. Evanse je hlavní knihovnou na kampusu a jméno nese po bývalém guvernérovi, který schválil založení školy a později se stal jejím druhým prezidentem. V knihovně se nachází více než 750 tisíc tištěných i mediálních položek a rovněž také žurnály. Dále knihovna udržuje kolekci vzácných knih, archivního materiálu a vládních dokumentů. Také se zde nachází několik malých promítacích síní a v přízemí se nachází centrum věd zvané Centrum kvantitativního a symbolického uvažování. Knihovna samotná se nachází v křídle informační technologie budovy, kde rovněž sídlí mediální služby a velké akademické počítačové centrum.

Pregraduální programy.

Škola má unikátní systém, kde si každý student vybere jeden 16kreditový program na jedno čtvrtletí místo několika programů najednou. Studenti navíc mají svobodu vybírání programů po celou dobu studia. Škola má tedy zavedený tzv. čtvrtletní systém. Programy mohou trvat jedno, dvě nebo tři čtvrtletí, s tím, že tři čtvrtletí trvají od září do června.  Na konci programu profesor napíše jednostránkovou reportáž o studentově aktivitě místo zapsání známky a s každým studentem má malou vyhodnocovací konferenci. Profesor rovněž rozhoduje o tom, kolik kreditů student za čtvrtletí dostane, nebo o kolik přijde.  Aby student dostal titul bakaláře umění, musí získat 180 kreditů. Pro titul bakaláře věd je to rovněž 180 kreditů, z nichž však 72 musí pocházet z vědeckých programů, z nichž 48 musí pocházet z programů vyšší vědy. Toho může student dosáhnout jednoletým studiem vyšších věd.  Obory studií jsou estetika, afroamerická studia, zemědělství, americká studia, antropologie, architektura, historie umění, astronomie, biochemie, biologie, botanika, podnikání a management, chemie, komunikace, komunitní studia, informatika, studia vědomí, kulturní studia, tanec, ekologie, ekonomika, vzdělávání, environmentální studia, polní studia, genderová studia, geografie, geologie, vláda, zdraví, historie, hydrologie, mezinárodní studia, jazyková studia, právní a vládní politika, právní a veřejná politika, vedoucí studia, lingvistika, literatura, námořní věda, námořní studia, matematika, mediální studia, film, hudba, indiánská studia, přírodní historie, venkovní vedení a vzdělávání, filozofie, vědecká filozofie, fyzika, fyziologie, politologie, psychologie, homosexuální studia, náboženská studia, sociologie, somatická studia, studia udržitelnosti, divadlo, vizuální umění, psaní a zoologie.

Postgraduální programy.

Na rozdíl od pregraduálních programů je u postgraduálních nutno, aby student měl za sebou určitý pokus pregraduálních kurzů. Škola nabízí postgraduální programy na magistra environmentálních studií, magistra vyučování a magistra veřejné správy.

The Evergreen State College je státní škola svobodných umění v Olympii, ve státě Washington. Byla založena v roce 1967 jako experimentální a netradiční vysoká škola. V roce 2009 ji navštěvovalo více než 4,5 tisíce studentů. Škola má velký vliv na kulturu a ekonomiku hlavního města státu, Olympie.

The Evergreen State College is a public liberal arts college in Olympia, Washington. Founded in 1967, it offers a non-traditional undergraduate curriculum in which students have the option to design their own study toward a degree or follow a pre-determined path of study. Full-time students can enroll in interdisciplinary academic programs, in addition to stand-alone classes. Programs typically offer students the opportunity to study several disciplines in a coordinated manner. Faculty write substantive narrative evaluations of students' work in place of issuing simple grades.  Evergreen's main campus, which includes its own salt-water beach, spans 1,000 acres of forest close to the southern end of Puget Sound. Evergreen also has a satellite campus in nearby Tacoma. The school offers a Bachelor of Arts in Liberal Arts and Bachelor of Science, Master of Environmental Studies, Master in Teaching, Master of Public Administration, and Master of Public Administration in Tribal Governance. As of 2018, there were 3,327 students, 3,018 of whom were undergraduates, and 223 faculty.  Evergreen was one of many alternative colleges and programs launched in the 1960s and 1970s, often described as “experiments.” While the vast majority of these have either closed or adopted more mainstream approaches, Evergreen is one of the few that have remained steadfast in pursuing its original mission.


Krystalické modifikace.

Uhličitan barnatý krystalizuje ve 3 rozdílných krystalických modifikacích, které se označují jako modifikace α, modifikace β a modifikace γ. Modifikace α je nejstabilnější a za vyšší teploty na ni přechází zbývající 2. Má krychlovou ("kubickou") strukturu. Modifikace β je méně stabilní než α, ale stabilnější než γ. Krystaly v ní mají šesterečné ("hexagonální") uspořádání. Modifikace γ krystalizuje v kosočtverečném ("orthorhombickém") systému. Krystaly jsou neměnně zdvojeny do skupin po třech, takže tvoří pseudošestistěn, který trochu připomíná bipyramidální krystaly křemene. Čela jsou obvykle hrubá a vodorovně brázděná. V této modifikaci krystaluje minerál witherit a je nejméně stabilní.

Výskyt v přírodě.

Minerál witherit je pojmenován po Williamu Witheringovi, který ho v roce 1784 chemicky odlišil od barytů. Vyskytuje se v žilách olověné rudy u Hexhamu v Northumberlandu, Alstonu v Cumbrii, Anglezarku, poblíž Chorley v Lancashire a na několika dalších místech. Witherit lze snadno převést na síran barnatý působením vody s obsahem síranu vápenatého, proto jsou krystaly witheritu často pokryty krustou barytu. Witherit je hlavním zdrojem barnatých solí a ve významnějších množstvích se těží v Northumberlandu.

Příprava.

Uhličitan barnatý se komerčně vyrábí ze sulfidu barnatého, buď pomocí uhličitanu sodného při 60 až 70 °C nebo průchodem oxidu uhličitého při 40 až 90 °C.  V prvním procesu (sodném) se tuhý nebo rozpuštěný uhličitan sodný přidává do roztoku, sraženina uhličitanu barnatého se odfiltruje, propere a vysuší.

Reakce.

Uhličitan barnatý reaguje s kyselinami, například kyselinou chlorovodíkovou, za vzniku oxidu uhličitého, vody a rozpustných solí barya, například chloridu barnatého:  Reakce s kyselinou sírovou je však slabá, protože síran barnatý je prakticky nerozpustný.

Použití.

Uhličitan barnatý se široce používá v keramickém průmyslu jako součást glazur. Působí jako tavidlo, zmatňující a krystalizační činidlo, s některými barevnými oxidy také tvoří unikátní barvy, které nelze snadno získat jiným způsobem. Takové použití je poněkud kontroverzní, protože existují názory, že se může z glazur vyplavovat do jídel a nápojů. Pro bezpečnější použití se často využívá fritovaná forma BaO.  U cihel, dlaždic a v průmyslu kameniny a keramiky se uhličitan barnatý přidává do hlíny s cílem vysrážet rozpustné soli (síran vápenatý a hořečnatý) a způsobit eflorescenci.  Uhličitan barnatý se používá jako rodenticid, při výrobě skla a porcelánu, dříve také při rafinaci cukru. Využívá se i pro ovládání poměru chromanu k síranu v lázních pro elektrochemické chromování.

Uhličitan barnatý je anorganická sloučenina se vzorcem BaCO, barnatá sůl kyseliny uhličité. V přírodě se vyskytuje v podobě nerostu witheritu. Používá se jako rodenticid, do cihel, keramických glazur a cementů.

Barium carbonate (BaCO), also known as witherite, is a chemical compound used in rat poison, bricks, ceramic glazes and cement.


Metody.

Segmentace.

Segmentace paměti spočívá v rozdělování paměti počítače do částí. Odkaz na místo v paměti pak tedy obsahuje hodnotu, která určuje konkrétní segment a odsazení v rámci tohoto segmentu.  Architektura x86 má vícero vlastností, které usnadňují práci se segmentovanou pamětí. Mezi tyto vlastnosti se řadí přítomnost tabulek Global Descriptor Table a Local Descriptor Table, které lze použít k odkazování na segmenty v paměti. Dále je možné uložení odkazů přímo do segmentových registrů procesoru.

Stránkovaná virtuální paměť.

Při stránkování je paměťový adresní prostor rozdělen na malé, stejně velké, části, nazývané stránky. Následným zapojením mechanismu virtuální paměti je pak možné umístit každou stránku do kteréhokoliv místa ve fyzické paměti, či stránku označit jako chráněnou. Libovolné umístění stránek tak umožňuje zachovat lineární adresní prostor v rámci bloku, který je ve fyzické paměti složen z fragmentů.  Většina počítačových architektur založených na stránkování používá stránkování jako způsob ochrany paměti.  Tabulka stránek je použita k mapování virtuální paměti do fyzické. Tato tabulka je pro proces obvykle neviditelná. Tabulka stránek ulehčuje alokování nové paměti, protože každá nová stránka může být alokována z libovolného místa ve fyzické paměti.  Tímto způsobem je tak pro aplikaci nemožné přistoupit na stránku, která pro ni nebyla explicitně alokována a to proto, že žádná paměťová adresa, dokonce ani kompletně náhodná, kterou se aplikace pokusí použít, buď odkáže na stránku alokovanou pro tuto aplikaci, nebo dojde k vygenerování stavu page fault (PF). Nealokované stránky a stránky alokované pro jiné aplikace jednoduše nemají z pohledu dané aplikace žádnou adresu.  Jako poznámku na okraj lze doplnit, že PF nemusí končit jako fatální chyba. Operační systém může tuto událost zachytit a pokusit se načíst paměťovou stránku, která byla dříve swapována na disk a následně obnovit chod aplikace, která způsobila vyvolání poruchy stránky. Tímto způsobem aplikace obdrží paměťové stránky jak vyžaduje. Toto schéma, známé jako swapování, umožňuje, aby data v paměti, která nejsou aktuálně používána, bylo možné přesouvat na disk a zpět, aniž by o tom aplikace věděly, a zvýšit tak celkovou kapacitu paměti.  Na některých systémech je PF mechanismus použit také pro ochranu spustitelné oblasti.

Ochranné klíče.

Mechanismus ochranných klíčů rozděluje fyzickou paměť do bloků specifické velikosti (např. 4 KiB), kde každý z těchto bloků má přidělenou číselnou hodnotu nazývanou ochranný klíč. Stejně tak je každému procesu přiřazena hodnota ochranného klíče. Při vstupu do paměti pak hardware kontroluje, zda ochranný klíč přistupujícího procesu je shodný s hodnotou klíče pro tento paměťový blok; pokud se hodnoty klíčů neshodují, nastane výjimka. Tento mechanismus byl poprvé použit v architektuře mainframů IBM (System/360).  Systém ochranných klíčů pro System/360 popsaný výše pracuje s fyzickými adresami. Tím se odlišuje od systému použitém u řad procesorů jako Intel Itanium či Hewlett-Packard Precision Architecture, kde se pracuje s virtuálními adresami a kde je umožněno asociovat proces s více klíči.  V procesorových architekturách Itanium a PA, mají překlady v TLB k sobě asociovány klíče (Itanium) či přístupová id (PA). Běžící proces má několik registrů s ochrannými klíči (16 v případě Itanium, 4 u PA). Klíč překladu vybraného virtuální adresou je porovnán s každým záznamem v registrech ochranných klíčů. Pokud je daná hodnota klíče nalezena v jednom z registrů (plus další možná ověření), přístup je povolen. Pokud daná hodnota klíče nalezena není, dojde k vygenerování chyby či výjimky. Softwarový obsluhovač chyb může, pokud je to vyžadováno, zkontrolovat přítomnost nenalezeného klíče ve větším seznamu klíčů spravovaném softwarově; čímž lze s registry ochranných klíčů uvnitř procesoru zacházet jako se softwarově řízenou cache obsahující klíče asociované s procesem.  V PA má klíč 15–18 bitů; Itanium vyžaduje nejméně 18. Klíče jsou většinou asociovány s tzv. "ochrannými doménami", jako například knihovny, moduly, apod.

Simulovaná segmentace.

Simulace je používání monitorovacího programu k interpretaci strojového kódu počítače. Takový simulátor může poskytovat ochranu paměti použitím schéma segmentovaného charakteru, kdy se v reálném čase ověřuje cílová adresa a délka instrukce před tím, než dojde k jejímu vykonání. Simulátor musí přepočítat cílovou adresu a délku a porovnat tyto hodnoty se seznamem platných adresových rozsahů, které si udržuje v rámci kontextu vlákna a kam patří například dynamické bloky paměti získané v průběhu života vlákna či jakékoliv validní sdílené statické paměťové sloty. Význam slova „validní“ se může v průběhu života vlákna měnit v závislosti na situaci. Občas může být umožněno měnit statický blok úložného prostoru a občas ne, což se odvíjí od aktuálního módu spouštění, který může a nemusí záviset na klíči úložného prostoru či stavu kontroléru.  Všeobecně není vhodné používat tuto metodu ochrany paměti tam, kde jsou přítomné na procesoru jiné, avšak kvalitou adekvátní, metody, protože je tento způsob výpočetně náročný. Metoda nachází uplatnění zejména v kontextu vývoje a testování, kde poskytuje lepší informace v případech, kdy dochází k porušování přístupu k úložnému prostoru.

Adresace založená na způsobilosti.

V této metodě ochrany paměti jsou ukazatele nahrazené chráněnými objekty (nazývanými "způsobilosti"), které mohou být vytvořené pouze za použití privilegovaných instrukcí, které může vykonávat pouze jádro, případně proces k tomu autorizovaný. Toto efektivně umožňuje jádru řídit, které procesy mohou přistupovat k jakým objektům v paměti, aniž by k tomu bylo nutné použít oddělený adresní prostor či přepínání kontextu. Způsobilosti nejsou v komerčním hardwaru takřka používané, avšak jsou velmi rozšířené ve vědeckých systémech jako KeyKOS. Koncept způsobilostí je také základem pro některé virtuální stroje, například Smalltalk či Java.

Určení úrovně ochrany.

Úroveň ochrany konkrétní implementace lze určit dle toho, do jaké míry dodržuje princip nejnižších privilegií.

Ochrana paměti v rozličných operačních systémech.

Způsoby rozdělování a ochrany paměti se napříč operačními systémy liší. Skutečné rozdělování paměti bylo v domácích počítačích používáno až od vydání OS/2 v roce 1987. Na starších systémech byla tato vlastnost nechráněné paměti využívána jako forma komunikace mezi procesy. V rodině systémů Windows 9x je možné povolení přístupu procesům do systémové paměti.  Některé systémy, které implementují ochranu paměti:  V unixových systémech se k řízení ochrany paměti používá systémové volání mprotect.

Ochrana paměti je v informatice způsob řízení práv přístupu k paměti počítače a je součástí většiny moderních operačních systémů. Hlavním účelem této ochrany je zabránit procesu v přístupu k paměti, která pro něj nebyla alokována. Předchází se tak scénáři, kde chyba uvnitř jednoho procesu ovlivní běh dalších procesů či samotného operačního systému. Z pohledu počítačové bezpečnosti patří k ochraně paměti také techniky jako randomizace uspořádání adresního prostoru (ASLR) a ochrana spustitelné oblasti.

Memory protection is a way to control memory access rights on a computer, and is a part of most modern instruction set architectures and operating systems. The main purpose of memory protection is to prevent a process from accessing memory that has not been allocated to it. This prevents a bug or malware within a process from affecting other processes, or the operating system itself. Protection may encompass all accesses to a specified area of memory, write accesses, or attempts to execute the contents of the area. An attempt to access unauthorized memory results in a hardware fault, e.g., a segmentation fault, storage violation exception, generally causing abnormal termination of the offending process. Memory protection for computer security includes additional techniques such as address space layout randomization and executable space protection.


Historie.

Existence letiště se počítá od 17. června 1910, kdy Společnost vzduchoplavby oznámila o souhlasu štábu Moskevského vojenského okruhu s vyčleněním Chodynského pole pro letiště. byla postavena vzletová a přistávací dráha a šest nevelkých hangárů a 3. října 1910 bylo letiště slavnostně otevřeno.  Dne 3. května 1922 byla otevřena první mezinárodní letecká linka v historii ruského letectví na trase Moskva–Königsberg–Berlín. Od 15. července 1923 z letiště fungovala i první vnitrostátní letecká linka, a to mezi Moskvou a Nižním Novgorodem. Roku 1926 dostalo Ústřední letiště jméno zemřelého Michaila Frunzeho. V letech 1920–1932 na letišti sídlil Vědecko-zkušební institut vojenského letectva (do roku 1926 vědecko-zkušební letiště vojenského letectva). V listopadu 1931 byla otevřena odbavovací hala pro cestující, roku 1936 letiště prošlo rekonstrukcí, roku 1938 bylo k letišti dovedeno metro – stanice Aeroport. Během 30. let se letecká doprava mohutně rozvíjela a v okolí Moskvy bylo postaveno několik nových letišť – Bykovo (1933), Tušino (1935) a Vnukovo (1941).  Nedaleko letiště vznikly letecké továrny – sídlily zde konstrukční kanceláře Suchoje, Mikojana, Iljušina a Jakovleva. V letech 1947–1948 byla většina letecké dopravy z Frunzeho letiště převedena do Bykova a Vnukova, od té doby bylo letiště využíváno pro zkušební lety prototypů místních leteckých závodů. Zkoušely se zde Iljušin Il-12, Il-14, Il-28, Il-18, Il-20, Il-22, Il-38. V 70. letech Il-76 a Il-86. Od konce 70. let se intenzita využívání letiště, nyní uprostřed města, snižovala, nicméně létali odtud první Il-96-300 a Il-114.  Poslední let proběhl 3. července 2003, poté bylo letiště uzavřeno. Vlastníkem plochy zůstává ministerstvo obrany. Plánuje se zde založení muzea letectví, letadla umístěná na ploše zatím chátrají.

Frunzeho ústřední letiště () je bývalé letiště v Moskvě, hlavním městě Ruska. Bylo prvním moskevským letištěm, později se využívalo se jako zkušební a vojenské letiště. Leží na Chodynském poli v severozápadní části města.

Khodynka Aerodrome (, "Khodynskiy aerodrom"), officially Frunze Central Aerodrome, often referred to as Tsentralny Aerodrome (), was an airport in Moscow, Russia located northwest of the centre of the city.


Historie.

V Evropě jsou přezky poprvé doloženy v antice. Ve středověku už běžně najdeme přezky na opascích mužů i žen. Někteří si dopřáli přezky vykládané polodrahokamy, na jiných přezkách je možné najít zdobení smaltem nebo drahými kovy. V 17. a 18. století už byly přezky používány k zapínání bot, nejrůznějších kusů oděvu i náhrdelníků a často byly bohatě zdobené. Nejčastěji byla funkční část zhotovena z železa a na ni byl připevněn ozdobný díl z cínu, stříbra nebo i zlata.  Dnes jsou přezky hlavně součástí opasků a některé obuvi, hlavně sandálů. Mimo to slouží k uzavírání tašek, batohů, různých postrojů nebo řemínků třeba náramkových hodinek. Velké množství přezek se dá najít také na výbavě pro BDSM.

Přezkář.

Osoba provozující dnes již v podstatě zaniklé řemeslo, ve kterém vyrábí tzv. přezky, což je zapínací prvek pro spojení konců řemenů, se označovala jako přezkář (někdy také přeskař, kroužkař nebo kroužkovač). Kromě výroby přezek se živili i vyráběním kroužkům k nejrůznějším účelům. Etymologicky je slovo "přezkář" odvozeno právě od slova přezka.

Přezka jako součást sportovního vybavení a ochranných pomůcek.

Součástí mnoha druhů sportovní výbavy jsou spojovací prvky, tradičně označované také jako přezky. Zčásti jde o účelově konstruované spojovací prvky, které jsou připevněny na nějaký pás, řemen, popruh. Příkladem mohou být pásky pro upevnění přileb, vyvažovací opasky potápěčů nebo úvazy horolezců. Ještě dále jsou přezky vyrobené jako součást složitějšího předmětu. Ty mají s původní přezkou společné jen to, že se do nich jako protikus zasouvá pásek. Často pásek z plastu nebo gumy. Příkladem mohou být upevňovací pásky různých ochranných brýlí (plaveckých, lyžařských), případně potápěčských nebo plynových masek.

Přezka je zapínací prvek pro spojení konců řemenů. Nejčastěji je základem třmen (oko) s pohyblivým trnem nebo více trny, upevněný na řemenu. Okem je protažen konec řemenu s otvory ať už jiného řemenu, nebo opačný konec stejného řemenu. Trn (trny) se prostrčí otvorem na konci řemenu a tahem jsou oba konce řemenu pevně spojeny. Třmen i trn jsou většinou kovové, výjimečně plastové. Z estetických důvodů bývají přezky provedené s krytem, často zdobným.

The buckle or clasp is a device used for fastening two loose ends, with one end attached to it and the other held by a catch in a secure but adjustable manner. Often taken for granted, the invention of the buckle was indispensable in securing two ends before the invention of the zipper. The basic buckle frame comes in a variety of shapes and sizes depending on the intended use and fashion of the era. Buckles are as much in use today as they have been in the past: used for much more than just securing ones belt, instead they are one of the most dependable devices in securing a range of items.  The word "buckle" enters Middle English via Old French and the Latin "buccula" or "cheek-strap," as for a helmet. Some of the earliest buckles known are those used by Roman soldiers to strap their body armor together and prominently on the balteus and cingulum. Made out of bronze and expensive, these buckles were purely functional for their strength and durability vital to the individual soldier. The baldric was a later belt worn diagonally over the right shoulder down to the waist at the left carrying the sword, and its buckle therefore was as important as that on a Roman soldier’s armor.  Bronze Roman buckles came in various types. Not only used for practical purposes, these buckles were also decorated. A Type I Roman buckle was a “buckle-plate” either decorated or plain and consisted of geometric ornaments. Type IA Roman buckles were similar to Type I buckles but differed by being long and narrow, made of double sheet metal, and attached to small D-shaped buckles (primarily had dolphin-heads as decorations). Type IB “buckle-loops” were even more similar to Type IA buckles, only difference being that instead of dolphin-heads, they were adorned with horse-heads. There were also Type II buckles (Type IIA and Type IIB) used by Romans, but all types of Roman buckles could have served purposes for simple clothing as well, and predominantly, as a military purpose.


Příběh.

Hvězdného data 6063.4 federační loď USS Enterprise NCC-1701 vedená kapitánem Jamesem T. Kirkem míří k planetě Babel, kam veze velvyslance Roberta Aprila, který byl vůbec prvním kapitánem této Enterprise. Pasažérem je také Sarah Aprilová, která tehdy působila ve funkci hlavního zdravotnického důstojníka. Když loď míjí supernovu Beta-Niobe, objevuje se neznámé plavidlo letící enormní rychlostí, jež Spock odhaduje na warp 36. Loď míří přímo do středu supernovy.  Kapitán Kirk se snaží cizí loď varovat, ale když neodpovídá, rozhodne se zachytit jí tažným paprskem. Loď sice zpomalí, ale také začne táhnout Enterprise. Na obrazovce se objevuje mladá žena, která promlouvá k posádce cizím jazykem. Uhura zjišťuje, že nejde o cizí jazyk, ale že mluví pouze pozpátku. Mluví o důležité misi a žádá o zrušení paprsku, jinak bude splnění její mise znemožněno. Cizí plavidlo stále směřuje do středu smrtící supernovy a Kirk se tak rozhoduje uvolnit paprsek. Ten ale nelze zrušit a Enterprise tak překonává dokonce warp 20 a směřuje s lodí do supernovy.  Obě lodě se objevují v místě, které by šlo označit jako druhá strana. Zdejší vesmír je bílý a září v něm černé hvězdy, Enterprise couvá a vše běží pozpátku. Na obrazovce se znovu objevuje cizí žena a vysvětluje, že se potřebovala vrátit do svého vesmíru a Kirkův zásah jí to málem znemožnil. Spock dedukuje, že v tomto vesmíru běží čas pozpátku a proto i všichni členové Enterprise budou mládnout. Žena se představuje jako "Carla 5" a nabízí Enterprise, aby letěli za ní s tím, že jejich vědci by mohli pomoci.  Původní cesta zpět již není možná, protože v tomto vesmíru se Beta-Niobe stala ze supernovy normální hvězdou. Na galaktické mapě Spock ukazuje hvězdy, které mají v obou vesmírech stejnou pozici, ale žádná z nich není supernovou. April navrhuje, že jestli se zde hvězdy rodí jako vyhaslé, bylo by možné některou z nich předčasně zažehnout. Je potřeba navíc loď Carly, protože Enterprise není schopná letět takovou rychlostí, aby nebyla spálena vlivem supernovy. Vliv zdejšího vesmíru má na posádku Enterprise účinek, že mládnou mnohem rychleji a mladší členové postupně přichází o své schopnosti.  Spock, coby Vulkánec je z posádky schopen fungovat nejdéle, ale i on mládne příliš rychle. Velení se tak ujímá komodor April, který spolu se Sarah zůstal jako jediný dospělý. Když se podaří lodi projít supernovou, z funkční posádky jsou kojenci. April navrhuje použít data transportéru pro navrácení původního věku všem na lodi. Sarah napadne tento proces nepoužít na ně dva s tím, že by mohli prožít znovu své životy a April by mohl opět velet flotile. Ten to však odmítá, protože svůj život naplnil a nemá potřebu jej prožívat znovu.

V opačném čase je šestý díl druhé řady animovaného seriálu "Star Trek". Premiéra závěrečné epizody seriálu proběhla v USA 12. říjen 1974, v České republice 22. února 1998.

"The Counter-Clock Incident" is the series finale of the American animated science fiction television series "", the 22nd episode overall. This episode was the sixth and final episode of the second season. It first aired in the NBC Saturday morning lineup on October 12, 1974, and was written by Fred Bronson under the pen name "John Culver". Bronson used a pen name because he was NBC's publicist at the time and was concerned that it would look improper to get a screen credit. Bronson would eventually work on two "" episodes ("Ménage à Troi" and "").  The episode established that the "Enterprise"s first captain was Robert April.  Set in the 23rd century, the series follows the adventures of Captain James T. Kirk (voiced by William Shatner) and the crew of the Starfleet starship "Enterprise". In this episode, the "Enterprise" is unwillingly pulled by a smaller craft into the heart of a supernova and finds itself in another universe.