Rodina.

Filipa se narodila okolo roku 1197 jako nejmladší dcera Jindřicha II., hraběte ze Champagne a Isabely I. Jeruzalémské. Jejími prarodiči z otcovy strany byli hrabě Jindřich I. ze Champagne a Marie Francouzská, dcera krále Ludvíka VII. a Eleonory Akvitánské, a z matčiny strany král Amaury I. Jeruzalémský a Marie Komnenavna. Měla dvě starší sestry, Markétu ze Champagne (zemřela v dětství) a Alice ze Champagne, která byla manželkou Huga I. Kyperského a měla s ním potomky. Filipa měla také starší nevlastní sestru Marii z Montferratu z matčina druhého manželství s Konrádem z Montferratu. Když bal Filipě jeden rok, zemřel jí otec pádem z okna prvního patra v Akkonu. Kraj Champagne po něm zdědil jeho mladší bratr Theobald III. ze Champagne. Po Jindřichově smrti se Isabela počtvrté provdala, a to za Amauryho II. Jeruzalémského. Z manželství vzešli tři potomci, Filipinini další nevlastní sourozenci: Sibyla, Melisenda a Amaury. V roce 1205 její matka, nevlastní otec i malý nevlastní bratr zemřeli a tak v osmi letech Filipa zcela osiřela. Nevlastní sestra Marie z Montferratu se stala novou jeruzalémskou královnou.

Manželství a potomci.

15. srpna 1214 se Filipa stala druhou manželkou Erarda I. z Brienne, pána z Rameruptu a Vénizy, mocného šlechtice ze Champagne ve Francii. Pár se vzal tajně, papež Inocenc III. totiž manželství z důvodu blízkého příbuzenství zakázal. Papež Inocenc byl podnícen machinacemi Filipininy tety Blanky Navarrské, která se chopila Erardova léna. Krátce po svatbě Erard Filipu povzbudil v nárocích na hrabství Champagne, které zdědil její bratranec, nezletilý Theobald IV. ze Champagne. Jeho matka, regentka Blanka Navarrská prudce bránila synova práva, což brzy vedlo k otevřenému válčení. Na začátku roku 1216 se Erard s Filipou vrátili do Francie. Většina baronů v Champagne se shromáždila kolem Erarda a Filipy, nicméně na stranu Theobalda se postavil francouzský král Filip II., Fridrich II. Štaufský, císař Svaté říše římské a burgundský vévoda Odo. Příznivci Blanky a Theobalda přesvědčili papeže o tom, že rozvod královny Isabely s jejím prvním manželem, Homfroiem IV. z Toronu je neplatný, čímž jsou Filipa a její sestra Alice nelegitimní. Avšak platnosti rozvodu bylo nakonec vyhověno. Válka nakonec skončila v dubnu 1222, kdy Theobald dosáhl plnoletosti a Filipa byla nucena se svých nároků vzdát. Theobald byl však nucen zaplatit Erardovi, Filipě a Alici velké peněžní náhrady. Vedle štědrého finančního vypořádání byli Erard s Filipou osvobozeni od veškerého placení pohledávek exkomunikace. Alice i Filipa se poté plně vzdaly svých nároků na Champagne.  Erard s Filipou měli společně devět dětí:  Filipa zemřela 20. prosince 1250, něco málo přes šest let po svém manželovi. Bylo jí padesát pět let.

Filipa ze Champagne, paní z Rameruptu a z Venizy (1197-20. prosinec 1250) byla třetí dcerou královny Isabely Jeruzalémské a Jindřicha II., hraběte ze Champagne. Jejím manželem byl Erard z Brienne-Ramerupt, který ji povzbudil k uplatnění nároku na hrabství Champagne, které patřilo jejímu bratranci Theobaldovi IV., který byl ještě nezletilý. To vyvolalo konflikt s Theobaldovou matkou, regentkou, Blankou Navarrskou, který vypukl v otevřenou válku známou jako Válka o dědictví champagneské. Blančin syn Theobald, který byl podporován francouzským králem Filipem II., Fridrichem II., císařem Svaté říše římské a Odou III. Burgundským, nakonec zvítězil. Filipa se v dubnu 1222 svých nároků vzdala, ale Theobald byl nucen Erardovi a Filipě zaplatit velkou peněžní částku a udělit jim práva v kraji.  Společně měla Filipa s Erardem sedm dcer a dva syny.

Philippa of Champagne, Lady of Ramerupt and Venizy (c. 1197 – 20 December 1250) was the third daughter of Queen Isabella I of Jerusalem and Henry II, Count of Champagne. She was the wife of Erard de Brienne-Ramerupt who encouraged her in 1216 to claim the county of Champagne which belonged to her cousin Theobald IV, who was still a minor. This provoked the conflict with Theobald's mother, the Regent, Blanche of Navarre, which erupted into open warfare, and came to be known as the Champagne War of Succession. Blanche's son Theobald, who had the support of King Philip II of France, Frederick II, Holy Roman Emperor, and Eudes III of Burgundy, eventually emerged the victor. Philippa renounced her claim in April 1222, but Theobald was constrained to pay Erard and Philippa a large monetary settlement for his rights to the county.


Použití.

Grashofovo číslo je:  kde:  Indexy "L" a "D" naznačují charakteristický rozměr.  Přechod k turbulentnímu proudění dochází při "10 < Gr < 10" pro přirozenou konvekci na svislé stěně. Při vyšších Grashofových číslech je mezní vrstva turbulentní a při nižších laminární.  Grashofovo číslo spolu s Prandtlovým číslem dává Rayleighovo číslo, bezrozměrnou veličinu charakterizující konvekci v přenosu tepla.

Přenos hmoty.

Existuje analogická forma Grashofova čísla používaná v případech volné konvekce v přenosu hmoty.  kde:  a:

Derivace.

Prvním krokem k derivaci Grashofova čísla je úprava koeficientu objemové roztažnosti, formula_6.  Měli byste mít na paměti, že formula_8 ve výše uvedené rovnici zastupuje měrný objem, a není stejné jako formula_8 v následující sekci, které reprezentuje rychlost. Vztah, dávající do souvislosti koeficient objemové roztažnosti formula_6 a hustotu formula_11 při konstantním tlaku, může být zapsán jako:  kde:  Existují dva způsoby, jak zjistit Grashofovo číslo. První využívá bilanci energie, zatímco druhý využívá vztlakovou sílu díky rozdílu hustoty mezi mezní vrstvou a zbytkem tekutiny.

Energetická bilance.

Využíváme bilanci energie pro rotačně symetrické proudění. Tato analýza v sobě zahrnuje jak gravitační zrychlení, tak i přenos tepla. Matematické rovnice dále charakterizují jak rotačně symetrické proudění, tak dvourozměrné rovinné proudění.  kde:  V této rovnici horní index n určuje, zda se jedná o rotačně symetrický proudění nebo rovinné proudění.  Tato rovnice se rozšíří o fyzikální vlastnosti tekutiny:  Kde můžeme dále zjednodušit rovnici hybnosti tím, že položíme rychlost celé tekutiny rovnou 0 ("u" = 0).  Tento vztah ukazuje, že gradient tlaku je dán pouze rozdílem hustoty kapaliny a gravitačním zrychlením. Dalším krokem je vložení gradientu tlaku do rovnice hybnosti.  Další zjednodušení rovnice hybnosti dosáhneme dosazením koeficientu objemové roztažnosti místo rozdílu hustot formula_28, a vztahem pro kinematickou viskozitu, formula_29.  Pro zjištění Grashofova čísla musí být výše uvedená rovnice bezrozměrná. To znamená, že žádná proměnná v rovnici nesmí obsahovat rozměr, a namísto toho má obsahovat charakteristické poměry pro uvedený případ. Toho se dosáhne podělením všech proměnných příslušnými konstantními množstvími. Délky jsou poděleny charakteristickou délkou, formula_31. Rychlosti jsou poděleny příslušnými referenčními rychlostmi, formula_32, které berou v úvahu Reynoldsovo číslo formula_33. Teploty jsou poděleny vhodnými rozdíly teplot, formula_34. Tyto bezrozměrné parametry vypadají pak takto:  Hvězdičky představují bezrozměrné parametry. Zkombinováním těchto bezrozměrných rovnic s rovnicemi hybnosti dostáváme následující zjednodušenou rovnici.  kde:  Bezrozměrný parametr v hranaté závorce v předchozí rovnici je Grashofovo číslo:

Buckinghamův Pi Teorém.

Další formovou bezrozměrné analýzy, kterou získáme Grashofovo číslo, je známý jako Buckinghamův Pi Teorém. Tato metoda zahrnuje vztlakovou sílu každého objemu formula_45 díky rozdílu hustoty v mezní vrstvě a zbytku kapaliny.  Tato rovnice může být upravena:  Seznam použitých proměnných v této metodě je umístěn níže.  S ohledem na Buckinghamův pi teorém existuje 9 – 5 = 4 bezrozměrných skupin. Vybereme-li "L", formula_48, "g" a formula_49 jako referenční proměnné, pak skupiny formula_50 jsou následující:  Vyřešením těchto skupin formula_55 dostaneme:  Ze dvou skupin formula_60 a formula_61 získáme Grashofovo číslo:  Použitím formula_29 a formula_64 může být předchozí rovnice přepsána na stejný výsledek jako při derivování Grashofova čísla z bilance energie.  Při nucené konvekci řídí Reynoldsovo číslo proudění tekutiny, ale při přirozené konvekci tuto funkci zastává Grashofovo číslo.

Grashofovo číslo (Gr) je podobnostní číslo v dynamice tekutin a přenosu tepla, které udává poměr vztlaku a viskózní síly působící na kapalinu. Často se objevuje při popisu volné konvekce. Je pojmenované po německém inženýrovi Franzi Grashofovi.

The Grashof number (Gr) is a dimensionless number in fluid dynamics and heat transfer which approximates the ratio of the buoyancy to viscous force acting on a fluid. It frequently arises in the study of situations involving natural convection and is analogous to the Reynolds number. It's believed to be named after Franz Grashof. Though this grouping of terms had already been in use, it wasn't named until around 1921, 28 years after Franz Grashof's death. It's not very clear why the grouping was named after him.


Historie záměru.

Historie záměru výstavby tunelu je spjata s historií modernizace III. tranzitního železničního koridoru na území Česka a jeho integrace do evropské železniční sítě. Tento záměr byl historicky upraven a podchycen v nejrůznějších dokumentech, například v Zásadách modernizace z roku 1992 pro Československo a v upravené podobě z roku 1993 pro Českou republiku, ve Směrnici generálního ředitele SŽDC č. 16/2005 - Zásady modernizace a optimalizace vybrané železniční sítě České republiky, v usnesení vlády číslo 145 z roku 2001 a v usnesení vlády číslo 885 z roku 2005 či v Harmonogramu výstavby dopravní infrastruktury v letech 2008-2013 s aktualizací pro roky 2010-2012 (2015).

Průběh výstavby.

2001  Od listopadu 2001 do června 2002 byla zpracována Studie proveditelnosti 3. tranzitního koridoru Mosty u Jablunkova - Cheb st. hranice.  2002  Byly zpracovány územně technické studie Českých drah, Divize dopravní cesty k optimalizaci traťového úseku Praha Smíchov - Plzeň zahrnující objekty Tunel Homolka o délce 2 400 metrů, tunelu Chlum o délce 1 300 metrů, zastávku Plzeň - Újezd, podchod k ulici Ke svatému Jiří a podchod v Moravské ulici.  2003  V období leden až říjen 2003 byla zpracována přípravná dokumentace pro územní řízení. Tehdejší záměr předpokládal následující termíny:  2004  V období od března do července 2004 byla provedena aktualizace Studie proveditelnosti 3. tranzitního koridoru. V období říjen 2004 až duben 2005 bylo zpracováno posouzení dopadu na životní prostředí.  2005  V dubnu 2005 vydalo Ministerstvo životního prostředí pro úsek Ejpovice-Plzeň zahrnující stavbu tunelů stanovisko k posouzení vlivu provedení záměru na životní prostředí.  2006  V květnu 2006 bylo pro vydáno územní rozhodnutí a dále provedena druhá aktualizace Studie proveditelnosti 3. tranzitního koridoru. Od března 2006 do října 2007 byla společností SUDOP Praha a.s. a Metroprojekt Praha a.s. zpracována projektová dokumentace pro stavební povolení.  2008  V srpnu 2008 došlo ke změně územního rozhodnutí, v návaznosti na to byl v období říjen až listopad 2008 zpracován dodatek přípravné dokumentace a byla dopracována druhá aktualizace Studie proveditelnosti 3. tranzitního koridoru. Současně s tím byl roku 2008 zahájen výkup potřebných pozemků.  2009  V období březen až září 2009 byl zpracován dodatek projektu stavby a v období listopad 2009 až srpen 2010 studie proveditelnosti pro trať Praha Smíchov - Plzeň.  2010  Pro část stavby modernizace trati Rokycany - Plzeň bylo vydáno stavební povolení. Tato povolení však nezahrnovalo úsek zahrnující stavbu tunelů. Následně však byly všechny přípravné práce zastaveny. Podmínkou pro pokračování bylo nalezení úspor ve výši cca 10 %.  2011  V březnu 2011 došlo k úpravě požárně bezpečnostního řešení tunelů.  2012  V únoru 2012 bylo dokončeno zpracování zadávací dokumentace na zhotovitele stavby tři části; úsek Ejpovice - Plzeň Doubravka a dne 14. 2. 2012 zveřejněno výběrové řízení na zhotovitele stavby. V září 2012 bylo pro tento úsek vydáno stavební povolení, které však nabylo právní moci až v květnu 2013. Dne 10. 7. 2012 se uskutečnilo otevření obálek a 21. září 2012 proběhlo hodnocení nabídek. V říjnu 2012 byly třemi uchazeči podány námitky proti rozhodnutí o výběru a v listopadu 2012 bylo výběrové řízení dvěma uchazeči napadeno u Úřadu pro ochranu hospodářské soutěže.  2013  V dubnu 2013 vydal Úřadu pro ochranu hospodářské soutěže rozhodnutí, kterým návrh navrhovatelů zamítl. Následně byl proti tomuto rozhodnutí podán rozklad, který Úřad pro ochranu hospodářské soutěže dne 12. 7. 2013 rovněž zamítl. 17. 7. 2013 byla podepsána smlouva o dílo se zhotovitelem, kterým se stalo sdružení firem sdružení Metrostav a.s. a Subterra a.s. Dne 9. 8. 2013 proběhlo předání staveniště a 30. 9. 2013 byla výstavba zahájena skrývkou ornice v místě hloubeného úseku tunelu na východní straně vrchu Homolka u Kyšic. 15. 11. 2013 proběhlo slavnostní zahájení stavby před průmyslovým parkem Ejpovice.  2014 Probíhaly přípravné práce a především záchranný archeologický výzkum. Od ledna do září 2014 proběhlo výběrové řízení na technický dozor investora a od května 2014 do března 2015 výběrové řízení na geotechnologický monitoring.  2015  2016  2017 2018

Technologie výstavby.

Oba tubusy byly raženy pomocí razicího štítu TBM S 799, který byl dne 23. 1. 2015 pojmenován Viktorie. Vyroben byl firmou Herrenknecht a stavbařům předán 25. 6. 2014 v německém Schwanau. Celková délka stroje činila 110 metrů, hmotnost 1 800 t, ražený průměr činil 9,89 metru, výkon motoru 3 600 kW, maximální kroutící moment 27 658 kNm a počet otáček 0 až 4,5 za minutu.

Parametry tunelu.

Vývoj technického řešení.

Původním technickým řešením z roku 2003 byla stavba jednotubusového dvojkolejného tunelu, rozděleného zhruba v polovině hloubenou stavební jámou na východní tunel Homolka a západní tunel Chlum. Toto členění se zachovalo i po provedených změnách, neboť stavba měla být i nadále rozdělena dočasnou hloubenou středovou stavební jámou. Oba tunely měly být odděleny otevřeným zářezem s umístěním 400 metrů dlouhé železniční zastávky Plzeň - Újezd. Pro stavbu tunelu měla být použita nová rakouská tunelovací metoda. Souběžně s tunelem Homolka byl severně od něj umístěn menší evakuační tunel. Železniční trať měla být řešena na klasickém štěrkovém kolejovém loži.  Při zpracování projektové dokumentace pro stavební povolení v letech 2006-2007 došlo z rozhodnutí Magistrátu města Plzně ke zrušení zastávky Plzeň - Újezd, čímž se zlepšily výškové a směrové poměry stavby, Odpadl také hlavní důvod pro rozdělení na východní a západní část. Místo původně uvažovaného tunelu dvoukolejného bylo rozhodnuto vybudovat dva jednokolejné tunely (jižní tubus zůstává prakticky ve stejné trase jako původně zamýšlený dvoukolejný tunel, druhý je umístěn severněji). Tyto tunelové tubusy měly být vybaveny 14 vzájemnými propojkami pro případnou evakuaci, dále měly být vybudovány dvě požární nádrže, úniková šachta se dvěma schodišti, evakuační výtah, bezpečnostní tunelové výklenky, heliport, kamerový systém, nadzemní hydranty či zavodněné požární potrubí.  V roce 2009 byla dodatkem k projektu změněna jízdní dráha ze štěrkového lože na pevnou.  Při revizi požárně technického řešení tunelů roku 2011 byl omezen počet tunelových propojek z 14 na 8, zrušeny požární nádrže, výtah, druhé schodiště, heliport a omezen kamerový systém. Vybudovaná svislá šachta slouží pouze pro technologické účely.  Na základě vybrané nabídky zhotovitele, která počítala s užitím technologie TBM, odpadla potřeba bezpečnostních i trakčních výklenků. Hloubená středová jáma v prostoru mezi plzeňskými ulicemi Hlavní a K Úvozu byla nahrazena kruhovou pilotovu šachtou.

Parametry realizované stavby.

Tunelový komplex je tvořen dvěma tunelovými tubusy o vnitřním průměru 8,7 metru. Severní tunelový tubus má délku 4 174,2 metrů (4 143 m ražených, 31,2 m hloubených), jižní 4 150 metrů (4 110 m ražených, 40 m hloubených). Maximální osová vzdálenost tubusů je 48 metrů. Oba tunelové tubusy jsou vzájemně propojeny maximálně po 490 metrech osmi tunelovými propojkami, umožňujícími evakuaci cestujících do druhého tunelového tubusu.  Ostění každého tubusu je tvořeno betonovým prstencem o vnějším/vnitřním průměru 9,5/8,7 metrů, skládajícího se ze sedmi základních segmentů a jednoho vázacího. Délka jednoho prstence činí 2 metry a hmotnost 60 013 kg. Prstence byly vyrobeny v areálu firmy Armado v Dýšině, nedaleko vlastní stavby tunelů.  Odhad celkově vytěženého množství horniny činí 600 tisíc m.  Vjezdový (východní portál) se nachází na staničení 95,850 km trati Praha-Plzeň severně od obce Kyšice. Dále tunel pokračuje dvěma tunelovými tubusy přibližně západním směrem, kde se pod masivem vrchu Chlum stáčí v poloměru 1 785 m k jihozápadu a na kilometru 100 vyúsťuje výjezdovým (západním) portálem.  V tunelu je po celé délce položena pevná jízdní dráha, čímž jde o nejdelší úsek železniční pevné jízdní dráhy v Česku.

Parametry železniční trati.

Tunel byl navržen tak, aby budovaná trať vyhovoval Evropské dohodě o mezinárodních železničních magistrálách a Evropské dohodě o nejdůležitějších trasách mezinárodní kombinované přepravy a souvisejících objektech, věnovaných hlavním tratím v Evropě. Po skončení zkušebního provozu by nejvyšší traťová rychlost měla činit 160 km/h, přechodnost kolejových vozidel by měla vyhovovat traťové třídě D4 dle Mezinárodní železniční unie, prostorová průchodnost podle ložné míry UIC-GB. Výhledově by měla trať splňovat i požadavky pro traťovou rychlost 200 km/h. Touto rychlostí by zde měly jezdit nově nakupované lokomotivy ČD, které jsou na tuto rychlost uzpůsobené. Od 26. září 2019 je v tunelu povolená nejvyšší rychlost 160 km/h.

Ejpovický tunel je železniční tunel na trati 170 Praha–Plzeň mezi železniční stanicí Ejpovice a železniční zastávkou Plzeň - Doubravka. Stavba tunelu, započatá v roce 2013, byla součástí modernizace západní části III. vnitrostátního tranzitního železničního koridoru. Tunel byl uveden do provozu v listopadu a v prosinci 2018. Výstavbou a otevřením tohoto tunelu byla zkrácena železniční trať z Prahy do Plzně o 6,1 km a zkrácena přepravní doba až o 9 minut, neboť železniční trať přestala opisovat severní oblouk k Chrástu a údolím Berounky. Stávající trať v úseku Plzeň-Doubravka až Chrást je zrušena a úsek Chrást - Ejpovice je přebudován na jednokolejnou trať propojující trať Praha-Plzeň s tratí Chrást-Radnice.  Objednatelem stavby tunelu bylo Ministerstvo dopravy ČR, resp. Správa železniční dopravní cesty, s.o., dodavatelem na základě výběrového řízení Sdružení MTS+SBT - MTÚ Rokycany-Plzeň (Metrostav a.s. a Subterra a.s.), projektantem SUDOP Praha a.s. a autorem realizační dokumentace tunelu pak Metroprojekt Praha a.s. Technický dozor investora provádělo Sdružení Inženýring dopravních staveb a.s. a SATRA s.r.o. Geotechnologický monitoring prováděl Sdružení GEOtest a.s. a Angermeier Engineers s.r.o. Celková předpokládaná cena modernizace trati Rokycany-Plzeň, která zahrnuje i stavbu tunelů Ejpovice, činila 7 326 302 015 Kč, vítězná nabídka, kterou podalo sdružení firem Metrostav a.s. a Subterra a.s. činila 3 972 925 902 Kč. Maximálně 3 419 440 199 Kč bylo spolufinancováno z Fondu soudržnosti v rámci Operačního programu Doprava. Národní spolufinancování bylo realizováno prostřednictvím Státního fondu dopravní infrastruktury.  Od 15. listopadu 2018 je jižní tubus tunelu ve zkušebním provozu, oběma tubusy se jezdí od 7. prosince 2018,nejvyšší povolená rychlost je od září 2019 stanovena na 160 km/h s výhledovým zvýšením na 200 km/h. Svojí délkou cca 4150 metrů je tunel nejdelším železničním tunelem v České republice.

The Ejpovice tunnel (Czech: Ejpovický tunel) is a two-tube railway tunnel in the Czech Republic on the Prague–Pilsen railway line. It is located at Ejpovice and therefore bears its name. Since its commissioning in 2018, it has been the longest railway tunnel in the country. It shortens the journey between the cities of Plzeň and Rokycany from 20 to 11 minutes. The tunnel is designed for 200 km / h, but the maximum speed is currently limited to 160 km / h. The tunnel will remain the longest in the country until the planned Ore Mountains Base Tunnel between the Czech Republic and Germany surpasses it.  When building the two tubes, a tunnel boring machine from the manufacturer Herrenknecht was used, with which up to 182 meters were driven per week. The equivalent of 260 million euros was invested in the construction.


Historie.

Vznik.

Během druhé světové války bylo Brity na území dnešního Bangladéše vybudováno několik letišť. Po rozdělení Indie a Bengálska v roce 1947 na Indii a Pákistán, který byl rozdělen na Islámský stát Pákistán a východní Pákistán. Právě východní Pákistán se po krátké a intenzivní osvobozenecké válce v roce 1971 stal dnešním Bangladéšem. Bengálští důstojníci a piloti se po rozdělení Indie a Bengálska přidali k Pákistánu. Po vyhlášení války za nezávislost bylo z těchto důstojníků 28. září 1971 na indickém letišti Dimapur zformované letecké křídlo. Výzbroj, kterou mělo křídlo k dispozici se skládala z letadel DC-3, DHC-3 Otter a vrtulníků Alouette III. Později byla v rámci křídla vytvořená jednotka s názvem "Kilo".

Stíhačky.

31. ledna 1972 vznikla 507. eskadra a zpočátku měla ve výzbroji letadla T-33 a F-86E, přičemž F-86 sloužily pouze do září 1972. Téměř o rok později se do výzbroje jednotky dostaly nové stíhačky MiG-21MF v počtu 6 ks a 2 ks cvičných MiG-21UM. Na stíhací výcvik byly v roce 1979 pořízeny stroje Chengdu JJ-5, které sloužily do roku 1986. MiG-21 byl vyřazen ze služby v roce 1990. V roce 1989 bylo dodáno 16 stíhaček Chengdu F-7MB a 9 dvousedadlových FT -7MB a jejich úkolem bylo nahradit MiG-21. Pozemní podporu zabezpečují stroje Nanchang-Q5 (A-III) zavedené v roce 1986. Několik z nich bylo podrobeno generální opravě v Číně, jiné podstoupily prodloužení technického života o 9 let. Pro výcvik pilotů bylo v roce 1995 pořízených 8 ks dvoumístných L-39ZA, které zároveň slouží k útokům na pozemní cíle. V roce 2000 bylo dodáno 8 MiGů-29, z toho 6 jednomístných a 2 dvoumístné. První piloti MiGů-29 byli vycvičeni v Rusku, přičemž společnost RSK MiG vyslala svých specialistů i do Bangladéše, kde cvičili tamní piloty. V roce 2005 zakoupil Bangladéš dalších 16 strojů F-7, přičemž šlo o 12 ks pokročilejších F-7BG a 4 ks dvoumístných FT-7BG. První stroje z této objednávky dorazily do Bangladéše v roce 2006. V listopadu 2011 byl podepsán kontrakt k dodání dalších 16 ks F-7BGI, skládající se z 12 jednomístných a 4 dvoumístných strojů FT-7BGI. Všechny tyto stroje měly být dodány do konce roku 2013. V současnosti je nejmodernější stíhačkou ve výzbroji bangladéšských vzdušných sil MiG-29.

Vrtulníky.

Prvními vrtulníky bangladéšského letectva byly Aérospatiale Alouette III, doplněné v roce 1973 sovětskými Mi-8, které následně sloužily do roku 1995. V roce 1977 pořídilo letectvo americké vrtulníky Bell 212, sloužící dnes na převoz VIP osob a pro pátrací a záchrannou službu. V roce 1982 byly do výzbroje zařazeny vrtulníky Bell 206L, na kterých až dodnes probíhá výcvik pilotů vrtulníků. V roce 1991 byla bangladéšská letecká základna Zahura Haque zasažena cyklonem, který zničil přibližně 40 letadel a vrtulníků. V roce 1991 byly zakoupeny první stroje Mi-17.

Dopravní letectvo.

Dopravní letectvo bylo od roku 1973 vybaveny strojem An-24, vyřazeným v roce 1977. Nahradil ho An-26, který byl v provozu do roku 1989. Jeho náhradou se staly 3 ks An -32, z nichž poslední byl dodán v roce 1995. V rámci vojenské spolupráce prodali USA v roce 2001 Bangladéši 4 letouny C-130B Hercules. V roce 2015 zakoupeny 3ks nových letounů L410UVP-E20 z Aircraft Industries a.s.

Budoucnost.

V současnosti je okolo 70% letadel a vrtulníků bangladéšských vzdušných sil starší než 20 let, přičemž 40% z tohoto počtu je ve službě více než 25 let. Tento fakt znamená, že bez větší modernizace zanedlouho stroje dosáhnou konce svého technického života. Podle zveřejněných údajů by měly být jako první vyřazeny stroje Nanchang Q-5 (A-5) a to v průběhu 4-5 let. V rámci jejich náhrady se uvažuje o letadlech F-16, Su-30 nebo Chengdu J-10. Aero L-39ZA by mělo sloužit ještě 12-14 let a později bude nahrazeno pokročilým cvičně-bojovým letounem jako např. Jak-130, Hongdu L-15 nebo M-346. V současnosti bangladéšské letectvo také hledá 8-12 místní transportní stroj, který by nahradil vyřazené stroje T-37. V tomto roce (2012) budou doručeny další 3 ks vrtulníků Mi-171S a první letouny F-7BGI. Rovněž probíhají jednání o nákupu 2-4 ks dopravních letadel C-130H.

Výcvik.

První kurzy pro budoucí piloty bangladéšských vzdušných sil byly otevřeny 4. prosince 1974. Výcvik zastřešuje letecké výcvikové křídlo, které se skládá ze tří eskader. Ty mají ve výzbroji stroje Nanchang CJ-6 a vrtulníky Bell 206L. Teprve nedávno byly z výzbroje vyřazeny cvičné letouny T-37B. První dodávka strojů CJ-6 byla dodána v roce 1977, přičemž spolu jich bylo dodáno 41 ks, ovšem v provozu je jich dnes jen 24 ks. Do prosince 1997 sloužily k výcviku i stroje Fouga Magister, které byly od roku 1996 nahrazovány dvanácti T-37B z přebytků USAF. Vrtulníkový výcvik probíhá na strojích Bell 206L.

Bangladéšské letectvo () je letecká složka ozbrojených sil Bangladéše. Má k dispozici 5 leteckých a 1 radarovou základnu s dodatečnými letišti spadajícími pod správu jednotlivých leteckých základen.

The Bangladesh Air Force (, "Bangladesh Biman Bahini", reporting name: BAF), is the aerial warfare branch of the Bangladesh Armed Forces, primarily tasked with the air defence of Bangladesh's sovereign territory, and providing air support to the Bangladesh Army and Bangladesh Navy. Additionally, the service has a territorial role of providing tactical and strategic air transport and logistics capability for the country.  Since its establishment on 28 September 1971, the Air Force has been involved in various combat and humanitarian operations, from the Bangladesh Liberation War in which it was born, to supporting international efforts including the Coalition of the Gulf War and United Nations peacekeeping missions.


Historie.

Holandský králík je plemeno s poměrně dlouhou historií. Nejvýraznějším znakem těchto králíků je především typická lícní kresba, která není u vidění u žádných jiných plemen. Právě takoví králíci se v první polovině 19. století dováželi z Nizozemska a Belgie do Anglie, které je přičítán největší podíl na šlechtění holandských králíků. Dováželo se zde přes tisíc kusů a v té době se jim obecně říkalo brabantští králíci. Jednalo se o oblíbený druh, jelikož měl dobré maso i reprodukční schopnosti, které se udržely až do současnosti.  Současný název holandský králík (v angličtině The Dutch rabbit) se používá již od roku 1835. Nejrozsáhlejší šlechtění probíhalo okolo roku 1880, kdy se chovatelé zaměřili na zvýraznění povahových rysů i zvýrazňování symetrie kresby na obličeji. Na přelomu 19. a 20. století se pak tito králíci dostali i do Severní Ameriky. Plemeno se uchytilo i v tehdejším Československu, což potvrzuje i to, že při vydání vůbec prvního tuzemského vzorníku v roce 1927 zde byl uveden i standard holandského králíka.  V současné době se jedná o populární plemeno, jehož největší výhodou je snadný a nenáročný chov. Česká republika má i vlastní chovatelský klub; Klub chovatelů holandských králíků, který funguje již od roku 1974.

Vzhled.

Holandský králík patří mezi králičí plemena středního rámce s krátkou srstí. Dospělí jedinci váží mezi 2,50 a 3,25 kg. Hřbetní linie musí být u každého jedince dobře utvářená a záď zaoblená. Kůže musí být přiléhající a ocas správně utvářený. Snad největší důraz se ale klade na kresbu. Vadou jsou například vystouplé kyčelní hrbolky nebo lalok na krku. Končetiny jsou poměrně krátké, ale také silné a dobře osvalené. Hlava je široká a je jedním z mála faktorů, podle kterých se dá určit pohlaví, u samic je totiž hlava obecně lehčí a jemněji utvářená. Uši plně vzpřímené, přiměřeně dlouhé. Samotná srst je krátká, na dotek jemná, o délce do 3cm.

Kresba.

Kresba, především ta lícní, je typickým znakem holandského králíka. Je podložena tzv. holandskou strakatostí (lokus S, sestava ss). Kresba výstavních a chovných jedinců je recesivně homozygotní, ale předpokládá se i existence alelické série, především kvůli vrhům mláďat, která mají stejně rozmístěné bílé skvrny. Kresba se skládá z několika části; kresba hlavy, kresba těla a kresba pánevních končetin. Kresba hlavy, zvaná také lícní, se skládá ze dvou oválů na bílém podkladu, které se táhnou od kořenů uší až po zátylek. Kresba těle se skládá z prstence, který dělí tělo králíka na bílý podklad (přední část) a barvenou část (zadní část těla). Prstenec by měl být rovný.

Barevné rázy.

Oficiálně se u holandských králíků uznává celkem čtrnáct možných barvených rázů, přičemž asi nejpopulárnější a nejznámější je zbarvení holandský černý (zkráceně Hoč), dále pak havanovitý, divoce havanovitý, marburský, žlutý, madagaskarový, činčilový, želvovinový, železitý, divoce zbarvený, japanovitý, rys a perlový. Nejméně početné barevné rázy jsou ráz japanovitý a madagaskarový.

Využití.

Holandský králík je poměrně nenáročné plemeno s poměrně chutným a šťavnatým masem. Avšak nikdy nebylo šlechtěno jako mastné plemeno, především kvůli velikosti. Mastná plemena, jako je například německý obrovitý strakáč nebo francouzský beran, dosahují hmotnosti minimálně než 5 kg a mají tedy i více masa. Jedná se tedy hlavně o výstavní plemeno, určené i jako domácí mazlíček.

Holandský králík (anglicky: Dutch rabbit) je plemeno králíka domácího původem z Holandska, typické svojí obličejovou kresbou. Existuje i zakrslá forma; holandský zakrslý králík.

The Dutch rabbit, also known as Hollander or Brabander is easily identifiable by its characteristic colour pattern, and was once the most popular of all rabbit breeds. However, after dwarf rabbits were developed, the popularity of the Dutch rabbit dwindled. Nevertheless, the Dutch rabbit remains one of the top ten most popular breeds worldwide.  "Although the name suggests that the Dutch rabbit is from the Netherlands, it was actually developed in England. During the 1830s rabbits were imported to England from Ostend in Belgium every week for the meat market. Amongst these rabbits was a breed known as the Petit Brabançon, as it originated from Brabant in Flanders. The Petit Brabançon may still be found in paintings from the fifteenth century. The Dutch rabbit has its genetic roots in this old breed. The Petit Brabançon would often display Dutch markings, and breeders in England selected those with even markings, fixing those markings into the breed we know today."  Dutch are popular both as pets and among show breeders.


Kariéra.

Po začátcích na československé League of Legends scéně vstoupil do prvního zahraničního týmu v roce 2012. V největší evropské soutěži European League Championship Series (LCS) začal následně působit v týmu Ninjas in Pyjamas, kde hrál po boku dnes již legendárního Bjergsena. Po rozpuštění týmu hájil barvy Copenhagen Wolves, které po neúspěšném udržení v EU LCS na konci 5. sezóny opustil. Před začátkem jarního splitu šesté sezóny přijal nabídku do týmu Renegades, který v té době působil v americké LCS. Tým Renegades bohužel nezaznamenal žádný úspěch a skončil na posledním desátém místě. Na letní split se Freeze přesunul zpět do Evropy, konkrétně pak do týmu H2K. Po odehrání několika zápasů musel ale Freeze svou kariéru pozastavit kvůli zranění a jeho pozici zaujmul řecký hráč Forg1ven. V roce 2017 začal hrál v českém týmu Inside Games. Minulý tým ve kterém působil byl tým Royal Bandits v Turecké lize, se kterým se mu povedlo dostat až do finále TCL, kde podlehli týmu Supermassive. V roce 2018 hrál za tým Splyce VIPERS (akademie SPLYCE). V této době hraje za německý tým Ad Hoc Gaming, předtím ale hrál za španělský tým MAD Lions .

Osobní život.

Narodil se a vyrůstal v Brně. Zde také studoval základní a střední školu, kterou ale přerušil z důvodu zaměření se na kariéru profesionálního hráče. Začínal u her jako Diablo či DotA, kde také poprvé začal používat svou přezdívku "Freeze". V 19 letech se odstěhoval do Švédska, kde bydlel v gaming-house týmu Ninjas in Pyjamas. Po přestupu do Copenhagen Wolves setrvával v Berlíně, v místě konání evropského LCS. Pravidelně navštěvuje české e-sport akce, jako jsou ASUS Finals nebo ROG Masters, na kterých pořádá workshopy, setkává se s fanoušky, komentuje vysílané zápasy apod. Má staršího bratra, který od roku 2017 trénuje český profesionální team v League of Legends eSuba.

Házená.

Aleš jako malý chytal v házené za SHC Maloměřice.

Aleš Kněžínek, známý jako Freeze (* 6. června 1994 Brno), je český profesionální hráč počítačových her. V současnosti hraje hru League of Legends, ve které působí jako hráč role "AD carry". Je prvním Čechem, jenž se dostal do European League of Legends Championship Series (EU LCS).

Aleš Kněžínek, better known by his in-game name Freeze, is a Czech professional "League of Legends" player who is the AD Carry for MAD Lions. He has notably played for Renegades, H2k-Gaming, Copenhagen Wolves, and Ninjas in Pyjamas during his career. He was the first Czech national to play in the LCS.


Podoby intersexuality.

Intersexuálové jsou pomocí této klasifikace rozděleni do několika kategorií podle typu a počtu chromozomů jedince a také podle zastoupení jednoho nebo obou typů gonád.

XX,46 intersexuál.

XX,46 intersexuál byl původně označován jako ženský pseudohermafrodit. Jedinci v této skupině mají v buňce soubor chromozomů XX, jsou tedy genetickými ženami. Spolu s tím mají vyvinutou dělohu i vaječníky, avšak jejich genitálie jsou nejednoznačné nebo převážně mužské.

XY,46 intersexuál.

XY,46 intersexuál, původně označován jako mužský pseudohermafrodit, je jedinec, jehož karyotyp se skládá z chromozomů XY, jsou tedy genetickými muži. Jejich vnější genitálie jsou buďto čistě ženské nebo nejednoznačné – v určitém stupni mezi mužskými a ženskými. Ojediněle může nastat případ, kdy varlata jedince nejsou dostatečně vyvinutá nebo nejsou přítomna vůbec.

Ovotestikulátní intersexuál.

Ovotestikulátní intersexuál byl dříve známý pod názvem pravý hermafrodit, je jedinec, jehož pohlavní žlázy nejsou jednotné. Jeho vnější genitálie mohou vypadat typicky žensky, typicky mužsky nebo také nejednoznačně. Jedinec se však liší tím, že může mít kombinaci jednoho varlete a jednoho vaječníku nebo jeho pohlavní žlázy tvoří jedno varle a tzv. ovotestis, což je kombinace varlete a vaječníku, popř. jeden vaječník a ovotestis.

Komplexní intersexuál.

Komplexní intersexuál bývá také označován jako chromozomální intersexuál, je jedinec u kterého se nevyskytuje karyotyp XX ani XY. U komplexních intersexuálů nastává situace, kdy má jedinec o jeden chromozom navíc (např. XXY) nebo naopak o jeden méně (X0). Tato skupina intersexuálů se od předchozích tří liší v tom, že zde není rozpor mezi vnitřními a vnějšími pohlavními orgány člověka, avšak nadbytečný či chybějící chromozom může mít vliv na hladinu hormonů a pohlavní vývin jedince. V ojedinělém případě nastává situace, kdy se člověk klasifikovaný jako komplexní intersexuál rodí s různými chromozomy v jednotlivých buňkách v těle.

Medicína a intersexualita.

Záznamy o intersexuálech pochází z konce 19. století, od té doby se objevilo už mnoho klasifikací, ty se však neustále s postupující dobou mění. V dřívějších letech bylo obvyklé, že doktoři pacientu intersexuálovi po provedení operace zatajili jeho pravou intersexuální identitu z důvodu, že ho nechtěli vystavovat přílišnému stresu. Tento jev je patrný i dnes, kdy existuje skupina doktorů, kteří podporují myšlenku utajení intersexuality před pacientem. Při narození dítěte jsou lékaři oprávněni posoudit jaké pohlaví je pro novorozeně nejvhodnější. V potaz berou jak typ pohlavních žláz, tak i vzhled vnějších pohlavních orgánů. Častěji se lze setkat s operací zkrácení klitorisu a umělému vytvoření vagíny, jelikož pro lékaře je to jednodušší než vytvořit funkční penis. Tyto operace však často nejsou pouze jednorázovou záležitostí, ale je jich potřeba víc. Někteří lékaři stále zastávají názor, že operace by se měla uskutečnit co nejdříve po narození, aby byl jedinec „normální“. Tento postup je ale dle ostatních neadekvátní. Pohlavní identita člověka se neprojevuje od narození. Proto může po zákroku, kdy chirurgové vytvoří orgán, který nepřísluší skutečnému pohlaví, docházet u jedince k depresi, úzkosti a dokonce k sebevražedným tendencím. Přesto je v ojedinělých případech, pokud je ohrožen život dítěte, operace potřebná, ta však nijak nezahrnuje úpravu především pohlavních orgánů.

Společnost a intersexualita.

Postoj k této otázce se ve společnosti nadále vyvíjí. Nejčastějším problémem společnosti je předčasné odsouzení takového jedince na základě neznalosti daného tématu. Samotná potřeba přidělit člověku pohlaví vychází především z toho, že se jedinec potřebuje socializovat a začlenit se do společnosti. Příkladem může být nutnost vyplněného pohlaví na rodném listu, na formulářích či přidělení jména dítěte. V mnoha případech ale dochází k tomu, že se osoba s intersexuální identitou v dospělosti necítí ani ženou ani mužem. V těchto případech hovoříme o „třetím pohlaví“, tedy o pohlaví neurčeném.

Psychologický dopad.

Zákrok upravující vzhled a funkci pohlavních orgánů je stále tématem diskuzí. S novým tisíciletím přišel i nový pohled na odlišnosti jednotlivých osob a jedinci postiženi tímto jevem začali o intersexualitě a operacích otevřeně hovořit. Protože k běžné praxi v dřívějších letech patřilo neinformovat dítě o jeho odlišnosti a místo toho rychle udělat zákrok, velké množství intersexuálů uvedlo, že v nich toto zacházení zanechalo trauma, které jim brání v normálním životě. Popisují pocity úzkosti, strachu, vzteku a ponížení. Morgan Holmes, socioložka a intersexuálka, vzpomíná na to, že s ní bylo zacházeno jako s majetkem rodičů. Souhlas otce stačil k tomu, aby byla provedena operace, která z ní měla udělat „normálního“ jedince. Místo toho ale až do dospělosti cítila odpor ke svému upravenému tělu. Další jedinci udávají, že jejich tělesná odlišnost, která nebyla operativně upravena, způsobuje stejné pocity. Tvrdí, že jejich intersexualita nezpůsobovala depresi pouze jim, ale i jejich rodině, která se styděla za svého potomka.  Je tedy těžké určit, zda je zákrok vhodné provést v útlém věku nebo až později, kdy je dítě připraveno rozhodnout se samo. Pomoci by ale mohlo oficiální uznávání třetího pohlaví, kdy by se osoba nemusela cítit pod tlakem vybrat si jedno nebo druhé pohlaví. K zemím uznávajícím třetí pohlaví patří například Indie, Austrálie nebo Německo.

Intersexuál je člověk, jehož vnitřní nebo vnější pohlavní orgány jsou odlišné od typicky mužských či ženských. Tento jedinec může mít navenek pohlavní orgány jednoho pohlaví, avšak jeho vnitřní orgány mohou být pohlaví opačného. Jedná se tedy o jedince s biologickou kombinací mužských a ženských pohlavních orgánů. Moderní medicína se často setkává s případem, kdy určení genitálií není jednoznačné. Pro přesnější definování intersexuality existují 4 jednotlivé podoby.

Intersex people are individuals born with any of several variations in sex characteristics including chromosomes, gonads, sex hormones or genitals that, according to the UN Office of the High Commissioner for Human Rights, "do not fit the typical definitions for male or female bodies". This range of atypical variation may be physically obvious from birth - babies may have ambiguous reproductive organs, or at the other extreme range it is not obvious and may remain unknown to people all their lives. Intersex people were previously referred to as hermaphrodites or "congenital eunuchs". In the 19th and 20th centuries, some members of the medical literary community devised new nomenclature to attempt to classify the characteristics that they had observed. It was the first attempt at creating a taxonomic classification system of intersex conditions. Intersex people were categorized as either having true hermaphroditism, female pseudohermaphroditism, or male pseudohermaphroditism. These terms are no longer used: terms including the word "hermaphrodite" are considered to be misleading, stigmatizing, and scientifically specious in reference to humans. A hermaphrodite is now defined as "an animal or plant having both male and female reproductive organs". In 1917, Richard Goldschmidt created the term "intersexuality" to refer to a variety of physical sex ambiguities. In clinical settings, the term "disorders of sex development" (DSD) has been used since 2006. This shift has been controversial since the label was introduced.  Intersex people face stigmatization and discrimination from birth, or from discovery of an intersex trait, such as from puberty. This may include infanticide, abandonment and the stigmatization of families. Globally, some intersex infants and children, such as those with ambiguous outer genitalia, are surgically or hormonally altered to create more socially acceptable sex characteristics. However, this is considered controversial, with no firm evidence of favorable outcomes. Such treatments may involve sterilization. Adults, including elite female athletes, have also been subjects of such treatment. Increasingly, these issues are considered human rights abuses, with statements from international and national human rights and ethics institutions. Intersex organizations have also issued statements about human rights violations, including the 2013 Malta declaration of the third International Intersex Forum.


Sportovní kariéra.

Narodil se do rodiny jaderného fyzika, se kterým v dětství procestoval řadu zemí. Hrál fotbal nebo v Kalifornii, kde žil několik let surfoval. Judo ho zaujalo potom co viděl zvítězit na olympijských hrách v Soulu v roce 1988 Aurélia Miguela a ve 14 letech začal s tréninkem. Jeho judo bylo charakteristické výtečným, čistě technickým bojem na zemi. Svého času patřil mezi nejlepší judisty praktikující techniky sumbisson (škrcení, páčení).  V roce 1995 se poprvé prosadil do brazilské reprezentace a v roce 1996 startoval na olympijských hrách v Atlantě, kde vybojoval 7. místo. V roce 2000 však o účast na olympijských hrách v Sydney nečekaně přišel na úkor Marcela Aragãa, se kterým prohrál ve finále brazilské olympijské kvalifikace. V roce 2004 si brazilskou olympijskou kvalifikaci pohlídal, i když jeho finálový soupeř Tiago Camilo se dlouho s porážkou nemohl smířit. Na olympijských hrách v Athénách porazil ve druhém kole evropského favorita Alexeje Budolina z Estonska, ve čtvrtfinále však podlehl Rusu Nosovovi. V oprávách potvrdil formu, v boji o třetí místo porazil zklamaného Poláka Roberta Krawczyka a vybojoval bronzovou olympijskou medaili. V dalších letech již s Camilem nedokázal držet krok a v roce 2008 se na olympijské hry v Pekingu nekvalifikoval. Sportovní kariéru si protáhl až do roku 2012, kdy v 36 letech oznámil její konec.  Již během aktivní sportovní činnosti byl tváři řady projektů na rozvoj sportu (juda) v chudých částech země, měst a jejich slumů. Od roku 2012 se trenérské práci věnuje naplno. K jeho blízkým přátelům patří v současnosti celosvětově nejznámější zápasnice Ronda Rouseyová.

Flávio Vianna de Ulhôa Canto, (* 16. dubna 1975 v Oxfordu, Spojené království) je brazilský zápasník – judista, majitel bronzové olympijské medaile z roku 2004.

Flávio Vianna de Ulhôa Canto (born April 16, 1975 in Oxford, England) is a Brazilian judoka who competed in Men's 81 kg Judo. He won the bronze medal at the 2004 Summer Olympics. He is founder and president of the Instituto Reação, and also presenter of the TV shows "Corujão do Esporte" on TV Globo and "Sensei" on SportTV.


Rozšíření.

Rostlina se vyskytuje hlavně v Evropě, nejvíce na severozápadě a jen ojediněle, nebo zcela chybí, v okolí Středozemního moře a v nejsevernějších oblastech Skandinávie a Ruska. Roste dále v centrálním Rusku a v okolí Kavkazu, v Asii (Kazachstán, sever Číny, Korea, Japonsko, Tchaj-wan) a v Severní Americe včetně Karibiku.  V České republice se hrotnosemenka bílá vyskytuje nesouvisle a to v okolí Třeboně, Chebu, Plzně, Doks a v Krušných horách. Lokality bývají umístěny v nižších nadmořských výškách, výše vystupují jen ojediněle.

Ekologie.

Hrotnosemenka bílá vyrůstá v trvale vlhkých humózních, oligotrofních půdách na okrajích vodních nádrží nebo na minerálně chudých prameništích a rašeliništích se stálým vodním režimem. Je to konkurenčně slabá rostlina velmi závislá na speciálních stanovištích (prolákliny na rašelinném podloží), která jsou řazeny mezi biotopy soustavy NATURA 2000.

Popis.

Vytrvalá bylina rostoucí v hustých trsech s krátkými oddenkovými výběžky, která mívá přímé nebo mírně křivolaké, olistěné lodyhy vysoké 10 až 50 cm. Listy se souběžnou žilnatinou jsou úzké a drsné, delší přízemní sahají nejvýše do poloviny lodyhy a lodyžní jsou kratší.  Květy s bílým a při odkvétání hnědnoucími plevami mají okvětí tvořeno 9 až 13 štětinkami s chloupky. Květy jsou uspořádány ve vřetenovitých kláscích asi 5 mm dlouhých, které mívají dva plodné květy. V květu jsou dvě tyčinky s prašníky a dvě blizny. Klásky v počtu dva až sedm vytvářejí vrcholové květenství svazeček s nejvyšším podpůrným listenem dlouhým jako květenství. Svazeček bývá jeden až tři a jsou od sebe odstálé. Květy rozkvétají od května do července, opylovány jsou větrem. Plodem jsou světle hnědé, podélně pruhované, asi 3 mm dlouhé, hladké nažky s kratičkou osinou.  Rostlina se rozmnožuje převážně semeny. Ploidie druhu je 2n = 32.

Ohrožení.

Hrotnosemenka bílá je ohrožována hlavně ničením stanovišť, ke kterému dochází odvodňováním vlhkých území, cíleným zalesňováním nebo zarůstáním náletovými dřevinami, splachy hnojiv z polí nebo leteckým hnojením či postřiky. Je proto chráněna vyhláškou „Ministerstva životního prostředí ČR č. 395/1992 Sb. ve znění vyhl. č. 175/2006 Sb. (§1) a v „Červeném seznamu cévnatých rostlin České republiky z roku 2012“ (Grulich) je pokládána za druh silně ohrožený (C2b).

Externí odkazy.

Hrotnosemenka bílá ("Rhynchospora alba") je nenápadná, vlhkomilná rostlina, jeden ze dvou druhů rodu hrotnosemenka, které v české přírodě vyrůstají. Je to původní bylina české flory a nyní je ohrožena vyhynutím.

Rhynchospora alba, the white beak-sedge, is a plant in the sedge family, Cyperaceae. It is a tufted herbaceous perennial around 50 cm tall, with white inflorescences that flower in August. The fruit of the sedge is a small achene with a characteristic beak-like cap. It is dispersed by wind or falls by gravity, leading to individuals existing in tight clumps. The species favours wet, acidic and nutrient poor soils, thriving in "Sphagnum"-dominated bogs, but also peaty grasslands. As such it is often used as a positive indicator for bog and mire ecosystem health.  The species was first described by Linnaeus in 1753 under a different genus and name, "Schoenus albus", but was subsequently reclassified into the novel genus "Rhynchospora" by Vahl in 1805. It has a wide range across the Northern Hemisphere, extending from the inland wetlands of North America, across Europe to the Korean Peninsula. Due to this large range, there is considerable variation between populations, and numerous varieties have been identified. The plant has few uses, though it is used as an ornamental in the UK.


Život.

Kristián August byl třetí syn Jana Ludvíka I. Anhaltsko-Dornburského a jeho manželky "Kristýny von Zeutsch". Protože jeho otec zemřel předčasně v roce 1704, kdy bylo Kristiánovi 14 let, vládl nadále Kristián společně se svými bratry; Janem Ludvíkem II., Janem Augustusem (ten ale roku 1709 zemřel), Kristiánem Ludvíkem († 1710) a Janem Fridrichem († 1742). Samostatně vládl Kristián August tedy jen posledních pět let svého života.  Po šesti měsících, které strávil jako kapitán stráže v roce 1708 se dne 11. února 1709 v Anhaltsku-Zerbstu připojil k pěšímu pluku číslo 8., který později změnil svůj název na "Regiment krále Fridricha Viléma IV. Pruského". Tento pluk nadále působil především ve Štětíně. V roce 1711 byl Kristián August vyznamenán Řádem De la Générosité a dne 1. března 1713 byl povýšen do hodnosti podplukovníka. Poté, co se zúčastnil několika vojenských akcí během Války o španělské dědictví, byl v roce 1714 Kristián August jmenován náčelníkem pluku. O dva roky později (1716) byl jmenován plukovníkem a dne 14. srpna 1721 se stal generálmajorem. 24. května 1725 pak získal ocenění Rytíř řádu černé orlice. Kristiánova vojenská kariéra jen vzkvétala, postupně se propracovat až na generála pěchoty a nakonec se stal guvernérem Štětína. Dne 16. května 1742 mu pruský král Fridrich II. udělil nejvyšší vojenskou hodnost; "Generalfeldmarschall".  Co se týče vládnutí, pak původně vládli všichni sourozenci spolu, první ale zemřel Jan Augustus a to na neznámou příčinu. O rok později zemřel i Kristián Ludvík. V té době Kristián August pobýval ve Štětíně a předal veškerou moc a vládu Janu Fridrichovi. I ten ale brzy zemřel, svobodný a bezdětný. Kvůli jeho smrti se Kristián vrátil do Srbiště a přejal veškeré tituly.

Manželství a potomci.

Dne 8. listopadu 1727 se Kristián August oženil s Johanou Alžbětou Holštýnsko-Gottorpskou (1712−1760), později spolu měli pět dětí, z nichž se dospělosti dožili pouze jeden syn a jedna dcera.

Kristián August Anhaltsko-Zerbstský (29. listopadu 1690, Dornburg − 16. března 1747, Srbiště) byl německý askánský princ a Anhaltsko-dornburský. Později od roku 1742 byl i kníže Anhaltsko-zerbstský. Byl dobrým vojevůdcem a měl hodnost polního maršála, avšak nejznámější je jako otec Kateřiny II. Veliké, ruské carevny a nejznámější ruské reformátorky.

Christian August, Prince of Anhalt-Zerbst (29 November 1690, in Dornburg – 16 March 1747, in Zerbst) was a German prince of the House of Ascania. He was a ruler of the Principality of Anhalt-Dornburg, then, from 1742, a ruler of the entire Principality of Anhalt-Zerbst. He was also a Prussian "Generalfeldmarschall", but is best known for being the father of Catherine the Great of Russia.


Konstrukce.

Ponorka "U 107" byla objednána 6. prosince 1939 v loděnicích Duetsche Schiff - und Maschinenbau Altiengesselschaft Wesser v Brémách pod výrobním číslem 970. Na vodu byla spuštěna 2. července 1940. Do služby byla zařazena 8. října 1940. Typ IX B byla delší než původní ponorky typu IX. Na hladině měla výtlak 1 051 tun, při ponoření 1 178 tun. Ponor byl 4,7 m, výška 9,6 m. Pohon tvořily dva devíti válcové diesel motory MAN M 9 V 40/46 o celkovém výkonu 4 400 PS (3 240 kW) k pohonu na hladině a dobíjení baterií. K plavbě pod vodu sloužily dva elektromotory Siemens-Schuckert 2 GU 345/34 o celkovém výkonu 1000 PS (740 kW). Dvě lodní hřídele poháněly ponorku pomocí lodních šroubů o průměru 1,92 m. Mohla se potopit a plout až 230 m pod hladinou moře. Její maximální rychlost byla 18,2 uzlů (33,7 km/h) na hladině a 7,3 uzlů (13,5 km/h) pod hladinou. Dosah byl 12 000 námořních mil (22 000km) při rychlosti 10 uzlů (19 km/h), pod vodou při rychlosti 4 uzly (7,4 km/h) urazila 64 námořních mil (119 km).

Historie služby.

"U 107" od 8. října 1940 do 31. prosince 1940 byla zařazena k jako výcviková ponorka 2. ponorkové flotily–školní ve Wilhelmshavenu. Od 1. ledna 1941 do potopení 18. srpna 1944 byla převelena pod 2. ponorkovou flotilu (německy 2. U-Flottille, anglicky 2nd U-boat Flotilla) ve Wilhelmshaven pak v Lorientu ve Francii. Během své služby se zúčastnila 15 vlčích smeček.

První bojová plavba.

Na první bojovou plavbu ponorka "U 107" vyplula z Wilelmshavenu 24. ledna 1941 a vrátila se 1. března 1941 do Lorientu. Operační prostor byl v severním Atlantiku západně od Irska a potopila lodě o celkové tonáži 18 482 BRT.

Druhá bojová plavba.

Na druhou bojovou plavbu "U 107" vyplula 29. března 1941 z Lorientu a vrátila se 2. července 1941. Během druhé bojové plavby v jižním Atlantiku potopila 14 lodí o celkové tonáži 86 699 BRT. Dlouhá mise moha být uskutečněna díky zásobovacím lodím, které ponorkám doplňovaly palivo, potraviny a torpéda. 3. května 1941 zásobovací loď "Nordmark" dodala palivo a proviant a mezi 9. a 10. květnem zásobovací loď "Egerland" doplnila palivo a torpéda.

Třetí bojová plavba.

Na třetí bojovou plavbu "U 107" vyplula 6. září 1941 z Lorientu a vrátila se 11. listopadu 1941. Operační prostor byl v centrální části Atlantiku, u Kanárských ostrovů, Kapverdských ostrovů, Freetownu. Byla součástí vlčí smečky Störtebecker, v blízkosti Sierra Leone objevila konvoj SL 87, který se skládal z jedenácti parníků. Při útoku na konvoj 21. září 1941 měl potíže s diesel motorem, proto se stáhl a znovu se zúčastnil útoku o dva dny později. "U 107" potopila 3 lodě o celkové tonáži 13 641 BRT.

Čtvrtá bojová plavba.

Na třetí bojovou plavbu "U 107" vyplula 10. prosince 1941 z Lorientu a vrátila se 26. prosince 1941. Operační prostor v Atlantském oceánu západně od Španělska a Gibraltaru. Nebyly potopeny ani poškozeny žádné lodě.

Pátá bojová plavba.

Na pátou bojovou plavbu "U 107" vyplula 7. ledna 1942 z Lorientu a vrátila se 3. března 1942. Operační prostor v západní části Atlantského oceánu u východního pobřeží USA. "U 107" potopila dvě lodě o celkové tonáži 10 850 BRT a jednu poškodila o celkové tonáži 10 068 BRT. 23. února 1942 ponorka "U 564" poskytla ponorce "U 107" 10 m paliva.

Šestá bojová plavba.

Na šestou bojovou plavbu "U 107" vyplula 21. dubna 1942 z Lorientu a vrátila se 11. července 1942. Operační prostor v západní části Atlantského oceánu u východního pobřeží USA, od Kuby, Jamajky až po New York bylo potopeno 7 lodí o celkové tonáži 27 018 BRT. 27. až 18. června 1942 ponorka "U 459" poskytla ponorce "U 107" 43 m paliva.

Sedmá bojová plavba.

Na sedmou bojovou plavbu "U 107" vyplula 15 srpna 1942 z Lorientu a vrátila se 18. listopadu 1942. Operační prostor v centrální části Atlantského oceánu, západně Lisabonu, Kanárských ostrovů, kapvedských ostrovů až k Sierra Leone, Freetownu. U 107 se účastnila vlčí smečky Blücher, potopila 3 lodě o celkové tonáži 23 508 BRT. 25. září 1942 ponorka "U 460" poskytla ponorce "U 107" 63 m paliva a proviant, 3. listopadu 1942 ponorka "U 462" poskytla ponorce "U 107" 42 m paliva.

Osmá bojová plavba.

Na osmou bojovou plavbu "U 107" vyplula 30. ledna 1943 z Lorientu a vrátila se 25. března 1943. Operační prostor v střední části Atlantského oceánu u pobřeží Portugalska, Azorských ostrovů a Maroka. U 107 potopila 5 lodí o celkové tonáži 25 177 BRT a zúčastnila se vlčích smeček "Hartherz, Delphin a Robbe". 4. března a 22. března 1943 byly na ponorku "U 107" podniknuty útoky spojeneckých letadel.  Konvoj OS 44 měl 48 lodí

Devátá bojová plavba.

Na devátou bojovou plavbu "U 107" vyplula 24 dubna 1943 z Lorientu a vrátila se 26. května 1943. Operační prostor v severní části Atlantiku, Neufundlandu. U 107 potopila 1. května 1943 loď "Port Victor" o celkové tonáži 12 411 BRT a zúčastnila se vlčích smeček Amsel a Elbe. 17. května 1943 ponorka "U 231" poskytla ponorce "U 107" 21 m paliva.

Desátá bojová plavba.

Na desátou bojovou plavbu "U 107" vyplula 28. července 1943 z Lorientu a vrátila se 3. října 1943. Operační prostor v západním Atlantiku u východního pobřeží Spojených států. U "Charlestonu" ("Jižní Karolína") položila 12 námořních min.

Jedenáctá bojová plavba.

Na jedenáctou bojovou plavbu "U 107" vyplula 10. listopadu 1943 z Lorientu a vrátila se 12. listopadu 1943 do St. Nazaire kvůli opravám. Odtud vyplul 16. listopadu a vrátil se 8. ledna 1944 do Lorientu. Operační prostor v Atlantském oceánu u mysu Finisterre, mys St. Vincent a západní části Biskajského zálivu. U 107 se zúčastnila vlčích smeček "Weddigen, Coronel, Coronel 3" a "Borkum". Na této plavbě už byla vybavena schnorchelem. U 107 nepotopila ani nepoškodila žádnou loď.

Dvanáctá bojová plavba.

Na dvanáctou bojovou plavbu "U 107" vyplula 30. dubna 1944 z Lorientu a vrátila se 2. května 1944 zpět pro potíže se schnorchelem. Znovu vyplula 10. května 1944 a vrátila se do Lorientu 23. července 1944. Operační prostor v západní části Atlantiku u pobřeží Kanady a USA: Nova Scotia, Neufundland a u New Yorku. 13. června byla poškozena plachetnice USA o celkové tonáži 148 BRT.

Třináctá bojová plavba.

Na třináctou bojovou plavbu "U 107" vyplula 16. srpna 1944 z Lorientu a byla potopena 18. srpna 1944 v Biskajském zálivu západně "La Rochelle" hydroplánem "Sunderland" britské "201. eskadry". Všech 58 členů posádky zahynulo.

U 107 (1940) byla německá ponorka dalekého dosahu typu IX B postavená před 2. světovou válkou pro německé válečné námořnictvo (Kriegsmarine). V období leden 1941 až srpen 1944 vyplula na 16 bojových plaveb. "U 107" potopila 39 spojeneckých lodí (37 o celkové tonáži 207 375 BRT a 2 válečné o celkové tonáži 10 411 BRT) a poškodila čtyři lodě (3 o celkové tonáži 17 392 BRT a 1 válečnou o celkové tonáži 8 246 BRT). Do služby byla uvedena 2. července 1941 v přístavu Lorient s posádkou o 53 mužích pod velením Günthera Hesslera. Dalšími veliteli byli Harald Gelhaus, Valker Simmermacher a posledním velitelem byl Karl Heinz Fritz.

German submarine "U-107" was a Type IXB U-boat of Nazi Germany's "Kriegsmarine" that operated during World War II. Between January 1941 and August 1944, she sailed on 16 active patrols at a time when a U-boat averaged a lifespan of seven to ten patrols. During that time, "U-107" sank 39 Allied ships, in addition to damaging another four ships. The U-boat was launched on 2 July 1940, based at the U-boat port of Lorient, with a crew of 53 under the initial command of Günther Hessler. She was later commanded, in order, by Harald Gelhaus, Valker Simmermacher and her final commander, Karl Heinz Fritz.


Obsazení a vznik postavy.

O vzniku ženské hlavní role pro novou trilogii řekl J. J. Abrams: „Už od počátku debat ("se spisovatelem Lawrencem Kasdanem") byla pro mě představa ženy ve středu dění vždy něco lákavého a vzrušivého. A ne jen ve středu dění. Věděli jsme, že kromě Leiy, která byla důležitým kouskem skládačky, budeme chtít další ženy – ne nutně pozemšťanky – ale další ženské role v příběhu.“  Daisy Ridley byla převážně neznámou herečkou před tím, než byla obsazena do role Rey. Pro tuto roli musela absolvovat pět konkurzů. Zkušenosti měla pouze s malými rolemi v TV show. Její nedostatek zkušeností a to, že nebyla známá, hrály zásadní roli při volbě Abramse, aby ji obsadil do této role – podobně jako dřívější sérii charakterizovaly relativně neznámé talenty, které pak nebyly pod přílišným drobnohledem. Režisér Dusan Lazarevic, který byl přítomen na jejím konkurzu na roli v britském seriálu Silent Witness, to popsal takto: „Předvedla kombinaci zranitelnosti a síly, která působila velmi komplexně, a navíc v jejích očích se skrývala inteligence, která naznačovala, že bude schopná zahrát i velmi složité pasáže. Její oči a tvář mohou v jeden okamžik vyzařovat radost a touhu po životě, a pak najednou je v nich síla a v dalším okamžiku může být odvážnou, a pak hned zase přijde vzdor způsobený vinou a zoufalstvím. Byla to celá škála, co mohla předvést s takovou hodnověrností a zápalem.“ Kathleen Kennedy, prezidentka Lucasfilm, prohlásila „Daisy měla fyzično a sebevědomí, které bylo tak důležité pro tuto postavu a kterou jsme tak hledali. Ztělesňuje optimismus, kde cokoliv je možné.“  Na otázku, co jí s Rey nejvíce spojuje, Ridley prohlásila: „Její neutuchající naděje. Myslím, že to bylo něco, co mě pohánělo skrz všechny ty konkurzy – i když se to zdálo tak nemožné ve srovnání se vším, co jsem si kdy představovala, něco ve mě mi říkalo, že to mohu dokázat, i když jsem byla plná pochyb a nejistoty.“ Ridley zavzpomínala na svou zkušenost s natáčením, jehož začátky byly kostrbaté a kdy ji Abrams říkával, že její první záběry jsou „dřevěné“. Ale Ridley a Abrams dokázali „úžasně spolupracovat“ při tvorbě Rey; podle Ridley se její postava „od počátku měnila, stala se jemnější. A to je asi mnou, protože Američané mi ne vždy rozumějí, takže pomohlo, když jsem zpomalila svou řeč a vše působilo najednou jemněji než jaká doopravdy jsem.“  O její postavě dále Ridley prohlásila: „Bude mít určitě dopad na dívčí ženskost. Je silná a je zranitelná a je tak odlišná. Nemusí být jenom jedno, aby ztvárnila ženu ve filmu. Je sice ženou, ale přesahuje oba rody. Bude mluvit jak za muže tak i za ženy.“ V interview pro Elle Ridley okomentovala Rey: „Je tak silná. Je senza a chytrá a umí se postarat sama o sebe,“ a dodává, „mladé dívky se na ni mohou podívat a vidí, že mohou nosit kalhoty, když chtějí. Vidí, že nemusí jen vystavovat na odiv svá těla.“

Výskyt.

"Síla se probouzí".

Rey žije na planetě Jakku, kde přežívá tím, že sbírá části ze starých lodních vraků. Je sama od té doby, co byla oddělena od své rodiny ještě jako dítě. Najde astromech droida BB-8 a bývalého stormtroopera Finna. Když na ně zaútočí jednotky Prvního řádu, Rey, Finn a BB-8 utečou na lodi "Millennium Falcon" s pomocí Hana Sola a Chewbaccy. Na Hana udělá dojem statečnost Rey a její letecké schopnosti, a nabídne jí práci na "Falcon". Rey nabídku odmítne, protože se cítí být povinna doručit BB-8 Rebelům, ale začíná o Hanovi uvažovat jako o mentorovi a otcovské postavě.  Po příchodu do hradu Maz Kanaty jsou rozpoznáni jak Rebely tak i Prvním řádem, a obě strany jsou upozorněny na jejich přítomnost. Rey je přitahována do sklepení, ve kterém Maz ukryla světelný meč, který patřil Luku Skywalkerovi a předtím jeho otci. Jakmile se ho dotkne, zakusí hrozivou vizi: vidí válku vedenou Kylo Renem, záblesk paměti jejího oddělení od rodiny a vizi Luka, posledního Jedi v galaxii. Maz s ní pak polemizuje, že její rodina se už nikdy nevrátí na Jakku a že její jediná možnost je vyhledat sílu v Síle. Rey ale odmítá světelný meč a utíká v hrůze do lesa.  První řád zaútočí na hrad Maz a vypukne bitva mezi Rebely a Prvním řádem. Kylo Ren zajme Rey a odnese ji na Starkiller základnu, kde ji vyslýchá ohledně Luka Skywalkera. Ren se pokouší využít Sílu, aby dosáhl na Reyinu mysl a je udiven, že mu může vzdorovat. Rey dokazuje, že se učí velmi rychle; jakmile ji Ren zanechá samotnou jen se stormtrooperem, použije Jediský trik s myslí na stormtroopera, aby jí pomohl utéct. Během útěku se připojí k Finnovi a s hrůzou sledují, jak Ren zabíjí Hana, který se ukáže být jeho otcem.  Během pokusu o útěk, Ren pronásleduje Rey a Finna a vyzve je k boji s jeho světelným mečem. Finn se snaží bojovat s Renem pomocí Lukova světelného meče, ale Ren ho přemůže a vážně zraní. Rey pak vezme světelný meč a porazí již oslabeného Rena. Po útěku ve "Falconu" s Finnem a Chewbaccou se Rey vrátí na základnu Rebelů. Rozhodne se, že vyhledá Luka za pomocí informací, které dodal BB-8 a znovu aktivovaný R2-D2. Rey, Žvejkal a R2-D2 pak cestují na Falconu na neznámou planetu; po tom, co nalezne Luka, Rey mu nabídne jeho starý světelný meč.

V dalších médiích.

Postava Rey se objevuje ve video hře "Disney Infinity 3.0", s hlasem Daisy Ridley.

Popis postavy.

Rey je paličatá, tvrdohlavá, odvážná a prokazuje vášnivou oddanost ke svým přátelům. Někteří kritici si všimli podobného pozadí a osobních rysů s oběma hlavními protagonisty originální trilogie, Hanem a Lukem, což vedlo ke spekulaci, že může sdílet příbuzenský vztah s některým z nich, buď jako dcera Luke Skywalkera nebo jako ztracená dcera Hana Sola a Leiy a tím pádem i sestra Kylo Rena. Další teorie je ta, že je to vnučka Obi Wan Kenobiho.  Megan Garber z magazínu "The Atlantic" poznamenává, že Rey potvrzuje, že je v „extrémně krátkém čase extrémně přizpůsobivý bojovník.“ Rey je velmi citlivá vůči Síle, což se projevuje při kontaktu se světelným mečem, který vlastnil Anakin Skywalker a pak jeho syn Luke Skywalker. I bez tréninku je schopná využívat pokročilé schopnosti Jedi, stejně tak jako porazit Kylo Rena v souboji, i když Ren už byl před tím zraněný.  Adam Howard z MSNBC poznamenal, že „jedním z nejpříjemnějších překvapení tohoto filmu byla síla hlavní hrdinky,“ a dodal, že někteří si oblíbili Rey až na úroveň „nové feministické ikony.“ V souladu s tím Emily Rome z HitFix tvrdí, že Rey je „vše co jsme chtěli od ženské postavy ve Star Wars,“ a chválí ji za postavu, která je „nezávislá, zručná, bojovná, neústupná a nepotřebuje zachránit.“ Na druhou stranu, Rome taky napsala „rychlost, s jakou Rey mistrovsky zvládne Jediskou kontrolu mysli a boj světelným mečem s nulovým tréninkem, je z říše fan fiction. Rey je splněním geekovského feministického snu.“ Tasha Robinson z The Verge poznamenala, že Rey „stále upadá do tradičních schémat dámy v nesnázích, aby se pak schopně sama zachránila.“ Někteří fanoušci vyjádřili názor, že Rey je příliš schopná navzdory své nezkušenosti během dílu , což z ní dělá typ postavy jako je Mary Sue“. Robinson sice přikyvuje, „přiznejme si to, Rey je podobný typ postavy jako Mary Sue“, ale dále píše, že „(Rey) je splněním fantazijí o postavě s nadměrnými schopnostmi, nadliským postřehem a moudrou odpovědí na každou otázku – ale tak je tomu i u ostatních hlavních hrdinů Star Wars.“ V osobní eseji, Nicole Sperling z Entertainment Weekly napsala, „Při odchodu z kina se moje děvčata cítila tak nabitá, jako se obvykle cítí jejich bratr po tom, co vidí jeden z mnoha trháků, které jsou pro něj vyráběny. Nikdy nekomentovaly, jak je Rey hezká. Nikdy nemusely ucuknout, protože by Rey byla sexuálním objektem nějakého vládnoucího muže. Prostě se cítily silné. Rovnocenné.“

Přijetí.

Rey byla nadšeně oslavována a Ridleyino vyobrazení postavy bylo také velmi kladě přijato. Joe Morgenstern z Wall Street Journal prohlásil, že je „ženský bojovník se stylovou dravostí kung-fu hvězdy, i když to dělá bez pomocných lan. Místo toho Ridley ukazuje zápal, se kterým se už musela narodit a schopnosti, které musela získávat jako mladá herečka začínající v Anglii. (V jedné scéně Rey objevuje své skryté a netušené schopnosti, zatímco kamera Dana Mindela vše sleduje bez jediného pohybu.) Je těžké si představit, jaký by film – i následující díly – mohly být, kdyby obsadili špatnou herečku, ale zde je Daisy Ridley ve vší své skromné slávě a vše v této galaxii je v pořádku.“ Richard Roeper napsal, „Britská herečka Daisy Ridley, která se v lecčems podobá Keiře Knightley, se uvedla životním výkonem v roli Rey, odvážnou sběračkou na vrakovištěm poseté pusté planetě Jakku. Jako mnoho z její generace, Rey si ani není jistá, jestli Síla skutečně existuje nebo jestli Han Solo, Luke Skywalker a princezna Leia jsou skutečné postavy nebo mýtus.“ Pak pokračuje, „Rey je silná a duchapřítomná a chytrá a statečná“. Peter Bradshaw z The Guardian také příznivě srovnává Ridleyin výkon s Keirou Knightley, která hrála návnadu za Padme Amidala v . Bob Mondello z NPR píše, „neměl bych – a nebudu – mluvit o čemkoliv, co kdokoliv (z postav) udělá pro 135 minut tohoto filmu. Nechte mě jen říct, že to dělají opravdu dobře: Rey je dostatečně divoká na to, aby vypudila myšlenky na Katniss Everdeen z hlav i těch nejoddanějších příznivců Hunger Games.“

Rey Palpatine je fiktivní postava ze "Star Wars" série, kterou ztvárnila Daisy Ridley. Je hlavní protagonistkou v pokračující "Star Wars" trilogii. Poprvé se objevuje jako jedna z hlavních postav v . Rey je sběračkou odpadu, která byla (pro její bezpečí) ponechána na planetě Jakku ještě jako dítě a která se zaplete do konfliktu mezi Rebely a Prvním řádem v okamžiku, kdy potkává Finna, bývalého Stormtroopera, a BB-8, robota špičkového pilota rebelské strany, Poe Damerona.

Rey, later known as Rey Skywalker, is a fictional character in the "Star Wars" franchise and the main protagonist of the sequel film trilogy. She was created by Lawrence Kasdan, J. J. Abrams, and Michael Arndt for "" (2015), the first installment of the trilogy, and is portrayed by Daisy Ridley. She also appears in the film's sequels, "" (2017) and "" (2019), and related "Star Wars" media.  Rey is introduced as a scavenger who was left behind on the planet Jakku when she was a child. She later becomes involved with the Resistance's conflict with the First Order. Powerful with the Force, Rey trains to be a Jedi under Luke Skywalker and General Leia, and faces adversaries such as Supreme Leader Snoke, Kylo Ren, and the resurrected Emperor Palpatine; the latter is revealed to be her grandfather in "The Rise of Skywalker".


Před válkou.

Miloslav Mansfeld se narodil v Dalovicích u Mladé Boleslavi roku 1912 v rodině vojáka. Vyučil se automechanikem, ale v roce 1930 nastoupil do Vojenského leteckého učiliště v Prostějově, poté sloužil u pozorovací letky. Roku 1934 se rekvalifikoval na stíhače v Prostějově a poté na nočního pilota v Praze-Kbelích. V roce 1939 uprchl z Protektorátu Čechy a Morava do Polska, odkud odplul do Francie, aby nastoupil službu v Cizinecké legii v Sidi-bel-Abbés.

Za války.

Po vypuknutí války byl Mansfeld uvolněn k nástupu do L´Armée de l'Air. Prodělal přeškolení na bombardovací Bloch MB.200 a MB.210 v Châteauroux a v severní Africe. Po zhroucení Francie odplul lodí "Neuralia" do Liverpoolu. 25. července 1940 byl přijat do RAF v hodnosti Sergeant a 21. září 1940 zahájil přeškolení na stíhací Hurricany u 6. OTU v Sutton Bridge.  Bitvu o Británii prožil u 111. stíhací perutě. Nad Skotskem sestřelil společně s P/O Peterem J. Simpsonem a Sgt. Otmarem Kučerou Heinkel He 111 a druhý poškodil. V době noční letecké ofenzívy Luftwaffe se pak přihlásil k nočním stíhačům. 22. dubna 1941 odešel od 111. peruti do 54. OTU v Church Fentonu, kde vytvořil osádku s radarovým operátorem Stg. Slavomilem Janáčkem. Společně 18. července 1941 nastoupili k 68. noční stíhací peruti. U této jednotky se vystřídala řada čs. posádek. Mansfeld zde létal na dvoumístných strojích Bristol Beaufighter a De Havilland Mosquito, sestřelil 9 letadel a 2 bezpilotní střely V-1. Od roku 1943 velel v rámci 68. peruti letce A, která byla prohlášena za československou. Válku ukončil v hodnosti Squadron Leadera. Nalétal 489 operačních hodin, z toho 386 v noci.

Vzdušná vítězství.

13. 11. 1940, 111. peruť, 1 Heinkel He 111 ve spolupráci nad Severním mořem V od Skotska (sestřelen). 27. 1. 1941, 111. peruť, 1 He 111 nad Skotskem (poškozen). Noc z 12. na 13. 10. 1941, 68. peruť, 2 He 111 nad Irským mořem (sestřeleny). Noc z 30. 4. na 1. 5. 1941, 68. peruť, 2 He 111 nad Severním mořem, 1 Dornier Do 217 ve spolupráci se S/Ldr Veselým (sestřeleny). Noc z 10. na 11. 12. 1942, 68. peruť, 1 Do 217 nad Severním mořem (sestřelen). Noc z 18. na 16. 3. 1943, 68. peruť, 1 Junkers Ju 88 nad Severním mořem (sestřelen). Noc z 14. na 15. 5. 1944, 68. peruť, 2 Do 217 nad Severním mořem (sestřeleny). 27. 7. 1944, 68. peruť, 1 V-1 nad Anglií (sestřelena). 24. 10. 1944, 68. peruť, 1 V-1 nad Severním mořem (sestřelena).

Po válce.

Po návratu do ČSR sloužil M. Mansfeld na MNO v Praze a poté jako velitel letky 24. bombardovacího pluku v Plzni. V důsledku komunistické perzekuce po roce 1948 odešel opět do Velké Británie, kde v rámci RAF létal s mosquity i s proudovými letouny Gloster Meteor. Roku 1958 odešel do výslužby, do roku 1970 pracoval v manažerské funkci v tiskovém koncernu. V roce 1991 byl mimořádně povýšen na generálmajora

Generálmajor Miloslav Jan Mansfeld (14. prosince 1912 Dalovice – 22. října 1991 Londýn, Spojené království) byl československý pilot, který během 2. světové války létal v Royal Air Force. Za svoji službu obdržel vysoká čs. a britská vojenská vyznamenání. Patřil mezi nejúspěšnější čs. letecká esa v RAF, když sestřelil 10 nepřátelských letadel (8,333 podle britských norem).

Miloslav Mansfeld (14 December 1912 – 22 October 1991) was a Czechoslovak fighter pilot who became a flying ace in the UK's Royal Air Force (RAF) in the Second World War.  Mansfeld was a Czechoslovak Air Force pilot in the 1930s, flying initially reconnaissance aircraft, then night fighters and latterly bombers. When Germany occupied and partitioned Czechoslovakia in 1939 he escaped "via" Poland to France. When France capitulated in 1940 Mansfeld was evacuated to Britain, where he joined the Royal Air Force Volunteer Reserve.  From 1941 to 1944 Mansfeld flew Bristol Beaufighters with the Czechoslovak flight of No. 68 Squadron RAF and scored most of his victories. From 1944 he flew de Havilland Mosquitoes, with which he shot down two V-1 flying bombs.  In 1945 Mansfeld returned to Czechoslovakia, but after the Czechoslovak Communist Party seized power in 1948 he returned to Britain and the RAF. He flew Gloster Meteor jet fighters, specialised in photoreconnaissance and commanded a squadron. In 1958 he left the RAF for a civilian career. He retired in 1970 and died in 1991.


Popis.

Tangara modrá je středně velký pták, jehož délka těla se pohybuje mezi 16 a 18 cm. Hmotnost je 30 až 40 g a závisí na typu a množství potravy. Dospělí jedinci mají obvykle namodralou hlavu a dolní partie s tmavšími modrými křídly. Odstíny modré se na křídlech různé střídají, ale většinou bývají tmavší než na zbytku těla. Ocas je poměrně dlouhý, ocasní pera zespodu černá. Tangary modré nevykazují pohlavní dimorfismus, avšak podle zbarvení se dají rozeznat mladí jedinci od dospělých; mladí jedinci mají obvykle méně atraktivní a výrazné zbarvení peří.  Tangary modré vydávají zvuky podobné tsee-tsuup nebo také pisklavé cvrlikání.

Taxonomie.

Tangaru modrou poprvé popsal Carl Linné ve své publikaci "Systema Naturae" v roce 1766. V současné době je oficiálně uznáváno až patnáct poddruhů, avšak některé zdroje uvádějí třináct nebo i méně. Jednotlivé poddruhy se liší nejen areálem výskytu ale také v odstínu modré na křídlech; od našedlé, přes nazelenalou až po purpurově modrou. Například poddruh "Thraupis episcopus berlepschi", který je endemický pro Tobago, je na většině těla světlejší než nominátní poddruh, ale naopak ocasní peří a ramena jsou tmavě modrá. "Thraupis episcopus neosophilus", poddruh který uvádí jen málokteré zdroje a který se vyskytuje na území severní Venezuely a východní Kolumbie, má zase fialová ramena a krk. A další poddruh, "Thraupis episcopus mediana", má křídla téměř bílá. Kompletní seznam všech nejčastěji uváděných poddruhů:

Ekologie.

Tangary modré vyhledávají především otevřené lesy, obdělávané plochy, například pole, nebo zahrady. Živí se především ovocem, ale pokud není zbytí, nepohrdnou ani drobným hmyzem nebo nektarem roslin. Vyloženě oblíbeným ovocem je papája. Ve volné přírodě se sdružují do páru nebo menších skupinek a jsou typické svojí hlučností a neklidností.  Samice obvykle do hnízda naklade dvě až tři bělavá až šedozelená vajíčka (opět záleží na poddruhu). Samotné hnízdo je pohárovitého tvaru a bývá umístěno vysoko na větvi stromu nebo v trhlinách v lidských obydlích. Vejce jsou následně samicí inkubována po dobu asi dvou týdnů. Hnízda tangar modrých bývají obvykle hostitelskými hnízdy pro hnízdní parazity, jako jsou vlhovci.  Při studiu tangar modrých v Kolumbii se přišlo i na to, že většina místních ptáků je infikována blíže neurčeným prvokem z rodu "Trypanosoma" nebo jinými krevními parazity, kteří nemohli být blíže identifikováni. Naopak při zkoumání ptáků v Turbo, městu taktéž v Kolumbii, nebyli nalezeni žádní parazité.

Status.

Díky hojné a stálé populace a velkému areálu výskytu je tangara modrá dle IUCN řazena jako málo dotčený, tedy nechráněný druh. Většina tangar je na tom podobně, avšak existují i výjimky.

Tangara modrá ("Thraupis episcopus") je středně velký jihoamerický pěvec z čeledi tangarovitých ("Thraupidae"). Areál výskytu tohoto druhu začíná Mexikem směrem k severovýchodní Bolívii až po severní Brazílie a celou Amazonii. V současné době jej lze pozorovat také v Peru, především v hlavním městě Lima.

The blue-gray tanager ("Thraupis episcopus") is a medium-sized South American songbird of the tanager family, Thraupidae. Its range is from Mexico south to northeast Bolivia and northern Brazil, all of the Amazon Basin, except the very south. It has been introduced to Lima (Peru). On Trinidad and Tobago, this bird is called blue jean.


Církevně-politické okolnosti.

Válečné výpady Saracénů na jihu a loupežné výpravy Vikingů na severu Evropy se dotýkaly také církevních institucí. Desetiletí strádání a nouze vedly k duchovnímu úpadku klášterů a hrozilo jejich zesvětštění. Clunyjské hnutí, které ovlivnilo celou Evropu, mělo vliv i na politické dění: mnoho papežů a biskupů šířilo reformní myšlenky založené na tezích Odona z Cluny, jenž měl až do sporů o investituru hrát významnou roli ve vzniklém sporu mezi papežskou a císařskou mocí.

Život.

Odo byl nejprve panošem u dvora Viléma Akvitánského. Po svém vstupu do řádu svatého Benedikta roku 909 studoval v Tours a Paříži. Na kněze byl vysvěcen v benediktinském klášteře Baume-les-Messieurs.

Duchovní činnost.

Roku 925 byl jmenován třetím opatem kláštera Aurillac, později však tento úřad přenechal svému koadjutorovi a následníkovi Arnulfovi.  Po smrti prvního opata Berna převzal Odo v roce 927 výhradní řízení kláštera založeného roku 909, nebo 910, který do té doby Berno vedl. Dbal na přísné dodržování řádových regulí, zavedl naprostou disciplinu, příkaz mlčení a velmi přísnou askezi. Odo přes odpor klášterních hodnostářů, avšak se souhlasem šlechty a Svatého stolce, dosáhl toho, že mnoho klášterů bylo podřízeno clunyskému opatství. Tím velmi vzrostl vliv reformních myšlenek.

Hudební činnost.

Odo se vedle svých řádových povinností věnoval také hudbě, komponoval chorály a sepisoval hudebněteoretická pojednání, mj. "Dialogus de musica", v němž zavádí dodnes platná písmena pro názvy tónů Euklidova diatonického tónového systému, které znal od Boethia.

Hagiografie.

Odonův svátek je 18. listopadu, bývá znázorňován jako opat s knihou při službě chudým. Je patronem hudebníků. Je také vzýván v modlitbách za déšť a proti suchu.

Svatý Odo z Cluny (* kolem roku 878 u Le Mans – 18. listopadu 942 v Tours) byl druhý opat benediktinského opatství Cluny. Byl iniciátorem clunyjské reformy klášterů. V roce 1407 byl svatořečen.

Odo of Cluny (French: "Odon") ( 880 – 18 November 942) was the second abbot of Cluny. He enacted various reforms in the Cluniac system of France and Italy. He is venerated as a saint by the Catholic and Eastern Orthodox Churches. His feast day is 18 November.  There is only one contemporary biography of him, the "Vita Odonis" written by John of Salerno.


Život.

Thomas Cavendish se narodil v roce 1560 v Trimley St. Martin (Suffolk). Jeho otcem byl William Cavendish, po němž Thomas ve 12 letech zdědil veliký majetek. Stal se členem parlamentu a dva roky studoval na Univerzitě v Cambridgi, avšak studium nedokončil.

První cesta kolem světa.

V červenci roku 1586 byly Španělsko a Anglie ve válce a Anglii hrozila invaze Španělské armady. Cavendish se rozhodl sledovat Sira Francise Draka v jeho cestě za rabováním španělských vesnic a obeplutí země. Poté co Cavendish dostal povolení k těmto nájezdům, postavil si 120 tunovou plachetnici s 18 kanóny jménem "Desire", dále se k němu připojily lodě "Content" a "Hugh Gallant". 21. července vyplul z města Plymouth a plul do Jižní Ameriky kde objevil Port Desire (dnes Puerto Deseado) a ostrov Svatá Helena. Zastavil se v blízkosti dnešního Punta Arenas, proplul Magalhãesovým průlivem a zajal nebo potopil 9 španělských lodí. Plul na sever podél pobřeží Chile, přepadal španělské osady a lodě a u pobřeží Kalifornie získal největší kořist, 600 tunovou loď Santa Ana. Musel potopit loď "Hugh Galant", aby její námořníci nahradili úbytek mužstva nemocemi a hladem. Potom zamířil k Filipínám, proplul kolem Mysu Dobré naděje odkud plul do výchozího bodu své výpravy, do Plymouthu, kam dorazil 10. září 1588 s jedinou lodí Desire. Ze 123 mužů, s nimiž vyplul, se vrátil se 48, jeho návrat byl přesto triumfální.

Druhá a poslední cesta.

Na svoji druhou cestu se Thomas Cavendish vydal v roce 1591. Z Magalhãesova průlivu se vrátil a plul podél pobřeží Brazílie, kde vyloupil města Santos a Sao Paulo, a na zpáteční cestě přes Atlantik zemřel. Jeho navigátor John Davis se zbytkem mužstva se vrátili do Anglie.

Thomas Cavendish ["tomas kevndiš"] byl anglický korzár a objevitel zvaný "Navigátor". Pocházel z významného šlechtického rodu Cavendishů a patřil ke vzdálenému příbuzenstvu pozdějších vévodů z Devonshire. Byl první, kdo se pokusil soupeřit s Francisem Drakem, podnikat nájezdy na španělská města a lodě v Tichém oceánu a vrátit se obeplutím zeměkoule. Jeho první pokus obeplutí země ho udělal slavným a bohatým z kořisti španělského zlata a hedvábí z Tichého oceánu a Filipín. Největší část zlata pocházela ze španělské lodi "Santa Ana". Po návratu byl pasován na rytíře Alžbětou I. Později se vydal ještě na jednu loupežnou cestu kolem zeměkoule, která však vyústila v jeho smrt v 31 letech.

Sir Thomas Cavendish (19 September 1560 – May 1592) was an English explorer and a privateer known as "The Navigator" because he was the first who deliberately tried to emulate Sir Francis Drake and raid the Spanish towns and ships in the Pacific and return by circumnavigating the globe. While members of Magellan's, Loaisa's, Drake's, and Loyola's expeditions had preceded Cavendish in circumnavigating the globe, it had not been their intent at the outset. His first trip and successful circumnavigation made him rich from captured Spanish gold, silk and treasure from the Pacific and the Philippines. His richest prize was the captured 600 ton sailing ship the Manila Galleon "Santa Ana" (also called "Santa Anna"). He was knighted by Queen Elizabeth I of England after his return. He later set out for a second raiding and circumnavigation trip but was not as fortunate and died at sea at the age of 31.


104. ročník.

Australian Open 2016 představoval 104. ročník turnaje odehrávajícího se v Melbourne Parku.  Grandslam zahrnoval soutěže mužské i ženské dvouhry, mužskou, ženskou a smíšenou čtyřhru a soutěže juniorů do osmnácti let, které patřily do nejvyšší kategorie Grade A. Na turnaji se odehrávaly singlové a deblové soutěže vozíčkářů, včetně kvadruplegiků, jež probíhaly v rámci vozíčkářské UNIQLO Tour, zařazené do kategorie Grand Slamu.  Turnaj se konal na 16 soutěžních dvorcích s tvrdým povrchem Plexicushion se sytým tónováním kvůli vyššímu kontrastu míčku vůči podkladu. Součástí areálu jsou tří hlavní zastřešené kurty – Rod Laver Arena, Hisense Arena a Margaret Court Arena. Hrálo se s míči Wilson. Generálním partnerem byla automobilka Kia.  Čtvrtfinalistka dvouhry Maria Šarapovová na tiskové konferenci, konané 7. března 2016 v Los Angeles oznámila, že během Australian Open 2016 měla pozitivní dopingový nález na kardiakum meldonium. Mezinárodní tenisová federace ji prozatímně zakázala účastnit se turnajů, s platností od 12. března 2016 a případ dále probíhal.

Mediální pokrytí.

V Austrálii byla držitelem práv na živé vysílání stanice Seven Network, na jejímž prvním programu Channel Seven byla přenášena většina utkání. V asijsko-pacifickém regionu se jednalo o televizní kanály CCTV, iQiyi, SMG (ČLR), Fiji One (Fidži), Sony SIX (Indie), WOWOW, NHK (Japonsko), Sky TV (Nový Zéland) a Fox Sports Asia. Na evropském kontinentu byl signál šířen v síti Eurosportu, NOS (Nizozemsko), SRG SSR (Švýcarsko). Britská veřejnoprávní BBC zrušila vysílání měsíc před grandslamem v důsledku rozpočtových škrtů a exkluzivitu na britských ostrovech tak získal Eurosport.  Na Středním východu pak turnaj přenášel beIN Sports a v Africe stanice SuperSport. Pokrytí na americkém kontinentu zajišťovala ESPN, jejíž programy ESPN2 a ESPN3 pokrývaly zápasy ve Spojených státech a ESPN International v dalších amerických regionech. ESPN také poskytla licenci na některé utkání kanálu Tennis Channel.

Vítězové.

V mužské dvouhře v Melbourne Parku pošesté triumfoval první hráč světa Novak Djoković ze Srbska. Vyrovnal tak absolutní mužský rekord Australian Open, jenž držel se šesti vavříny Australan Roy Emerson. Celkově vybojoval jedenáctý grandslamový titul a šedesátý první turnajový triumf na okruhu ATP Tour.  Ženskou dvouhru opanovala 28letá německá tenistka Angelique Kerberová. Stala se tak teprve druhou německou vítězkou grandslamového turnaje ve dvouhře, když napodobila krajanku Steffi Grafovou. Jako první německý tenista od triumfu Grafové na French Open 1999 vyhrála grandslam. Zároveň si vylepšila své nejlepší umístění v žebříčku WTA, ve kterém poskočila ze šestého na druhé místo.  Vítězem mužské čtyřhry se stal sedmý nasazený britsko-brazilský pár Jamie Murray a Bruno Soares, který ve finále zdolal zkušenou kanadsko-českou dvojici, složenou ze 43letého Daniela Nestora a 37letého Radka Štěpánka, po třísetovém průběhu. Oba šampioni dosáhli na premiérový grandslamový titul z mužské čtyřhry. Pro Murrayho to byla patnáctá deblová trofej na okruhu ATP Tour. Soares si připsal dvacátý druhý takový triumf.  Ženskou čtyřhru ovládla první nasazená dvojice světových jedniček Martina Hingisová ze Švýcarska a Sania Mirzaová z Indie. Obě šampiónky získaly třetí společný grandslamový titul. Hingisová získala pátý titul ve čtyřhře na Australian Open a první po 14 letech, pro Mirzaovou to byl první titul z melbournských kurtů v ženské čtyřhře. Obě dvě zároveň prodloužily svou neporazitelnost na 36 zápasů, nejdelší šňůru výher od roku 1990.  Smíšenou soutěž ovládla pátá nasazená rusko-brazilská dvojice Jelena Vesninová a Bruno Soares. Pro Vesninovou to byla premiérová trofej z mixu, když předchozí tři finále z této soutěže prohrála. Soares na melbournských dvorcích triumfoval rovněž poprvé, ovšem už předtím triumfoval dvakrát na US Open v letech 2012 a 2014.

Finanční odměny.

Celkový rozpočet Australian Open 2016 dosáhl rekordní výše 44 miliónů australských dolarů, což znamenalo meziroční nárůst o 10 %. Vítězové dvouhry obdrželi prémii 3 400 000 australských dolarů.

Bodové hodnocení do žebříčku ATP a WTA.

Tabulka uvádí zisk bodů do žebříčku ATP a WTA v závislosti na kole turnaje, ve kterém tenista vypadl.  "Úplné složení odstoupivších a hráčů, kteří je nahradili v mužské dvouhře."  "Úplné složení odstoupivších a hráček, které je nahradily v ženské dvouhře."

Divoké karty.

Následující tenisté obdrželi divokou kartu do hlavních soutěží.  Divoké karty pro zástupce francouzského a amerického tenisu v singlových soutěžích byly přiděleny v rámci reciproční dohody tří tenisových svazů pořádajících Grand Slam, Tennis Australia, United States Tennis Association (USTA) a Fédération Française de tennis (FFT). USTA je přidělil Noahu Rubinovi a Samanthě Crawfordové. FFT vybrala Quentina Halyse a Océanii Dodinovou.  O další čtyři divoké karty byl v asijsko-pacifickém panregionu sehrán kvalifikační turnaj Asia-Pacific Australian Open Wildcard Playoff v mužském a ženském singlu i deblu. Hrálo se v čínském Šen-čenu mezi 30. listopadem a 6. prosincem 2015. Do grandslamových dvouher postoupili Japonec Jošihito Nišioka a Číňanka Chan Sin-jün. Deblové divoké karty připadly tchajwanskému páru Hsieh Cheng-peng a Yang Tsung-hua, v ženské části pak japonské dvojici Šúko Aojamová a Makoto Ninomijová.  Australský svaz organizoval v prosinci 2015 vlastní kvalifikační turnaj o dvě divoké karty, z něhož vyšli vítězně James Duckworth a Maddison Inglisová.

Kvalifikanti.

Následující tenisté postoupili do hlavních soutěží z kvalifikačního turnaje hraného mezi 13.–16. lednem 2016.

Australian Open 2016 byl 104. ročník úvodního tenisového grandslamu sezóny, konaný v rozmezí 18. až 31. ledna 2016. Odehrával se v melbournském Melbourne Parku na 16 dvorcích s tvrdým umělým povrchem Plexicushion. Organizátory události byli Mezinárodní tenisová federace a Australský tenisový svaz. Turnaj se řadil do kalendáře mužského okruhu ATP World Tour 2016 a ženského okruhu WTA Tour 2016. Vítězové si do žebříčků připsali dva tisíce bodů.  Obhájci titulu v singlových soutěžích byli světové jedničky a držitelé rekordního počtu trofejí v otevřené éře, srbský tenista Novak Djoković a Američanka Serena Williamsová. Američanka ve finále nestačila na Němku Angelique Kerberovou, které podlehla ve třech setech. Srb šestým titulem z Melbourne vyrovnal rekord Australana Roye Emersona, který však trofeje získal ještě před open érou světového tenisu. Obhájkyně deblové trofeje Lucie Šafářová do Austrálie neodcestovala pro pokračující rekonvalescenci po bakteriální infekci.  Ročník zaznamenal divácký rekord návštěvnosti v dosavadní historii turnaje, když do areálu celkově zavítalo 720 363 osob.

The 2016 Australian Open was a tennis tournament that took place at Melbourne Park between 18–31 January 2016. It was the 104th edition of the Australian Open, and the first Grand Slam tournament of the year. The tournament consisted of events for professional players in singles, doubles and mixed doubles play. Junior and wheelchair players competed in singles and doubles tournaments.  Novak Djokovic successfully defended the men's singles title and thus won a record-equaling sixth Australian Open title. Serena Williams was the defending champion in the women's singles but failed to defend her title, losing to Angelique Kerber in the final; by winning, Kerber became the first German player of any gender to win a Grand Slam title since Steffi Graf won her last such title at the 1999 French Open.  As in previous years, this year's tournament's title sponsor was Kia. This edition set a new attendance record for the tournament of 720,363.


Turnaj.

V prvním kole bylo vyřazeno dvanáct nasazených, což představovalo vůbec nejvyšší počet takto vypadlých hráček od zavedení 32členného systému nasazování pro Grand Slamy ve Wimbledonu 2001.  V úvodním kole dohrála světová dvojka Simona Halepová, když nestačila na čínskou kvalifikantku a 133. hráčkou žebříčku Čang Šuaj ve více než hodinovém duelu. Číňanka držela mezi hráčkami do 300. místa rekordní šňůru čtrnácti proher v prvních kolech Grand Slamu bez jediného vítězství, kterou touto výhrou ukončila. Z patnácti soupeřek však deset figurovalo v první dvacítce žebříčku a jen dvě byly postaveny mimo Top 50. Po US Open 2015 přitom zvažovala ukončení kariéry a Australian Open se tak mohl stát jejím posledním grandslamem. Halepová prohrála v Melbourne Parku otevírací duel potřetí za předchozích pět let, stejně jako v sezónách 2012 a 2013.  Ve druhém kole dohrála světová sedmička Petra Kvitová, když nenašla recept na čerstvou vítězku Hopmanova poháru a nováčka roku Darju Gavrilovovou. Ve dvousetovém střetnutí, trvajícím hodinu a půl, zahrála 17 vítězných míčů a vytvořila 35 nevynucených chyb. V úvodním setu dvakrát nevyužila výhodu prolomeného podání Australanky. Ve druhé fázi odešla poražena také kvalifikantka a 114. žena světové klasifikace Kristýna Plíšková. V duelu s Portoričankou Mónikou Puigovou nevyužila pět mečbolů, aby následně nezvládla závěr třetí sady po výsledku 7–9. Přesto v zápase vytvořila nový rekord okruhu WTA, když zahrála 31 es. Tím překonala výkon Sabine Lisické z birminghamského turnaje AEGON Classic 2015, kde jich Němka nastřílela dvacet sedm.  Johanna Kontaová se stala první Britkou v semifinále Grand Slamu od US Open 1983, kde mezi poslední čtveřici hráček pronikla Jo Durieová. Čang Šuaj postoupila jako první kvalifikantka do čtvrtfinále Australian Open od roku 1990, na němž si tuto fázi zahrála Mexičanka Angélica Gavaldónová.  Poprvé v kariéře se do finále Grand Slamu probojovala Němka Angelique Kerberová, jejíž protivnicí byla světová jednička a jednadvacetinásobná grandslamová šampionka Serena Williamsová.  Po třísetovém průběhu získala 28letá Kerberová premiérový grandslamový titul, a to jako první německý tenista od triumfu Steffi Grafové na French Open 1999. Po ní se také stala druhou německou šampionkou na turnajích velké čtyřky a druhou Němkou, která vystoupala na 2. místo žebříčku WTA. Představovala prvního tenistu historie, který vyhrál dvouhru na Grand Slamu poté, co odvrátil mečbol v prvním kole. Blízko vyřazení se ocitla již v úvodu turnaje, když čelila mečbolu Japonky Misaki Doiové, v zápase kde bojovala s křečemi a vyčerpáním. Po výhře uvedla: „"Je fantastické porazit Serenu a ještě ve finále grandslamu. … Splnila jsem si sen, na kterém jsem tvrdě pracovala. Jsem grandslamovou šampionkou, což zní bláznivě".“  34letá Serena Williamsová odehrála dvacáté šesté singlové finalé majoru a popáté z něj odešla poražena.

Do soutěže ženské dvouhry na melbournském Australian Open 2016 nastoupilo sto dvacet osm hráček. Dvanáct z nich postoupilo z tříkolové kvalifikace, z toho všech dvanáct řádně po výhrách ve třech kvalifikačních kolech. Obhájkyní titulu byla americká světová jednička Serena Williamsová.  Vítězná Němka Angelique Kerberová do žebříčku získala 2 000 bodů a připsala si částku 3 400 000 australských dolarů, poražená finalistka Serena Williamsová pak poloviční odměnu. Nejpočetněji byly v pavouku zastoupeny reprezentantky Spojených států se 17 tenistkami, následovány deseti Němkami a devíti Češkami i Australnkami.

Angelique Kerber defeated defending champion Serena Williams in the final, 6–4, 3–6, 6–4 to win the Women's Singles tennis title at the 2016 Australian Open. Kerber became the first woman to win a singles major title after having saved a match point in the first round, which she did against Misaki Doi. She is also the first German of either sex to win a major since Graf at the 1999 French Open. Serena Williams was attempting for the second time to equal Steffi Graf's career record of 22 major singles titles.  Serena Williams' loss to Angelique Kerber in the final ended Serena's 8 match winning streak in Grand Slam finals.  The top three seeds (Williams, Simona Halep and Garbiñe Muguruza) were in contention for the world No. 1 ranking at the beginning of the tournament. However, Halep and Muguruza were eliminated in the first and third rounds, respectively, with Williams retaining the top spot at the end of the tournament.  The twelve seeds that lost in the opening round was the most in the opening round of any women's major tournament since the 32-seed draw was adopted at the 2001 Wimbledon Championships.  Johanna Konta became the first British woman to reach the semi-final of a major since Jo Durie in 1983. Zhang Shuai became the first qualifier to reach the Australian Open quarter-finals since Angélica Gavaldón in 1990.  This was the first Grand Slam appearance for Japan's first ever Grand Slam winner, Naomi Osaka. She lost to former World No. 1 Victoria Azarenka in the third round. Three years later, Osaka would go on to claim the World Number 1 ranking after winning the 2019 title.


Biografie.

Pocházel z rodiny rolníka. Navštěvoval gymnázium v Kremsmünsteru a Vídeňskou univerzitu. Zde studoval dějiny a zeměpis a promoval roku 1890. V letech 1889–1891 studoval na Ústavu pro rakouský dějezpyt při Vídeňské univerzitě. V roce 1892 nastoupil do archivnictví. V letech 1891–1892 ho Ústav pro rakouský dějezpyt vyslal do Říma. Po návratu krátce pracoval na ministerstvu financí a pak nastoupil do innsbruckého státního archivu. Byl členem c. k. akademie věd a členem mnoha dalších odborných sdružení. Byl univerzitním profesorem v Innsbrucku. Od roku 1900 vyučoval moderní dějiny a zemské dějiny na Univerzitě Innsbruck. Napsal řadu prací na téma dějin a právních dějin.  Počátkem 20. století se kromě svého působení coby vysokoškolský pedagog uvádí i jako ředitel archivu místodržitelství v Innsbrucku. Tento zemský archiv vedl v letech 1897–1920.  Angažoval se rovněž politicky. Od roku 1908 do roku 1914 byl poslancem Tyrolského zemského sněmu.  Působil i jako poslanec Říšské rady (celostátního parlamentu Předlitavska), kam usedl ve volbách do Říšské rady roku 1907, konaných poprvé podle všeobecného a rovného volebního práva. Byl zvolen za obvod Tyrolsko 03. Po volbách roku 1907 byl uváděn coby člen klubu Křesťansko-sociální sjednocení.  Jeho politická kariéra vyvrcholila po první světové válce. Od 4. března 1919 do 9. listopadu 1920 byl poslancem rakouské Ústavodárné Národní rady a od 10. listopadu 1920 až do své smrti v květnu 1922 byl poslancem Národní rady za Křesťansko-sociální stranu. Nastoupil tehdy i na vládní posty. V třetí vládě Karla Rennera zasedal od 17. října 1919 do 24. června 1920 jako ministr (oficiálně státní tajemník) pro ústavní a správní reformu.  Od 7. července 1920 do 21. června 1921 byl rakouským kancléřem. Do 20. listopadu 1920 vedl první vládu Michaela Mayra, v níž měl oficiálně funkci státního tajemníka s titulem předsedy kabinety a vedoucího státního kancléřství. Po 20. listopadu 1920 pak již zastával formálně post spolkového kancléře v druhé vládě Michaela Mayra. Od 22. října 1920 do 20. listopadu 1920 rovněž v první vládě Michaela Mayra působil i jako ministr zahraničních věcí Rakouska (oficiálně pověřen správou státního úřadu pro zahraničí). Jeho druhá vláda od listopadu 1921 již nebyla velkou koalicí křesťanských sociállů a sociálních demokratů. V červnu 1921 podal demisi. Na stranickém sjezdu křesťanských sociálů ve Vídni to pak odůvodnil tím, že vláda byla slabá.  Zemřel náhle v květnu 1922 v Waldneukirchen, kam přijel na návštěvu za politikem Peterem Mandorferem. Po několika dnech aktivity a schůzek s kolegy a známými náhle oznámil, že je mu nevolno. Bezprostředně poté upadl a byl na místě mrtev.

Michael Mayr (10. dubna 1864 Adlwang – 21. května 1922 Waldneukirchen) byl rakouský vysokoškolský pedagog, archivář a politik německé národnosti, na počátku 20. století poslanec Říšské rady za Tyrolsko, po první světové válce rakouský spolkový kancléř.

Michael Mayr (10 April 1864 – 21 May 1922) was an Austrian politician, who served as Chancellor of Austria in the First Austrian Republic from July 1920 to June 1921. He was a member of the Christian Social Party, and by profession a historian.