Tenisová kariéra.

2012.

Při premiéře v hlavní soutěži turnaje WTA Tour se na uzbeckém Taškent Open probojovala do finále dvouhry. Stala se tak nejmladší účastnicí boje o titul na tomto ženském okruhu za předešlých šest let. V posledním zápase turnaje však podlehla Rumunce Irině-Camelii Beguové po dvousetovém průběhu.

2013.

Na premiérovém grandslamu v hlavní soutěži – Australian Open, zaznamenala debutovou výhru, když v prvním kole porazila Andreu Hlaváčkovou, aby následně byla nad její síly turnajová desítka a bývalá světová jednička Caroline Wozniacká z Dánska. Na antukovém French Open nestačila v první fázi na Američanku Mallory Burdetteovou.  Na navazující travnaté události AEGON Classic prošla do druhého finále v kariéře. Ve druhém kole vyřadila osmou nasazenou Urszulu Radwańskou, poté rumunskou turnajovou trojku Soranu Cîrsteaovou a v semifinále vítězku turnaje z roku 2009 Magdalénu Rybárikovou. Z finále odešla poražena od Slovenky Daniely Hantuchové ve dvou setech.  Ve Wimbledonu nenašla v otevíracím duelu recept na Češku Petru Cetkovskou. Na posledním majoru roku US Open si poradila s kolumbijsou hráčkou Marianou Duqueovou Mariñovou. Ve druhé fázi ji vyřadila favorizovaná Rumunka Simona Halepová.

2014.

Na úvod sezóny se pokles formy projevil prohrami v prvních kolech druhého ročníku Shenzhen Open, grandslamu Australian Open, a to v ženské dvouhře, čtyřhře i smíšené soutěži, a následné události Pattaya Open.  Po obdržení divoké karty na kalifornském Indian Wells Masters vyřadila polskou kvalifikantku Olivii Rogowskou, aby poté skončila na raketě světové dvanáctky Dominiky Cibulkové. Na floridském Miami Masters zvládla kvalifikační klání proti Alle Kudrjavcevové a Johanně Larssonové. V prvním kole hlavní soutěž zdolala další kvalifikantku a japonskou veteránku Kimiko Dateovou Krummovou. Ve druhém zápasu přešla přes 28. nasazenou Rusku Světlanu Kuzněcovovou. Ve třetím kole ji však stopku vystavila hráčka elitní desítky Petra Kvitová.  Na mexickém Monterrey Open postoupila přes Španělku Garbiñe Muguruzaovou díky dvěma zvládnutým tiebreakům. Ve druhém kole ji zastavila další zástupkyně českého tenisu Karolína Plíšková.  Na dubnovém Malaysian Open v Kuala Lumpur se dočkala prvního titulu na okruhu WTA Tour, když ve finále přehrála světovou desítku Dominiku Cibulkovou. O vítězce rozhodla až zkrácená hra třetího dějství. Na cestě do finále zůstaly na její raketě Čan Jung-žan, Kristýna Plíšková a Čang Šuaj.

Donna Vekićová, nepřechýleně "Vekić", (* 28. června 1996 Osijek) je chorvatská profesionální tenistka. Ve své dosavadní kariéře vyhrála na okruhu WTA Tour dva singlové turnaje, když triumfovala na dubnovém Malaysian Open 2014 a červnovém AEGON Open Nottingham 2017. V rámci okruhu ITF získala pět titulů ve dvouhře a jeden ve čtyřhře.  Na žebříčku WTA byla ve dvouhře nejvýše klasifikována v říjnu 2019 na 20. místě a ve čtyřhře pak v srpnu 2018 na 170. místě. Trénuje ji Němec Torben Beltz.  V roce 2011 se stala juniorskou mistryní Chorvatska. V září 2012 si zahrála premiérové finále na okruhu WTA Tour, když na uzbeckém Taškent Open podlehla rumunské hráčce Irině-Camelii Beguové ve dvou setech.  V chorvatském fedcupovém týmu debutovala v roce 2012 utkáním základního bloku 1. skupiny zóny Evropy a Afriky proti Polsku, v němž prohrála dvouhru s Urszulou Radwańskou a po boku Mijaćikové také čtyřhru. Do roku 2019 v soutěži nastoupila k šestnácti mezistátním utkáním s bilancí 9–7 ve dvouhře a 0–1 ve čtyřhře.  Do antukového French Open 2019 byl jejím partnerem švýcarský tenista Stan Wawrinka.

Donna Vekić (; born 28 June 1996) is a Croatian professional tennis player. She has won two singles titles on the WTA Tour: the 2014 Malaysian Open and the 2017 Nottingham Open. She has also won five singles titles and one doubles title on the ITF Women's Circuit. Her best performance in a Grand Slam singles event was reaching the quarterfinals at the 2019 US Open. On 4 November 2019, she achieved No. 19 in the WTA rankings.


Prameny.

Prameny k Áedánovu životu zahrnují Bedovu "Historia ecclesiastica gentis Anglorum", irské anály, hlavně "Ulsterské" a "Tigernachovy anály", a Adomnánův "Život svatého Kolumby". "Senchus fer n-Alban", který sestává z výčtu království a genealogie Dál Riaty, zaznamenává Áedánův původ a jeho přímé potomky. Žádný z těchto pramenů není soudobý. Adomnánovo dílo bylo sepsáno ve velmi pozdním 7. století, pravděpodobně ke stému výročí Kolumbovy smrti. Adomnán zde včleňuje prvky z již zaniklého dřívějšího díla o Kolumbově životě "De virtutibus sancti Columbae" od Cumméne Finda. To bylo sepsáno pravděpodobně již kolem roku 640. Nicméně ani části opsané z Cumméneho práce, ani Admonánův vlastní příspěvek nelze brát jako prostou historii. Bedova "Historia" byla napsána nějakých 30 let po Adomnánovi. Dochované irské anály obsahují části z kroniky sepisované v Ioně od poloviny 7. století dále, takže i tyto jsou k Áedánově době retrospektivní.  Rukopis MS Rawlinson B 502 datovaný do cca roku 1130 obsahuje příběh "Gein Branduib maic Echach ocus Aedáin maic Gabráin" ("Narození Branduba, syna Echachova, a Áedána, syna Garbánova"). V tomto příběhu je Áedán dvojčetem Branduba mac Echach, krále Leinsteru, který patřil od rodu Uí Cheinnselaig. Áedán je po narození vyměněn za jednu z Gabránových dcer-dvojčat, které se narodili stejnou noc, aby obě rodiny měly syny. "Berchánovo proroctví" také spojuje Áedána s Leinsterem. Skotský historik John Bannerman usuzuje, že „za touto tradicí není žádný faktický základ.“ Francis John Byrne se domnívá, že "Echtra" byla napsána básníkem na dvoře Diarmaita mac Maíl na mBó, Brandubova potomka z 11. století, za účelem stmelení spojenectví mezi Diarmaitem a skotským králem Malcolmem III., který se prohlašoval za Áedánova potomka. Nedochovaný irský příběh "Echtra Áedáin mac Gabráin" ("Příhody Áedána, syna Gabránova") se objevuje na seznamu děl, avšak její obsah je neznámý. Áedán sice vystupuje v epické "Scéla Cano meic Gartnáin" ("Příběh Cany, syna Gartnánova"), ale události, kterými se autor inspiroval, se zdají pocházet z poloviny 7. století. Také se objevuje v příběhu "Compert Mongáin" a v rozmanitých velšských zdrojích, což z něj dělá jednoho z mála ne Britonců, kteří figurují ve velšských tradicích.

Sousedé.

Áedán byl vrchním králem Dál Riaty vládnoucím nad nižšími králi. "Senchus fer n-Alban" popisuje vnitřní dělení Dál Riaty v 7. a 8. století, ale nedochovala se žádná zpráva z Áedánova času. Podle "Senchus" byla Dál Riata v 7. století rozdělena do tří podkrálovství. V každém vládl rod pojmenovaný podle svého eponymního zakladatele. Těmito rody byli Cenél nGabráin, pojmenovaný po Áedánově otci a vládnoucí nad Kintyre, Cowalem a Bute, Cenél Loairn ze severního Argyllu a Cenél nÓengusa z Islaye. Tyto tři útvary se ještě dále dělily na menší části či kmeny, které "Senchus" dále vyjmenovává. Detaily ohledně irské části království jsou méně jasné.  Při pohledu vně byli dál riatskými sousedy na severu Británie Piktové a Britonci z Hen Ogleddu, britonsky mluvící částí dnešní severní Anglie a jihu skotských Lowlands. Nejmocnějším britským královstvím v oblasti byl Alt Clut, později známý jako Strathclyde a Cumbria. Později za Áedánova života se dominantní silou v severní Británii stalo Bernicijské království.  V Irsku tvořilo Dál Riata část Ulsteru, který byl ovládán Báetánem mac Cairill z království Dál Fiatach. Dalšími významnými skupinami v Ulsteru byly nejednotné kmeny Cruthinů (nebo Piktů), později spojené do království Dál nAraidi. Nejvýznačnějším cruthinským králem za Áedánovy doby byl Fiachnae mac Báetáin. Za Ulsterem ležela převážně nepřátelská království a kmeny Uí Néillů, jejich vazalové a spojenci. Nejvýznamnějším králem Uí Néillů byl v té době Áed mac Ainmuirech z Cenél Conaill.

Vláda.

Adomnán, "Senchus" a irské anály zachycují Áedána jako syna Gabrána mac Domangairt († cca 555 až 560). Ve velšské básni stojí, že Áedánova matka byla dcerou krále Dumnaguala Hena z Alt Clut. Velšský text "Bonedd Gwŷr y Gogledd" ("Původ mužů ze severu") také naznačuje Áedánův původ od Dumnaguala, přestože je jeho genealogie značně zmatená. Áedánův bratr Eoganán je znám z Adomnána a jeho smrt je kladena kolem roku 597. "Senchus" jmenuje tři další Gabránovy syny - Cuildacha, Domnalla a Domangarta. Ačkoliv není nic známo o Cuildachovi a Domangartovi nebo jejich potomcích, Adomnán zmiňuje jistého Ioana, syna Conallova, syna Domnallova, „který náležel ke královskému rodu Cenél nGabráin,“ ale to se většinou vykládá jako to, že Ioan byl příbuzný Cenél nGabráin a jeho děd Domnall není spojován s Domnallem, Áedánovým bratrem.  Áedánovi bylo okolo čtyřiceti let, když se stal králem po smrti svého strýce Conalla mac Comgaill v roce 574. Jeho nástupnictví mohlo být zpochybněno; Adomnán uvádí, že Kolumba upřednostňoval v ucházení se o prázdný trůn Áedánova bratra Eoganána. Adomnán tvrdí, že Áedán byl vysvěcen na krále Kolumbou, což by byl první případ ordinace známý v británii a Irsku.  K roku 574, po zprávě o Conallově smrti, "Ulsterské" a "Tigernachovy anály" kladou bitvu v Kintyre, zvanou bitva u Telochu či Delgu. Přesné místo této bitvy není známo. Anály se shodují, že „Dúnchad, syn Conallův, syna Comgallova, a mnozí další spojenci synů Gabránových, padli.“ V roce 575 "Ulsterské anály" zmiňují „velké shromáždění v Druim Cett“, na Mullaghově či Kopretinovém kopci blízko Limavady, kterého se zúčastnili i Áed mac Ainmuirech a Kolumba. Adomnán se zmiňuje, že Áedán zde byl taktéž přítomen. Účel setkání není zcela jistý, ale jedna dohoda zde učiněná se týkala statusu Áedánova království. Áedán a Áed se dohodli, že pokud bude dálriatské loďstvo sloužit Uí Néillům, nebude Dalriatským vyplacen žádný tribut, a že válečníci budou Uí Néillům poskytováni pouze z irské části Dál Riaty.  Důvodem pro tuto dohodu mohla být hrozba ze strany Báetána mac Cairill jak pro Áedána, tak Áeda. Báetán totiž donutil krále Dál Riaty ke složení slibu věrnosti v Rosnaree na Islandmagee. Áedán je spojován s oním králem. Ulsterské prameny navíc tvrdí, že Báetán dostával ze Skotska tribut. Po Báetánově smrti v roce 581 opustili Ulsteřané ostrov Man, který obsadili za Báetánovi vlády, možná vyhnáni Áedánem, který zde měl podle záznamů kolem roku 583 bojovat. Dříve, kolem roku 850, měl Áedán poplenit Orkneje, které byly předtím podmaněny Brideiem mac Maelchon, piktským králem.  Áedánova tažení na ostrov Man jsou občas zaměňována s bitvou proti „Miathiům“, zmíněnou Adomnánem. Miathiové jsou pravděpodobně Maeatové, kmen v oblasti horního toku řeky Forth. Tato výprava byla úspěšná, avšak Áedánovi synové Artúr a Eochaid Find podle Adomnána v této bitvě padli. Bitva se mohla odehrát kolem roku 590 a byla zaznamenána pod jmény bitva u Leithreidu nebo Leithrigu.  "Berchánovo proroctví" o Áedánovi říká: „Třináct let (jeden za druhým) [bude bojovat proti] piktskému vojsku.“ Jediná zaznamenaná bitva mezi Áedánem a Pikty se vybojovala u Circinnu v roce 599 nebo poté, kde byl Áedán poražen. Anály se zmiňují o smrti jeho synů v této bitvě. Bylo naznačeno, že tato bitva mohla být zaměněna za bitvu u Asrethu v Circinnu, vybojovanou kolem roku 584, v níž padl Bridei mac Maelchon. Tato bitva je popsána jako „vybojována mezi Pikty samotnými“.  Množství velšských tradic poukazuje na válčení mezi Áedánem a králem Rhydderchem Haelem z Alt Clut. Adomnán vypravuje, že Rhydderch poslal mnicha jménem Luigbe do Iony, aby zde promluvil s Kolumbou, „protože se chtěl dozvědět, zda bude zabit svými protivníky či nikoliv.“ "Velšské triády" jmenují Áedánovo vyplenění Alt Clutu jako jedno z „tří bezuzdných drancování Británie“ a báseň "Peiryan Vaban" vypráví o bitvě mezi Áedánem a Rhydderchem. Ztracená irská epika "Orgain Sratha Cluada" je obvykle spojována s vikinským útokem na Alt Clut z roku 870, ale podle MacQuarrieho může odkazovat na Áedánův útok na Rhyddercha.

Bitva u Degsastanu.

Bitva u Degsastanu pravděpodobně nebyla první bitvou mezi Áedánem a Bernicijci. Adomnán zaznamenal smrt Áedánova syna Domangarta v zemi Sasů a předpokládá se, že Bran zemřel ve stejné jinak nezaznamenané bitvě.  Z počátků tohoto konfliktu zmiňuje Beda pouze to, že byl Áedán znepokojen Æthelfrithovým postupem. Ať už byla bitva u Degsastanu vybojována kdekoli, Beda ji klade do Northumbrie. Bitva skončila rozhodným Æthelfrithovým vítězstvím a Beda poznamenal, že „od toho dne do přítomnosti, žádný irský král v Británii se neodvážil bojovat s Angličany.“ Ačkoliv zvítězil, utrpěl Æthelfrith také ztráty. Beda vypráví, že jeho bratr Theobald padl s celým svým doprovodem. Jeví se, že Theodbald je v irských pramenech zván Eanfrith, což by za jeho vraha označovalo Máela Umaie mac Báetáin z Cenél nEógain, syna vrchního krále Báetána mac Ninnedo. Irský básník Compert Mongáin říká, že král Ulsteru, Fiachnae mac Báetáin z Dál nAraidi, podpořil Áedána v boji proti Sasům, možná u Degsastanu. "Anglosaská kronika" zmiňuje, že Hering, syn krále Hussy Bernicijského, zde byl přítomen, podle všeho bojoval na Áedánově straně.  Po porážce u Degsastanu se anály o Áedánovi nezmiňují do jeho smrti přibližně o šest let později, snad 17. dubna 609, kteréžto datum je podepřeno "Martyrologiem z Tallaghtu", sestaveným kolem roku 800. "Tigernachovy anály" udávají Áedánův věk 74 let. "Berchánovo proroctví" udává jako místo jeho smrti poloostrov Kintyre a praví: „nebude králem v době své smrti“, zatímco "Acta Sancti Lasriani" z 12. století tvrdí, že byl zbaven trůnu. Jan z Fordunu, píšící ve 14. století, věřil, že Áedán byl pohřben v Kilkerranu na Kintyru.

Potomci.

Áedána na trůnu vystřídal jeho syn Eochaid Buide. Adomnán vypravuje o Kolumbově proroctví, že Eochaidovi starší bratři zemřou dříve než jejich otec. Áedánovi ostatní synové jsou jmenováni v "Senchus fer n-Alban" jako Eochaid Find, Tuathal, Bran, Baithéne, Conaing a Gartnait. Adomnán také zmiňuje Artúra, kterého "Senchus" zmiňuje jako Conaingova syna, a Domangarta, který v "Senchus" vůbec nefiguruje. Domangart může být také spíše Áedánovým vnukem než synem, nejspíše dalším Conaingovým synem. Hlavní linii králů rodu Cenél nGabráin tvoří potomci Eochaida Buideho a jeho syna Domnalla Brecca, ale Conaingovi potomci úspěšně zápasili o královský trůn v průběhu 7. a na počátku 8. století.  Je možné, že Áedánův syn Gartnait je totožný s Garnaitem, synem Domelchy a králem Piktů, který zemřel kolem roku 601, ale tato domněnka se opírá o koncept piktské matrilinearity, který je kritizován. S ještě menší jistotou se debatuje o tom, že Gartnaitův nástupce v seznamu piktských králů Nechtan byl Gartnaitův vnuk a tedy i Áedánův pravnuk.  Velmi málo je známo o Áedánových dcerách. Maithgemm (také známa jako Gemma) se vdala za prince Cairella z Dál Fiatach. Jména Áedánových manželek také nejsou nikde zaznamenána, ale z dochovaných záznamů vyplývá, že jedna byla Britka a druhá mohla být Piktkou jménem Domelch, pokud tedy Gartnait, syn Domelchy, a Gartnait, syn Áedánův, jsou totožní.

Áedán mac Gabráin (staroirská výslovnost ) byl král Dál Riaty přibližně od roku 574 do své smrti asi 17. dubna 609. Království Dál Riata se rozkládalo přibližně na území dnešní skotské správní oblastí Argyll a Bute a částečně také severoirského Hrabství Antrim. Podle genealogií byl Áedán synem Gabrána mac Domangairt.  Byl současníkem svatého Kolumby a většina záznamů o jeho životě pochází z hagiografických zdrojů, jako je Adomnánův "Život svatého Kolumby". Áedán vystupuje jako postava v jazykově staro- a středoirských dílech (próze i poezii), některých dnes ztracených.  Irské letopisy zaznamenaly Áedánova tažení proti svým sousedům v Irsku a severní Británii, včetně expedice na Orkneje, ostrov Man a východní pobřeží Skotska. Jak zaznamenal Beda Ctihodný, Áedán byl drtivě poražen Æthelfrithem Bernicijským v bitvě u Degsastanu a po této bitvě mohl abdikovat či být sesazen.

Áedán mac Gabráin (pronounced in Old Irish) was a king of Dál Riata from c. 574 until c. 609. The kingdom of Dál Riata was situated in modern Argyll and Bute, Scotland, and parts of County Antrim, Ireland. Genealogies record that Áedán was a son of Gabrán mac Domangairt.  He was a contemporary of Saint Columba, and much that is recorded of his life and career comes from hagiography such as Adomnán of Iona's "Life of Saint Columba". Áedán appears as a character in Old Irish and Middle Irish language works of prose and verse, some now lost.  The Irish annals record Áedán's campaigns against his neighbours, in Ireland, and in northern Britain, including expeditions to the Orkney Islands, the Isle of Man, and the east coast of Scotland. As recorded by Bede, Áedán was decisively defeated by Æthelfrith of Bernicia at the Battle of Degsastan. Áedán may have been deposed, or have abdicated, following this defeat. His date of death is recorded by one source as 17 April 609.


Pozadí.

Henry Martin Jackson se narodil v domě svých rodičů, Petera a Marine Jacksonových, v Everettu, v americkém státě Washington. Oba jeho rodiče byli imigranti z Norska, jeho otec, původně Gresseth, si změnil jméno po příjezdu do Spojených států. S Marine Anderson se seznámil v luteránském kostele v Everettu, kde se v roce 1897 rovněž vzali. Henry Martin byl pátým a posledním dítětem tohoto páru.

Osobní život a počátek kariéry.

Jackson později získal bakalářský titul na Stanfordově univerzitě a právnický titul na University of Washington, kde byl částí bratrstva Delta Chí. Titul právníka získal roku 1935 a ještě ve stejný rok se stal právníkem ve svém rodném městě Everettu. Ihned našel úspěch a dokonce byl v roce 1938 zvolen prokurátorem okresu Snohomish. Tuto pozici zastával dva roky a udělal si jméno likvidováním pašeráků alkoholu a gamblerů.  V roce 1961, kdy jej časopis "Time" nazval nejžádanějším neženatým mužem v senátu, se Jackson oženil s Helen Hardin, osmadvacetiletou recepční v senátu. Ani tak se ovšem nevystěhoval ze svého původního domova v Everettu, kde také žily jeho nevdané sestry. S Helen měl nakonec dvě děti, Anne Marii a Petera, který mimo jiné pracoval jako spisovatel projevů pro guvernérku Washingtonu Christine Gregoire.

Legislativní kariéra.

V roce 1940 se Jackson úspěšně ucházel o místo v Kongresu jako člen Demokratické strany, do sněmovny reprezentantů poprvé usedl v lednu 1941 na 77. Kongres. Od té doby Jackson nikdy neprohrál ve volbách do Kongresu.  Za 2. sv. války se Jackson připojil k americké armádě, ale tehdejší prezident Franklin Delano Roosevelt nařídil všem kongresmanům, aby zůstali ve Státech nebo aby rezignovali na svá místa v Kongresu. Tak tedy jako kongresman pouze navštívil koncentrační tábor Buchenwald, pět dní po jeho osvobození v roce 1945. Dále ve stejném roce s americkou delegací navštívil Mezinárodní námořní konferenci v Kodani a o rok později byl zvolen prezidentem stejné konference, která se nyní konala v Seattlu. Mezi lety 1945 a 1947 také Jackson vykonával funkci předsedy Komise pro indiánské záležitosti. Při volbách v roce 1952 se pak vzdal svého místa v Kongresu, aby se mohl ucházet o místo v Senátu. V těchto volbách bez problému porazil svého republikánského soupeře Harryho P. Caina a zůstal senátorem po dobu dalších třiceti let. Jako senátor nakonec v roce 1983 zemřel, o rok dříve vyhrál své poslední, šesté volby do Senátu.  Ačkoli byl Jackson protivníkem excesů Josepha McCartyho, který proti němu vystupoval v roce 1952 ve státě Washington, také kritizoval Dwighta D. Eisenhowera za nedostatečné financování obranných složek země a málo interkontinentálních balistických raket v americkém arzenálu. Levice na jeho podporu jaderných zbraní reagovala ve volbách roku 1958, kdy proti němu postavila seattleskou mírovou aktivistku Alice Franklin Bryant, kterou ovšem z voleb lehce vyřadil.  V době hnutí za lidská práva patřil Jackson k jejich nejaktivnějším obhájcům, podpořil zákony o lidských právech jak v roce 1957, tak v roce 1964. V dubnu 1968 reagoval na atentát na Martin Luther Kinga mladšího proslovem o jeho odkazu a o nespravedlnosti nerovnosti.  V roce 1963 se Jackson stal předsedou Komise energetiky a přírodních zdrojů, kterým byl až do roku 1981. V sedmdesátých letech společně se senátory Tedem Kennedym a Ernestem Hollingsem uspořádal tiskovou konferenci, ve které vystoupil proti požadavku prezidenta Geralda Forda, aby Kongres zastavil kontrolu Richarda Nixona nad cenami americké ropy.  Jackson dále schválil Zákon o národním přístupu k životnímu prostředí a také byl vůdcem boje Aljašky a Havaje o status amerického státu. V roce 1974 podpořil v senátu Jacksonův-Vanikův dodatek (Charles Vanik jej podpořil v Kongresu), který odmítal veškeré obchodní vztahy se zeměmi bez tržní ekonomiky a s omezenou svobodou a demokracií. Dodatek měl umožnit uprchlíkům, především menšinovým, zvláště Židům, opustit východní blok. Se svým asistentem Richardem Perlem navíc podporoval lidi, kteří byli tímto dodatkem dotčeni, mezi něž patřil Natan Šaransky. Dále vedl boj proti smlouvám SALT a podporoval zahraniční pomoc pro Izrael.  Desítky let se díky němu říká Demokratům, kteří podporují silnou mezinárodní přítomnost amerických složek „Scoop Jackson Democrats“, mezi něž patří i nynější politici Joe Lieberman a Robert James Woolsey mladší.  Po téměř celou svou dobu v Senátě byl ve stejném orgánu členem také jeho dobrý přítel Warren Magnuson, kteří byli oba ze státu Washington, pro nějž byli nejspíš nejefektivnější dvojicí senátorů v historii země. Přestože je Washington v počtu obyvatel mezi americkými státy až na 23. místě, zajistili mu ve své době jednu šestinu všech vládních dotací v zemi.

Kritika.

Jackson byl často kritizován za svou podporu Války ve Vietnamu a za své vřelé vztahy s obrannými průmysly ve státě Washington. Na místě bývalé Fort Lawton v Seattlu chtěl postavit protiraketovou základnu, což se ovšem nelíbilo místním obyvatelům. Jackson vybíral jiná místa a nadále podporoval vývoj protiraketových systémů, zatím se ovšem rozhořel spor s podporovateli práv původních obyvatel, kteří chtěli území Fort Lawton vrátit indiánům. Z většiny území tak vznikl Discovery Park, kde později původní obyvatelé postavili Kulturní centrum Daybreak Star.  Jeho soupeři jej často označovali za senátora z Boeingu a podobně, jelikož často podporoval vojenské dotace a také se objevila podezření z uplácení Jacksona společností Boeing. V roce 1965 bylo 80 procent kontraktů firmy vojenských. Společně s Magnusonem pak podporoval drahý vládní projekt na vyvinutí nadzvukového letadla, který ovšem ztroskotal.  Po jeho smrti jeho odpůrci protestovali proti vztyčení Jacksonovy bysty na kampusu University of Washington, jako argument použili jeho podporu internačních táborů pro Japonce za 2. sv. války.

Národní významnost, prezidentské volby.

Jackson nebyl pouze úspěšným státníkem v rámci svého státu, ale také získal respekt na celonárodní scéně. V roce 1960 se stal předsedou Národní demokratické komise poté, co se málem dostal do prezidentských voleb za Demokraty jako kandidát na viceprezidenta, tím nakonec ovšem byl jiný senátor, Lyndon B. Johnson.  Dvakrát se Jackson pokusil stát se prezidentem Spojených států, jeho kampaně jsou významné především díky ostré kritice, kterou na ní mířilo levé křídlo demokratické strany. Jeho schopnosti v argumentech jeden na jednoho, které dosáhly velkého úspěchu ve státě Washington, ovšem nebyly tak úspěšné na celonárodní úrovni. Dokonce i jeho podporovatelé přiznávali, že mu chybí potřebné charizma.

Prezidentské volby roku 1972.

Když se Jackson poprvé ucházel o prezidentství, nebyl na celonárodní scéně příliš známým politikem. George McGovern, tehdejší demokratický senátor za Jižní Dakotu, jej obvinil z rasismu, přestože Jacksona zdobila aktivita při obhajobě lidských práv. Jackson se ovšem stavil proti převážení Afroameričanů stejnými autobusy a McGovern později vyhrál nominaci na volby za Demokraty. Nejúspěšnější byl Jackson na začátku primárních voleb na Floridě, kde se umístil na třetím místě, avšak opravdu daleko za vedoucí dvojicí. Ty nakonec ani nedohonil a do zpráv se spíše dostával jako část koalice „Stop McGovernovi“, která později kontroverzně vystupovala proti demokratickému kandidátovi. Svou kampaň Jackson ukončil v květnu po týdnu ve státě Ohio, tehdy byl celonárodně až za McGovernem, Edmundem Muskiem, Georgem Wallacem a Hubertem Humphreym. Zpět na scénu se vrátil na srpnovém demokratickém shromáždění poté, co svou kampaň ukončil i Humphrey. Do boje o nominaci ho na shromáždění dostal guvernér Georgie Jimmy Carter, Jackson nakonec skončil druhý za McGovernem.

Prezidentské volby roku 1976.

Svou celonárodní známost Jackson zvýšil tím, že se pravidelně vyjadřoval o americko-sovětských vztazích a situaci na Středním východě a když v únoru 1975 oznámil, že se bude opět ucházet o post prezidenta, byl považován za jednoho z favoritů. Ihned dostal podporu od amerických Židů, kteří si vážili jeho podpory Izraele. Jeho podpora války ve Vietnamu ovšem vyústila v antikampaň provedenou levým křídlem demokratické strany.  Jako svá témata si Jackson vybral společenské otázky a otázky zákona a pořádku. Také doufal, že získá podporu od odborů, ale možnost, že by se voleb účastnil i Hubert Humphrey nechala odbory vlažnými.  Rozhodnutí nepokračovat ve volbách Jackson učinil místní poradě v Iowě a primárních volbách ve státě New Hampshire, které vyhrál Jimmy Carter s liberály na dalších pozicích. Přestože ještě vyhrál primární volby ve státech Massachusetts a New York, na začátku května definitivně odstoupil po prohře v Pensylvánii, kde ho rozdílem 12 bodů porazil Carter. V té době navíc jeho kampani došly peníze.

Odkaz.

Jackson zemřel nečekaně ve věku 71 let na aneurysma tepny v Everettu krátce po konferenci, ve které se vyjádřil proti sovětskému útoku na let Korean Air 007. Ve zprávách bylo zveřejněno video, na kterém si Jackson při proslovu masíroval levou stranu své hrudi, což dospělo ke spekulacím, že takto reagoval na brzké příznaky smrti.  Jeho smrt způsobila velký smutek, například senátor Daniel Patrick Moinyhan se vyjádřil, že „Jackson byl důkazem starého židovského přesvědčení, že v každém momentě v historii je dobro na zemi chráněno skutky 36 prostých mužů, kteří nevědí, že pán jim přidělil právě tuto roli. Jackson totiž byl jedním z těchto mužů.“ Jacksonovo tělo odpočívá na hřbitově Evergreen Cemetery v Everettu.

Vliv na neokonzervatismus.

Jackson věřil, že zlu se musí čelit silou. Podporoval občanská práva, rovnost v domácnostech a lidská práva a věřil, že Spojené státy mohou být silou dobra ve světě, což inspirovalo jeho četné příznivce, kteří po jeho smrti dále zastávali jeho teorie jako část neokonzervatismu. Kromě Richarda Perleho a Paula Wolfowitze mu byli nápomocní také další významní politici jako Elliott Abrams, Douglas Feith nebo Charles Horner. Ti později vystupovali proti vládě Jimmyho Cartera a v roce 1981 se staly členy správy Ronalda Reagana. Později se stali důležitými osobami v zahraniční politice za vlády George W. Bushe. Dalším pomocníkem Jacksona byl především v době voleb Ben J. Wattenberg. Wolfowitz se už několikrát nazval Jacksonovským Demokratem. Mnoho politických novinářů už v minulosti poukázalo na spojitosti mezi Jacksonem a neokonzervatismem. Jacksonův vliv na zahraniční politiku byl jmenován jako základ Bushovy správy zahraniční politiky, která zahrnovala válku v Iráku.

Kontroverze o dokumentech.

V roce 2005 zabralo a odstranilo několik vládních úředníků, včetně tří členů CIA, Jacksonovy archivované dokumenty uložené na University of Washington. Důvodem bylo ověření toho, že všechny tajné dokumenty, které Jackson vlastnil, byly po jeho smrti odstraněny.

Henry Martin Jackson (31. května 1912 – 1. září 1983) byl americký kongresman a senátor za stát Washington mezi lety 1941 a 1983.  V letech 1972 a 1976 jako člen Demokratické strana usiloval o kandidaturu na prezidentské volby, ani jednou však neuspěl. Jeho politická pozice a filozofie, jenž jej řadí mezi antikomunistické demokraty, mívá často vliv na klíčové osoby spojené s neokonzervatismem, mezi které patří Paul Wolfowitz nebo Richard Perle. Své jméno po něm nese britská instituce Henry Jackson Society.

Henry Martin "Scoop" Jackson (May 31, 1912 – September 1, 1983) was an American politician who served as a U.S. Representative (1941–1953) and U.S. Senator (1953–1983) from the state of Washington. A Cold War liberal and anti-Communist Democrat, Jackson supported higher military spending and a hard line against the Soviet Union, while also supporting social welfare programs, civil rights, and labor unions.  Born in Everett, Washington, to Norwegian immigrants, Jackson practiced law in Everett after graduating from the University of Washington School of Law. He won election to Congress in 1940 and joined the Senate in 1953 after defeating incumbent Republican Senator Harry P. Cain. Jackson supported the major civil rights of the 1960s and authored the National Environmental Policy Act, which helped establish the principle of publicly analyzing environmental impacts. He co-sponsored the Jackson–Vanik amendment, which denied normal trade relations to countries with restrictive emigration policies.  Jackson served as Chairman of the Senate Committee on Energy and Natural Resources from 1963 to 1981. He was twice an unsuccessful candidate for the Democratic presidential nomination, in 1972 and 1976. While still serving in the Senate, Jackson died in 1983.  His political beliefs were characterized by support of civil rights, human rights, and safeguarding the environment, but with an equally strong commitment to oppose totalitarianism in general, and communism in particular. The political philosophies and positions of Scoop Jackson have been cited as an influence on a number of key figures associated with neoconservatism, including Paul Wolfowitz and Richard Perle, both of whom previously served as aides to the Senator. The Seattle-based Henry M. Jackson Foundation was created in 1983 by his former colleagues and staff as well as his widow and other family members to further his work. In 1987, the Department of Defense gave to the Jackson Foundation a one-time, $10 million appropriation for its endowment in honor of the Senator. To date the Foundation has awarded over $26 million in grants to educational and nonprofit institutions.


Biografie.

Narodila se roku 1967 v Burnaby, třetím největším městě Britské Kolumbie, do rodiny Melvyna a Barbary Mossových. Má staršího bratra Brooka Mosse. Matka uvedla, že ji pojmenovala po hitu kapely The Hollies z roku 1967 nazvaném „Carrie Anne“, který vyšel v květnu téhož roku, kdy se narodila. Dětství prožila s matkou ve Vancouveru. V jedenácti letech vstoupila do dětského muzikálového divadla ve Vancouveru a později se na střední škole Magee zúčastnila evropského koncertního turné se školním pěveckým sborem.  V televizi debutovala americkou dramatickou sérií "Temná spravedlnost". Roli přijala během modelingové kariéry ve Španělsku. V roce 1992 se tak z Barcelony přestěhovala do kalifornského Los Angeles, kde se zapsala ke studiu na pasadenské Americké akademii dramatických umění (American Academy of Dramatic Arts). Začala účinkovat na kanálu Fox jako modelka v krátce vysílané mýdlové opeře "Modelky s.r.o." a také v seriálu "Melrose Place".  Přelomovou rolí se v roce 1999 stala postava Trinity v kasovním trháku "Matrix". Stejnou postavu si zahrála ve dvou sequelech, stejně tak propůjčila hlas této roli v matrixové videohře a animovaném zpracování předlohy. Objevila se také v kanadském televizním seriálu "Matrix", který neměl s filmovou trilogií žádný vztah.  Následně ztvárnila protihráčku Burta Reynoldse a Richarda Dreyfusse v Disneyho gangsterské komedii "Akce Pelikán". Po boku Val Kilmera si zahrála ve filmu "Rudá planeta" produkovaném Warner Bros. Dalším projektem se stal snímek "Čokoláda" nominovaný na Oscara ze studia Miramax. Spolu s Guyem Pearcem se objevila v thrilleru "Memento", v němž za svůj výkon získala cenu Independent Spirit pro nejlepší herečku. Přijala také titulní postavu v pilotu "Normal" napsaném Michaelem Sardem a produkovaném Lifetime Television.

Soukromý život.

V roce 1999 se vdala za herce Stevena Roye. Z manželství vzešli dva synové, Owen (* 2003) a Jaden (* 2005) a dcera Frances Beatrice (* 2009). Herečka Maria Bellová se stala kmotrou staršího syna.

Carrie-Anne Mossová, nepřechýleně "Carrie-Anne Moss" (* 21. srpna 1967 Burnaby) je kanadská filmová a televizní herečka a bývalá modelka, která na filmovém plátně debutovala v roce 1994. Ve sci-fi trilogii "Matrix", "Matrix Reloaded" a "Matrix Revolutions" ztvárnila postavu Trinity. Objevila se také ve filmech "Memento", "Čokoláda", "Světlušky v zahradě" a "Podezření nula".

Carrie-Anne Moss (born August 21, 1967) is a Canadian actress. Following early roles on television, she rose to international prominence for her role of Trinity in "The Matrix" series (1999–2003; 2022). She has starred in "Memento" (2000), "Red Planet" (2000), "Chocolat" (2000), "Fido" (2006), "Snow Cake" (2006), "Disturbia" (2007), "Unthinkable" (2010), "" (2012), and "Pompeii" (2014). She also portrayed Jeri Hogarth in several television series produced by Marvel Television for Netflix, most notably "Jessica Jones" (2015–2019).


Životopis.

František Benda se pečlivě staral o rozvoj hudebnosti všech svých dětí. Protože ale v té době panoval názor, že hra na housle nebo na dechové nástroje ženám nepřísluší, vyučoval Marii Carolinu a také její sestru Julianu hře na klavír a zpěvu. Hudební výchova Marie však nemohla být příliš intenzívní, protože se po smrti matky (1758) spolu s nejstarší sestrou Wilhelmínou musela starat o chod domácnosti.  Když bylo v roce 1761 Marii osmnáct let, vydala se s otcem z Berlína na koncertní turné do Gothy. Zde se setkali s Františkovou sestrou Annou Františkou, která tu se svým mužem Dismasem Hatašem působila na dvoře vévody Sachsen-Gotha-Altenburg. Turné pokračovalo do Rudolstadtu a Výmaru, jenž byl pravým cílem cesty. Na dvoře výmarské vévodkyně Anny Amalie von Sachsen-Weimar-Eisenach byla totiž první komornou sestra zemřelé Bendovy manželky Carolina Stephainová a ta se stala jeho druhou ženou. Její místo první komorné zaujala Bendova nejstarší dcera Wihelmína a Marie Carolina byla na výmarský dvůr přijata nejen jako komorná, ale především jako pěvkyně a hudebnice, což byla běžná kombinace na malých německých panovnických dvorech.  Ve Výmaru se Marie Carolina Bendová seznámila s dvorním koncertním mistrem Ernstem Wilhelmem Wolfem (1735–1792). Pravidelně se setkávali na každotýdenních koncertech, které vévodkyně pořádala. Spojovala je láska k hudbě a když byl Ernst Wolf v roce 1768 jmenován dvorním kapelníkem, stala se Marie o dva roky později jeho ženou. V roce 1775 založila vévodkyně divadlo "Liebhabertheater", jehož vedoucím se o rok později stal Johann Wolfgang von Goethe a Marie Wolfová se stala členkou divadelní společnosti (1775-83).

Dílo.

Maria Carolina Wolf / Benda byla výbornou zpěvačkou a se svým manželem měla několik koncertních turné do Postupimi a Berlína.<br> Skládala také písně s klavírním doprovodem, které její muž Ernst Wolf zařadil do sbírek:

Maria Carolina Wolf, rozená Benda (27. prosince 1742, Berlín – 2. srpna 1820, Výmar), byla německá pěvkyně, klavíristka a hudební skladatelka z rozsáhlého rodu významných hudebníků. Byla dcerou vynikajícího houslisty a skladatele českého původu Františka Bendy a jeho první ženy Franzisky Louisy Eleonory Stephanieové.

Maria Carolina Wolf, née Benda, (1742 – 2 August 1820) was a German pianist, singer and composer.  Maria Carolina Wolf's father was Franz Benda, first violinist and composer at the court of Frederick II, her aunt Anna Franziska Hattasch was a chamber singer and her uncle Georg Benda was conductor, both with appointments at the court of the Duke of Gotha. Wolf received piano and singing lessons from her father.


Studium a práce.

Absolvovala Střední uměleckoprůmyslovou školu na Žižkovo náměstí 1 v Praze 3, obor Užitá malba. Po jejím dokončení začala studoval na pražské Vysoké Uměleckoprůmyslové škole v ateliéru Užité malby pod vedením profesora Quido Fojtíka. Po škole se věnovala volné tvorbě. Na konci 80. let studovala na Akademii Pietra Vannucci v italské Perugii. Od roku 1991 učí na VOŠUP SUPŠ na Žižkově. V minulosti učila kaligrafii, figurální kreslení, technologii malby a anatomii, dnes vede ateliér Užité malby. Kromě pedagogické činnosti se v oblasti užité malby věnuje dekorativní výzdobě hudebních nástrojů a dekorativní nástěnné malbě.

Tvorba.

V počátcích své umělecké tvorby na přelomu 80. a 90. let se začala věnovat dvěma okruhům, jednak ženskému údělu viděnému prizmatem prožitého mateřství a to jak v obrazech, tak v kresbách, jednak krajině. Cyklus "Poraněný skicák", jehož větší část je v soukromé sbírce v USA, kombinuje několik technik, pracuje s inkousty, tušemi, s přírodními pigmenty a barvivy, které podrobuje destruktivním zásahům, škrábání, řezání, broušení a pálení. Barevnost tohoto období je příznačně tmavá, jako potemnělé jsou jejich nálady odrážející strach o dítě. V krajinomalbě se zabývá krajinným zákoutím subjektivně viděným, často se opakuje motiv zrcadlení.  Výstava v roce 1992 U Řečických představila posun od problematiky mateřství k osamělé ženské figuře v existenciálních souvislostech, těžiště se přesunula do obecnější symbolické roviny, pracovala s tématy živlů, meditace a jógy.  Kolem poloviny devadesátých let se vyrovnávala se zážitkem moře, barevnost se projasnila, stala se pestřejší, začala dominovat propletená figura v pohybu, pocit odloučenosti a izolace vystřídala vitalita a energie. V závěru 90. let se soustředila na půlfiguru usebranějšího a kontemplativnějšího ladění.  Postupně se vytrácela konkrétní subjektivita a prosazuje se abstraktnější podoba, do obrazů se začal promítat zážitek spojený s umíráním a smrtí, reflexe tragické situace v životě. To se projevilo v litých asfaltových kresbách a do cyklu bílých obrazů. Abstraktní směr tvorby se prosadil po přelomu století a vyústil do cyklu "Hlavy" (Nová síň, 2004), kde se střetává konkrétní tvar s barevnou abstrakcí, některé jsou inspirovány přírodní mystikou a rituály ověřující koloběh života a jeho zanikání, ve výsledku se však prosazuje v geometrických konstrukcích touha po obnově řádu. Abstraktní tvorba vyvrcholila cyklem obrazů inspirovaných Biblí, v nichž autorka zachází s barvou a písmem (Carpe Diem, 2009).  Z abstraktních geometrických kompozic se malířka postupně přiklonila znovu k figuraci, ale v nových souvislostech, intenzivní barevnost spojuje s šablonami figur a řeší vztah muže a ženy. Šablonové postavy se chovají očekávatelně, představují univerzální archetypy přítomné v duši každého z nás, které přechováváme z dávnověké historie našeho druhu. Řeší existenciální otázky, význam individuálního osudu uprostřed anonymity těch ostatních. I tentokrát je téma předkládáno jako časové, jako cyklicky se opakující, jako růst, vrchol a odumírání. Příběh, který vyprávějí, je bez konce.  V oblasti užité malby se od roku 1992 věnuje dekorativní výzdobě hudebních nástrojů, především cembal. Od roku 2004 se věnuje dekorativní nástěnné malbě.

Užitá malba.

Autorka se věnuje dekorativní malované výzdobě hudebních nástrojů, jako jsou především cembala a virginaly (předchůdce klavíru). Zdobila například nástroje z dílny Františka Vyhnálka z Hovorčovic, které hrají v Praze, Budapešti, Würzburku, Paříži, Bostonu i Kjótu. Nejčastěji maluje kopie vlámských nástrojů ze 17. století a francouzských z 18. století. Francouzská cembala jsou ve výzdobě bohatší, obsahují bohatou malbu květin v rokokové barevnosti, zpěvné ptactvo, časté je zdobení zlatem, malovanými girlandami a krajinkami. Vlámský styl je o něco úspornější, květinová výzdoba je jednodušší, a střídmější, převažují tulipány a z ptáků zejména papoušci. Zajímavý je několik metrů dlouhý ornament lemující veškeré obvodové lišty a žebra. Linka je tenká asi půl milimetru v indigové akvarelové barvě.  Kromě základních technik jako je linkování, batikování, imitace různých materiálů, úprava povrchu a další postupy používá autorka i speciální vrstvenou techniku mramorování, kterou vymyslela na ozdobení korpusu a nohou nástroje. Jelikož na nástroji obvykle bývá psaný latinský citát, uplatní i to, že umí malovat písmo. Práce na jednom cembalu záleží na bohatosti zdobení, ale zhruba asi takto: nejméně devět dní (od rána do večera) trvá práce na rezonanční desce, tři dny se malují ornamenty, tři dny ptáčci a věnec, tři dny jednotlivé květiny. Někdy se zdobí také víko a prostor za klaviaturou, a když se k tomu přidá ještě mramorování a batika, trvá to dalších 14 dní, nebo i několik měsíců.

ak. mal. Miluše Poupětová, "roz." Kautznerová (*22. července 1963, Vlašim) je česká malířka. Vede ateliér Užité malby na VOŠUP SUPŠ na Žižkově náměstí v Praze 3, volné tvorbě se věnuje ve svém ateliéru ve Vlašimi. Vychází z výtvarných prostředků expresionismu a monumentální malby, pohybuje se jak na poli abstraktní tak figurální tvorby. Její obrazy sledují individuální cestu k sobě sama, inspiruje se jak tělesným prožitkem vlastní ženskosti, tak orientální, křesťanskou i psychoanalytickou filosofií. Vypjatou temnou expresivitu počátků vystřídala jasnější barevnost, promyšlené kompozice, větší harmonie a nadhled.

Miluše Poupětová (* born Kautznerová, July 22, 1963 in Vlašim) is a Czech artist. She also teaches students of applied art at VOŠUP SUPŠ (Industrial Art College and Secondary School) in Prague. Her paintings are based on expressionism and monumental painting, and include abstract as well as figural elements. Her paintings follow her individual path to her soul, she is inspired by the physical experience of her own femininity as well as by oriental, Christian and psychoanalytic philosophy. The initial dark and exalted expressiveness of her early art work was gradually changed by brighter colours, well-thought-out compositions, more harmony and a more detached point of view.


Vývoj.

Bauer byl jako člen bavorské armády zapojen do války mezi Šlesvicko-Holštýnskem a Dánsko m (tzv. První válka o Šlesvicko-Holštýnsko), které mělo vůči němu územní nároky. Dánské námořnictvo zablokovalo přístav Kiel a právě Bauer navrhl svým nadřízeným možnost, jak tuto blokádu překonat - ponorku, která by dokázala nepřátelské lodě potopit. Zpočátku byl jeho návrh odmítán, ale protože blokáda dopadala na zemi stále více, dostal nakonec možnost své plány realizovat. Dostal od bohatých měšťanů 130 stříbrných tolarů na konstrukci funkčního, 75 cm modelu svého podmořského člunu. Model očekávání splnil a Bauer tak dostal možnost ponorku postavit.

Konstrukce.

Bauerova ponorka byla vyrobena kompletně ze železa (kostra pokrytá železnými pláty) a vzdáleně připomínala ze stran zploštělou cisternu. Velitel stál v přední části, kde byla umístěna malá věž se skleněnými průhledy. Dva námořníci se starali o pohon lodi i čerpadel, které řídili ponor. Cílem útoku bylo na trup nepřátelské lodě připevnit elektricky odpalovanou nálož. Velitelská věžička měla po bocích dvě gumové rukavice, které umožňovaly manipulaci s minami a jejich upevnění. Pohon zajišťovaly dva muži pomocí šlapacích kol, které poháněly lodní šroub. Sklon ponorky se řídil přesouváním pevné 500 kg zátěže po dně lodi dopředu a dozadu. Původně plánované samostatné zátěžové nádrže na vodu byly z důvodu úspor nahrazeny napouštěním zátěžové vody přímo do ponorky pod podlahu. To později vedlo i k její havárii a zániku slibného projektu.

Havárie.

První plavba "Brandtauchera" se uskutečnila 1. února 1851 a byla údajně i jeho plavbou poslední (Richard Compton). Jiné zdroje (Cyril Field) naopak tvrdí, že Brandtaucher absolvoval první plavbu na hladině, a že výskyt podivného plavidla v Kielském přístavu vyvolalo mezi dánskými loděmi paniku a následný konec blokády. Loď absolvovala úspěšný ponor i manévry pod hladinou. Ale při pokusu o třetí ponor došlo k náhlé ztrátě podélné stability ponorky a její poklesu na dno do hloubky 16 m. Voda, která se do ponorky volně pumpovala, narušila její těžiště a posunula i kusy železa, které sloužily jako stacionární zátěž a byly volně naházené na jejím dně. Pokusy o vynoření selhaly a do ponorky začala pronikat voda. Bauerovi se podařilo přesvědčit námořníky, že k opuštění ponorky je nutné ji zcela zatopit. To se nakonec podařilo a celé posádce se podařilo uniknout - objevili se na hladině právě během smutečního projevu na jejich počest. Byl to první zaznamenaný úspěšný únik ze ztroskotané ponorky.

Neúspěch a nový začátek.

Válka skončila porážkou Němců a o Bauerovů vynález přestal být zájem. Svou ponorku se neúspěšně pokoušel nabídnout Francouzům i Rakušanům, Britové ho údajně o jeho nápady okradli. Nakonec uspěl v carském Rusku, kde postavil nástupce Brandtauchera, známého jako Seeteufel (Mořský ďábel).

Osud ponorky.

Potopenou ponorku našli při čištění přístavu v roce 1887. Byla vyzvednuta, zrestaurována a následně vystavena v námořní škole v Kielu, později přemístěna do vojensko-historického muzea v Drážďanech, kde ji lze vidět dodnes.

Brandtaucher (z něm. "Brand" = požár/žár/topivo a "Taucher" = potápěč), v literatuře také někdy označován jako ""Železný tuleň" " nebo "Plongeur Marin" je ponorka, kterou navrhl a zkonstruoval německý vynálezce Wilhelm Bauer v roce 1850. On sám však ve svých plánech ponorku nijak zvlášť nenazýval, označovaná byla jen jako "ponorný člun" nebo "podmořská loď". Název tedy není možné považovat za oficiální. Je nejstarší zachovanou ponorkou na světě.

Brandtaucher (German for Fire-diver) was a submersible designed by the Bavarian inventor and engineer Wilhelm Bauer and built by Schweffel & Howaldt in Kiel for Schleswig-Holstein's Flotilla (part of the "Reichsflotte") in 1850. The "Brandtaucher" is the oldest known surviving submarine in the world.


Životopis.

Narodil se na Haliči, ve vsi Kniaże poblíž Sňatynu, na samé jihovýchodní výspě tehdejšího Polska u hranic s Rumunskem (dnes se celá oblast nachází na západní Ukrajině). Když mu bylo 12 let, začala druhá světová válka, která hluboce ovlivnila osud jeho rodiny. Otec byl zatčen a deportován do koncentračního tábora. Podařilo se mu však uprchnout do Francie, kde se zapojil do odboje. Matka, aby nebyla zatčena, vstoupila do armády. Postupně bojovala v Sovětském svazu a na Blízkém východě. Zbigniew společně s bratrem strávili celou válku ve Varšavě u prarodičů. Aby přežili, museli si přivydělávat šitím rukavic a roznáškou novin. Po skončení války se všichni opět shledali a přestěhovali se do Katovic.  Zbigniew odmaturoval, další jeho studijní kroky vedly na universitu v Krakově. Zde studoval obchodní akademii, později přestoupil na Vysokou školu společenských věd, na studium žurnalistiky. Jeho touha po herectví však zvítězila, přihlásil se do krakovské Státní divadelní školy, kterou úspěšně absolvoval. Následně odjel se spolužáky do Gdaňska, kde společně založili experimentální divadlo "Bim Bom". Byl velmi činný, kromě hraní se věnoval i psaní textů a režírování. První příležitost před filmovou kamerou dostal ve filmu Andrzeje Wajdy "Nezvaní hosté", ale tento jeho debut se nakonec nedostal do finálního sestřihu. Následovaly další menší role ve filmech "Nebezpečná hra", "Tři starty", "Konec noci" a "Vraky". Ovlivněn gdaňskou zkušeností se Cybulski hlásil na studium na lodžské filmové škole, na studium režie však nebyl přijat. Wajdovo filmové drama "Popel a démant", ve kterém dostal hlavní roli Matěje Chmelnického, ho v jeho třiceti letech vyneslo na herecké výsluní. Stal se idolem polské mládeže, která napodobovala chování a styl jeho postavy, a kritika ho srovnávala s americkým hercem Jamesem Deanem. Následovaly další velké role: "Válečný kříž, Vlak, Nevinní čarodějové, Rozchod". Přicházely nabídky i ze zahraničí, pod režijním vedením francouzského režiséra Jacquesa Baratiera sehrál dvojroli diktátora Prado Rotha a jeho vraha ve filmu "Loutky". Po dalším filmu "Jak být milována", kde hrál postavu morálně rozvráceného herce Viktora Rawicze, přišla změna a začal dostávat také komediální role, např. v komedii "Jejich všední den". Nakonec přijal i nabídku na romantický kostýmní film, "Rukopis nalezený v Zaragoze" s rolí kapitána Alfonse van Wordena. Jeho posledním filmem byla adaptace Dygatova románu Disneyland, nazvaném "Jowita".  Zemřel tragicky 8. ledna 1967 na nádraží ve Vratislavi, když při naskakování do rozjíždějícího se vlaku upadl a sklouzl pod jeho kola. O následných peripetiích, kdy se o jeho šokující smrti postupně dozvídá jeho profesní okolí a musí se s ní nějak vyrovnat, natočil Andrzej Wajda bezprostřední autobiografickou zpověď "Vše na prodej".

Zbigniew Hubert Cybulski, 3. listopadu 1927, Kniaże, Polsko (dnes Ukrajina) – 8. ledna 1967, Vratislav, byl polský herec, velká hvězda spjatá s tzv. polskou filmovou školou, označovaný často jako „polský James Dean“.

Zbigniew Hubert Cybulski (; 3 November 1927 – 8 January 1967) was a Polish actor, one of the best-known and most popular personalities of the post-World War II history of Poland.


Biografie.

Emmelie začala zpívat v devíti letech ve sboru v kostelech. Od čtrnácti let vystupovala na festivalech se skotským hudebníkem Fraserem Neillem. Žije v Kodani, kde od roku 2011 studuje zpěv. Dále se věnuje hře na kytaru.Mezi zdroji inspirace uvádí mimo jiné Kate Bush. Vystupuje bosá.

Soukromí.

De Forest se narodila ve městě Randers, Dánsku. Matka je Dánka a otec Švéd — Ingvar de Forest (1938–2010). Po rozvodu rodičů vyrůstala s matkou ve městě Mariager, Dánsku.

Původ.

Emmelie počátkem roku 2013 vystoupila v dánských médiích s tvrzením, že je pravnučkou britské královny Viktorie. Její pradědeček, baron Mořic Arnold de Forest měl být nemanželským potomkem anglického krále Eduarda VII. Tuto informaci podle jejích slov její rodina dlouho držela v tajnosti. Je prokázáno, že jako majitel hradu Veveří hostil baron de Forest mj. Winstona Churchilla a jeho manželku Lady Clementine, udržoval tedy styky s vysokou anglickou šlechtou (Churchill byl vnukem vévody z Marlborough).  Předci Emmelie byli členové švédsko-finské šlechtické rodiny Armfelt. Spojitost rodiny Emmelie s královnou Viktorií byla později zpochybněna Marlene Eilers-Koenig, odbornicí na šlechtickou genealogii a autorkou knihy "Potomci královny Viktorie".

Kariéra.

2013: Eurovision Song Contest.

Emmelie de Forest v lednu 2013 vystoupila jako jeden z deseti soutěžících hudební soutěže "Dansk Melodi Grand Prix", jejíž vítěz je nominován coby reprezentant země na Eurovizi. V přímém přenosu byla její píseň "Only Teardrops" diváky vybrána mezi tři nejlepší, mezi nimiž nakonec zvítězila.  14. května Emmelie postoupila z prvního semifinále Eurovize do velkého finále, kde nakonec porazila konkurenty z Ázerbájdžánu a Ukrajiny se ziskem 281 bodů. Nejvyšší dvanáctibodové ohodnocení obdržela z Francie, Islandu, Irska, Itálie, Makedonie, Srbska, Slovinska a Spojeného království.

Emmelie Charlotte-Victoria de Forest (* 28. února 1993 Randers, Dánsko) je dánská zpěvačka. Dne 18. května 2013 zvítězila s písní "Only Teardrops" se ziskem 281 bodů na soutěži Eurovize ve švédském Malmö po vítězství v národním kole Dansk Melodi Grand Prix v lednu téhož roku.

Emmelie Charlotte-Victoria de Forest (born 28 February 1993) is a Danish singer and songwriter.  De Forest represented Denmark with the song "Only Teardrops" in the Eurovision Song Contest 2013 in Malmö, Sweden, winning the contest. Her debut album "Only Teardrops" was released on the Universal Music label on 6 May 2013. Her sophomore studio album "History" was released through the Swedish independent label Cosmos Music on 9 February 2018.


Historie.

V roce 1832 se Victor Hugo s rodinou odstěhoval z "Rue Jean-Goujon" a pronajal si byt ve druhém patře v paláci Hôtel de Rohan-Guémené. Během 16 let, které zde žil, zde přijímal přátele jako byli Alphonse de Lamartine, Alfred de Vigny, Alexandre Dumas, Honoré de Balzac, Prosper Mérimée nebo Charles Augustin Sainte-Beuve.  Ve své pracovně napsal značnou část svých zásadních děl: "Lukrecia Borgia", "Purkrabí", "Ruy Blas", "Marie Tudorovna", "Zpěvy soumraku", "Vnitřní hlasy", "Paprsky a stíny", velkou část "Bídníků", začátek "Legendy věků" a "Kontemplací". Během svého pobytu v tomto domě byl zvolen do Francouzské akademie, jmenován francouzským pairem a poslancem za Paříž.  Poté, co se v roce 1848 odstěhoval, prošel byt různými změnami, které nedovolují přesněji rekonstruovat původní vzhled. Byla odstraněna chodba a balkon, i když plocha bytu zůstala zachována. Rovněž prodej majetku rodiny v dražbě v roce 1852 neumožňuje věrně rekonstruovat vybavení. V roce 1873 získalo část paláce město Paříž a spisovatel a vykonavatel Hugovy pozůstalosti Paul Meurice věnoval darem vybavení a inicioval zřízení spisovatelova muzea v roce 1902 u příležitosti výročí jeho 100. narození. Muzeum bylo pro veřejnost otevřeno 30. června 1903.

Expozice.

Muzeum představuje spisovatelův byt ve druhém patře a několik výstavních sálů v prvním patře. Byt má sedm místností, které postupně představují spisovatelův život před exilem, během exilu a po něm. Předpokoj představuje jeho dětství, první roky manželství s Adèle Foucher, červený salón ukazuje jeho pobyt v tomto paláci pomocí obrazů a různých dokumentů doplněné Hugovou bustou sochaře Davida d'Angerse.  Čínský salón a dva následující pokoje představují exil v letech 1852–1870. jeden z pokojů ukazuje pobyt na Guernsey a mnoho fotografií, které pořídil jeho syn Charles Hugo a Auguste Vacquerie během jeho exilu na Jersey v letech 1852–1855.  Předposlední místnost ukazuje návrat rodiny do Paříže v roce 1870 a poslední roky spisovatelova života v jeho bytě na "Avenue d'Eylau", kde bydlel od roku 1878. Zde je umístěn původní nábytek. Poslední sál byl postaven do podoby úmrtního pokoje roku 1885 na "Avenue d'Eylau".  Místnosti v prvním patře pravidelně nabízejí dočasné výstavy a obměňuje se zde 600 výkresů ze 3000, které Hugo za svého života vytvořil. Představují architektonické prvky a náměty moře.  V přízemí se nachází kabinet rytin a knihovna obsahující 11 000 tisků o životě a díle Victora Huga, které jsou otevřeny pro vědeckou veřejnost.

Maison de Victor Hugo ("Dům Victora Huga") je muzeum v Paříži. Nachází se ve 4. obvodu na "Place des Vosges" č. 6 v paláci Hôtel de Rohan-Guémené. Muzeum s plochou 260 m je věnováno životu a dílu Victora Huga, který zde žil v letech 1832–1848. Muzeum spravuje město Paříž. Vstupné do stálé expozice se neplatí.

Maison de Victor Hugo is a writer's house museum located where Victor Hugo lived for 16 years between 1832–1848. It is one of the 14 City of Paris' Museums that have been incorporated since January 1, 2013 in the public institution Paris Musées.


TIR doména.

TIR doména je kolem 200 aminokyselin dlouhá a sestává ze tří konzervovaných boxů, které jsou od sebe odděleny regiony variabilní délky. Pokud jsou v důsledku mutace poškozeny geny všech tří boxů, nedochází k expresi těchto proteinů. Pokud jsou mutovány pouze první a druhý box, dojde ke ztrátě schopnosti signalizace. Boxy obsahují vysoce konzervované úseky také mezi sebou navzájem. Po aktivaci receptoru naváže TIR doména cytoplasmatické adaptorové proteiny (MyD88), čímž se spustí signalizační cesta.

Imunoglobulin-like doména.

Ig-like doména je extracelulární částí receptoru. Mezi Ig-like doménami jednotlivých skupin proteinů z IL-1R rodiny je pouze minimální homologie v sekvenci aminokyselin, ale všechny mají charakteristický Ig-fold a dva β-listy spojené disulfidovými vazbami zformovanými mezi cysteinovými zbytky .

IL-1R signalizace.

Po navázání ligandu, TIR domény přítomné na receptorech (IL-1R, TLR), koreceptorech (IL-1R accessory protein(IL-1RAcP, CD14) a adaptorových molekulách (MyD88) spolu interagují. TIR doména na receptoru a TIR doména na IL-1RAcP vytvoří heterodimer. Tento receptorový komplex s vysokou afinitou váže cytoplasmatické signalizační molekuly. Signál je pak přenášen kinázami (IRAK) a dalšími adaptory, jako je TRAF6. Posledním krokem signalizace je fosforylace inhibiční molekuly IkB IkB-kinázovým komplexem, což vede k uvolnění transkripčního faktoruNF-κB. NF-κB je poté translokován do jádra a navázáním na DNA zprostředkuje zánětlivou, alergenní a non-alergenní imunitní odpověď.

Interleukin-1 receptor.

Pojem IL-1 zahrnuje molekuly IL-1α, IL-1β a Interleukin-1R antagonistický protein (IL-1Ra). IL-1 receptory jsou zahrnuty v imunitní obraně a hematopoéze. Signalizace skrze tyto receptory aktivuje imunitní odpověď aktivací transkripce IL-1 cílových genů, jako jsou IL-6, IL-8, MCP-1, COX-2, IκBα, IL-1α, IL-1β, MKP-1. Komponenty signalizační cesty IL-1 receptoru navíc samy o sobě zprostředkují odpověď na některé cytokiny (IL-18 a IL-33), TLR a na mnohé formy cytotoxického stresu. IL-1R signalizace funguje jako most mezi adaptivní a vrozenou imunitou.

Interleukin 1 receptor typu I.

IL-1R typu I (IL-1RI), také nazývaný CD121a, je receptorem pro IL-1α, IL-1β a IL-1RA. IL-1RI signalizace je zahrnuta v procesu proliferace thymových buněk, ve vývoji B lymfocytů, IL-2 a IL-6 produkci, odpovědi na stres, v zánětlivé odpovědi, spánkové regulaci a apetitu . IL-1RI signaling plays also important role in Th17 development. Studie lidských autoimunitních chorob jako jsou roztroušená skleróza, revmatoidní artritida, psoriáza nebo autoimunitních zánětlivých chorob trávicího ústrojí, poukazuje na to, že defekt IL-1RI signalizace způsobuje Th17 zprostředkovanou autoimunitu . IL-1R signalizace je negativně regulována například inhibičním IL-1R1 typu II, solubilním IL-1RI a sIL-1RII a IL-1Ra . Další způsob regulace je na úrovni molekul signalizační kaskády, například inhibicí vázání IRAK nebo supresí MyD88 sekrece. IL-1R spolupracuje s doplňkovým proteinem receptoru a obě tyto molekuly jsou exprimovány na T lymfocytech, fibroblastech a endoteliálních buňkách .

Interleukin 1 receptor typu II.

IL-1RII je exprimován hlavně na lymfoidních a myeloidních buňkách, predominantně na monocytech, neutrofilech, buňkách kostní dřeně a B buňkách , také na T buňkách a epiteliálních buňkách. Obsahuje tři Ig-like domény lokalizované extracelulárně a vysoce homologické s Ig-like doménami na IL-R1. Intracelulární část tvoří krátký úsek dvaceti čtyř aminokyselin, které postrádají TIR doménu a tudíž je receptor neschopný předat signál dále . IL-1RII je povrchový receptor schopný vázat IL-1α, IL-1β a IL-1RI. Také váže solubilní IL-1RII. Funguje tedy tak, že tlumí funkce receptoru IL-1RI tak, že inhibuje jeho ligandy. Exprese IL-1RII je regulována dvěma 5'UTR sekvencemi a s nimi asociovanými promotorovými regiony .

IL-1 receptor accessory protein.

IL-1RAcP je druhou receptorovou podjednotkou IL-1RI. Po navázání IL-1 utvoří s IL-1RI heterodimer oligomerizací jejich TIR domén . IL-1RAcP neváže IL-1, ale váže IL-1RI přes Ig-like domény 1 a 2 a je nezbytný pro IL-1RI signalizaci. V odpvovědi na stres nebo indukci akutní fáze, vytváří solubilní formu receptoru .

IL-1R příbuzný protein 2.

IL 1R příbuzný protein 2 (IL-1R-rp2) sestává ze tří extracelulárních Ig-like domén, transmembránové domény a cytoplasmatické TIR domény. Byl detekován v plicích, epiteliu, v mozkových vakulárních buňkách a v monocytech, keratinocytech, fibroblastech a endotliích. Aktivuje NF-κB po navázání IL-1ϵ .

Proteiny ze široké rodiny interleukin-1 receptoru (IL-1R) jsou charakterizovány extracelulární imunoglobulin-like doménou a intracelulární Toll/Interleukin-1R (TIR) doménou. Je to skupina strukturálně homologních proteinů, evolučně konzervovaných. Byly identifikovány v buňkách od rostlin až po savce. Tyto proteiny hrají důležitou roli v imunitní obraně organismu, také při zranění a stresu. U živočichů je tato rodina dělena do čtyř hlavních skupin; Toll-like receptory, Interleukin-1 receptory, cytosolické adaptorové proteiny jako je MyD88 adaptorový protein a Toll receptory hmyzu a nematod. Každá z těchto skupin je zapojena do obrany organismu, u hmyzu a nematod hrají Toll receptory i funkci při embryogenezi, a to při vytváření dorso-ventrální osy.

Members of the very wide interleukin-1 receptor (IL-1R) family are characterized by extracellular immunoglobulin-like domains and intracellular Toll/Interleukin-1R (TIR) domain. It is a group of structurally homologous proteins, conserved throughout the species as it was identified from plants to mammals. Proteins of this family play important role in host defence, injury and stress. There are four main groups of TIR domain-containing proteins in animals; Toll-like receptors, Interleukin-1 receptor (IL-1R), cytosolic adaptor proteins (such as MyD88 adaptor protein) and insect and nematode Toll. Each of these groups is involved mainly in host defence; Toll receptors are also involved in embryogenesis.


Osobní život.

Matthew Miller vyrůstal v tradiční židovské rodině, byl veden k rekonstruktivnímu judaismu a v New Yorku ve White Plains chodil do synagogy. Jako šestnáctiletý skončil se školou a vyjel coby fanoušek rocková kapely Phish na její turné po Státech, kde začal brát halucinogenní drogy. Jako mladík poslouchal reggae a dělal beatbox pod uměleckým jménem MC Truth s kapelou Soulfori. Když se vydal do Skalistých hor, potkal tam Boha a začal se pídit po vlastní židovské identitě. Na podzim 1995 pobyl v Izraeli na Alexander Muss škole (AMHSI) v Hod ha-Šaron, dokončil outdoor školu ve městě Bend a začal žít dle chasidských předpisů. Byl znám tím, že se v 19 letech stal členem Chabadu Lubavič, chasidského židovského hnutí. Přezdívá se mu „rastafarián s pejzy“ a jeho hudbě „chasidské reggae“.  Matthew Paul Miller a manželka Talia Miller se vzali v srpnu roku 2004 a mají tři syny, Laivy Miller (2005), Shalom Miller (2007) a Menachem Mendel Miller (2011). V dubnu 2014 v rozhovoru potvrdil, a poté i pro šou "The Howard Stern Show" internetového rádia, že je rozvedený. Následně s použitím instagramu ukázal světu dceru Sasha Lillian Miller (2014) a blogerka určila jako matku členku bendské reformní synagogy.  Doma i na turné provozuje přísné košer vegetariánství a od roku 2010 veganství. Po deseti letech, na konci roku 2011, prošel vnitřním vývojem, který se projevil i navenek; oholil si plnovous, ale kipy se nezbavil. Další rok se objevila jeho fotografie bez kipy a s americkým rapperem Wiz Khalifou, který kouří joint.  S hudbou nepřestal, šabat nadále dodržuje a synové pokračují v docházce do Chabad školy v Los Angeles.

Jméno.

Samotné jméno Matisyahu pochází z hebrejského Mattyth Jáh(u), což znamená "Boží dar" a zpěvák si jeje vybral jako hebrejskou variantu svého jména Matthew.

Hudební kariéra.

První hudební vystoupení provozoval pod pseudonymem MC Truth s kapelou Soulfori. Po upsání se k JDub Records, společnosti podporující židovské hudebníky, nahrál první CD s názvem "Shake Off the Dust... arise!" spolu s tříčlennou kapelou Roots Tonic. Tato kapela jej tak doprovázela na všech koncertních vystoupeních. Album bylo vydáno 28. října 2004. Po koncertu na festivalu Bonnaroo 2005 jej pozval zpěvák Trey Anastasio z kapely Phish na společný koncert při příštím ročníku Bonnaroo festivalu.  Následující album "Live at Stubb's" bylo nahrané živě na koncertě v Austinu dne 19. února 2005, za dva měsíce, dne 19. dubna, vychází v produkci Billa Laswella pro vydavatelství Or Music. Po sedmi měsících debutovalo toto live album v Billboard Reggae žebříčku na 5. pozici a na 176. pozici v žebříčku Billboard 200. Dne 7. ledna 2006 získalo 1. místo v kategorii Reggae a 18. března 2006 se umístilo na 30. pozici v Billboard 200.  Dne 7. března 2006 vydal album "Youth" v produkci Billa Laswella, které následně 16. března vyhlásil časopis Billboard jako nejlepší Digital Song. Toto studiové album vyšlo spolu s dub-remixovou kompilací "Youth Dub". Následně Matisyahu podpořil vydání koncerty po Americe, Evropě i Izraeli. V Izraeli také vznikl záznam pro DVD "Live in Israel", které obsahovalo kromě koncertu v Tel Avivu i dokument natáčený s kapelou po Jeruzalémě a jeho okolí, samotné DVD se v USA dostalo do prodeje 26. prosince 2006.  Třetí studiové album "Light" bylo vydáno 25. srpna 2009 a v Billboard Reggae žebříčku se album udrželo 34 týdnů. Zároveň se studiovým albem vyšel živý záznam koncertu z Denveru s kapelou Roots Tonic pod názvem "Live at Twist & Shout" jako EP. Píseň „Souls Will Rise“ na EP byla věnována obětem teroristického útoku v Bombaji v listopadu roku 2008.  Hit „One Day“ z prvního singlu je použit při propagaci zimních olympijských her 2010, a Matisyahu jej jel také do Vancouveru představit. Dále se v roce 2010 podílel na albu "Sefardský hudební festival, Vol. 1" s písní „Two Child One Drop“.  Pro další album se Matisyahu vrátil do Austinu, kde dne 18. srpna 2010 vznikla s brooklynskou kapelou The Dub Trio živá nahrávka "Live at Stubb's, Vol. 2". Výsledný audio a video záznam koncertu byl následně vydán na CD a DVD dne 1. ledna 2011.  V březnu 2011 Matisyahu účinkoval a zpíval v klipu „Pure Soul“ australského chasidského zpěváka DeScribe.  Čtvrté studiové album "Spark Seeker" vyšlo 17. července 2012 ve Spojených státech. Následně debutovalo na 1. místě Billboard Reggae žebříčku. Nahrávalo se v Los Angeles, Kalifornii a v Tel Avivu během let 2011 až 2012. Vydání následně podpořilo turné Festival of Light 2012. Při turné byla některá vystoupení nahrávána a vydána jako EP "Spark Seeker: Acoustic Sessions", a do distribuce šlo živé album dne 29. ledna 2013.  Téhož roku bylo dne 30. července 2013 uvolněno živé album k volnému stažení s názvem "Five7Seven2 Live", v referenci na právě probíhající rok 5772 dle židovského kalendáře. Nahrávky pro toto album vznikaly na koncertech v průběhu roku 2012.  Páté studiové album "Akeda" vydalo dne 3. června 2014 studio Elm City Music. Zajímavostí je, že obálku navrhl fanoušek na základě informací od zpěváka. Název alba vychází z transkripce hebrejského slova akedát (, doslova „svázání“), obvykle používáno v příběhu o svázání Izáka.

Spolupráce.

Matisyahu spolupracoval s hudebníky různých náboženství. Vokálně se podílel na několika písních křesťanské metalové kapely P.O.D. pro album "Testify". S kapelou The Crystal Method nahrál v roce 2008 píseň „Drown in the Now“ pro jejich album "Divided By Night", následně se objevil jako hlavní postava v doprovodném hudebním videu. Kapela Easy Star All-Stars tvořící reggae coververze různých interpretů přizvala Matisyahu k práci na coververzi alba "Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band", Matisyahu se tak podílel na coververzi písně „Within You Without You“ pro album "Easy Star's Lonely Hearts Dub Band".. S muslimy jako je například Kenny Muhammad nebo Akon několikrát spolupracoval. Akona přizval k nazpívání písně „One Day“ pro singl "One Day", další remix této písně vytvořil spolu s haifskou kapelou Infected Mushroom. Spolupracoval také například s interprety jako je Joseph Israel, C-Rayz Walz a nebo Trevor Hall.

Matthew Paul Miller (* 30. června 1979 , West Chester, Pennsylvania), lépe známý pod hebrejským a uměleckým jménem Matisyahu, je americký hudebník pohybující se mezi reggae a alternativním rockem. V mládí prožil několik duchovních přerodů v rámci judaismu, což se stalo výchozím bodem duchovního vesmíru pro psaní písní. V hudebním průmyslu nyní působí více než dekádu.

Matthew Paul Miller (born June 30, 1979), known by his Hebrew and stage name Matisyahu (; , "Gift of Yahu", a Hebrew name of God), is an American Jewish reggae singer, rapper, beatboxer, and alternative rock musician.  Known for blending Orthodox Jewish themes with reggae, rock and hip hop beatboxing sounds, Matisyahu's 2005 single "King Without a Crown" was a Top 40 hit in the United States. Since 2004, he has released five studio albums as well as two live albums, two remix CDs and two DVDs featuring live concerts. In addition, Matisyahu played the role of Tzadok in "The Possession", a supernatural horror film directed by Ole Bornedal and co-produced by Sam Raimi. Through his career, Matisyahu has worked with Bill Laswell, reggae producers Sly & Robbie, and Kool Kojak.


Pozadí vzniku.

Stavba této třídy byla objednána roku 1909. Její konstrukci navrhla britská společnost Brown & Co. v Clydebanku. Ruské loděnice postavily celkem čtyři jednotky této třídy. Pro jejich doprovod byly navíc stavěny lehké křižníky třídy "Světlana".  Jednotky třídy "Gangut":

Konstrukce.

Hlavní výzbroj po dokončení tvořilo dvanáct 305mm kanónů ve čtyřech třídělových věžích stojících v ose lodi. Sekundární výzbroj tvořilo šestnáct 120mm kanónů umístěných v kasematech. Lehkou výzbroj představovaly čtyři 63mm kanóny a čtyři 57mm kanóny. Lodě rovněž nesly čtyři 450mm torpédomety. Pohonný systém tvořily čtyři sestavy turbín Parsons, kterým páru dodávalo 25 kotlů Yarrow. Lodní šrouby byly čtyři. Nejvyšší rychlost dosahovala 25 uzlů.

Operační služba.

První světová válka.

Všechny čtyři lodě byly do služby zařazeny v průběhu první světové války. Byly součástí baltské floty a měly bránit Finský záliv proti případnému nájezdu německé Kaiserliche Marine.

Občanská válka a meziválečná doba.

Říjnová revoluce a občanská válka v Rusku přinesly poškození lodí a nedostatek posádek, což si vyžádalo jejich dočasné stažení ze služby (výjimkou byla pouze bitevní loď "Petropavlovsk" nasazena bolševiky v občanské válce).  Do služby se postupně vracely s novými revolučními jmény – "Marat" (ex "Petropavlovsk") v roce 1922, "Parižskaja kommuna" (ex "Sevastopol") v roce 1923 a "Okťabrskaja revolucija" (ex "Gangut") v roce 1926. Všechny tři lodě byly ve 30. letech rozsáhle rekonstruovány. Dostaly například nové nástavby, systémy řízení palby, jeřáb s hydroplány, kotle a pozměněna byla i výzbroj. Naopak "Frunze" (ex "Poltava") byla v roce 1920 těžce poškozena požárem. Uvažovalo se o její přestavbě na letadlovou loď. Nakonec loď posloužila jako zdroj náhradních dílů a po druhé světové válce byla sešrotována. Dvě její dělové věže byly instalovány v Sevastopolu jako pobřežní baterie.

Druhá světová válka.

"Marat" a "Okťabrskaja revolucija" strávily druhou světovou válku na Baltu. "Marat" byl potopen německými střemhlavými bombardéry a příležitostně sloužil jako plovoucí baterie. "Okťabrskaja revolucija" se také soustředila hlavně na podporu pozemních sil obránců obleženého Leningradu.  "Parižskaja kommuna" pak byla v letech 1929–1930 přesunuta do Černého moře, kde mělo sovětské námořnictvo nedostatek velkých válečných lodí. V této oblasti byla nasazena ve světové válce. Především svou palbou podporovala pozemní operace Rudé armády. Nasazena byla jak v Kerčsko-feodosijské operaci, tak později pro znovuobsazení Krymu. V roce 1943 bylo lodi vráceno předválečné jméno "Sevastopol".  "Okťabrskaja revolucija" a "Sevastopol" přečkaly válku v aktivní službě, ve které zůstaly do roku 1954, kdy byly převedeny k výcviku. O dva roky později byly sešrotovány.

Třída Gangut byla třída bitevních lodí Ruského carského námořnictva. Celkem byly v letech 1909–1914 postaveny čtyři jednotky této třídy. Lodě se účastnily první světové války i ruské revoluce (po ní dostaly nová revoluční jména). "Frunze" ve 20. letech zničil požár a zbylé tři lodě byly ve 30. letech rozsáhle rekonstruovány. Dvě jednotky byly za druhé světové války nasazeny na Baltu a jedna v Černém moři. Jejich hlavní činností byla dělostřelecká podpora pozemních jednotek. "Marat" za války zničily německé střemhlavé bombardéry, zbylé dvě bitevní lodě sloužily až do poloviny 50. let. Poté byly sešrotovány.

The "Gangut"-class battleships, also known as the "Sevastopol class", were the first dreadnoughts begun for the Imperial Russian Navy before World War I. They had a convoluted design history involving several British companies, evolving requirements, an international design competition, and foreign protests. Four ships were ordered in 1909, , , , and . Construction was delayed by financing problems until the Duma formally authorized the ships in 1911. They were delivered from December 1914 through January 1915, although they still needed work on the gun turrets and fire-control systems until mid-1915. Their role was to defend the mouth of the Gulf of Finland against the Germans, who never tried to enter, so the ships spent their time training and providing cover for minelaying operations. Their crews participated in the general mutiny of the Baltic Fleet after the February Revolution in 1917, and joined the Bolsheviks the following year.  All of the dreadnoughts except for "Petropavlovsk" were laid up in late 1918 for lack of manpower and "Poltava" was severely damaged by a fire while laid up. "Petropavlovsk" was retained in commission to defend Kronstadt and Leningrad against the British forces supporting the White Russians although she also helped to suppress a mutiny by the garrison of Fort Krasnaya Gorka in 1919. Her crew, and that of "Sevastopol", joined the Kronstadt Rebellion of March 1921. After it was bloodily crushed, those ships were given proper 'revolutionary' names, with "Petropavlovsk" being renamed "Marat" and "Sevastopol" renamed to "Parizhskaya Kommuna". The other two serviceable vessels were recommissioned and renamed in 1925–1926. "Gangut" was renamed "Oktyabrskaya Revolyutsiya" and "Poltava" was renamed "Frunze". "Parizhskaya Kommuna" was modified in 1928 to improve her sea-keeping abilities so that she could be transferred to the Black Sea Fleet. This proved to be the first of a series of modernizations where each ship of the class was progressively reconstructed and improved, with the exception of "Frunze". A number of proposals were made in the 1930s to rebuild "Frunze", but these came to naught and she was hulked preparatory to scrapping.


Životopis.

Jacobs se narodila jako Gillian Maclaren Jacobs rodičům Martině Magenau Jacobs a Williamu F Jacobs mladšímu v Pittsburghu, Pensylvánii a vyrostla na jednom ze zdejších předměstí. Má irské, skotské, německé a francouzské předky.  V Pittsburghu se proslavila hraním ve zdejším městském divadle. Po vystudování Mt. Lebanon High School v roce 2000, se přestěhovala do New Yorku, kde začala studovat herectví na proslulé The Juilliard School, kde se připojila k herecké skupině nazvané Drama Division's Group 33.  Jedna z jejích hereckých kolegyní na ní prozradila, že je zarputilou abstinentkou. Tuto informaci posléze potvrdila v TV show s názvem "The Late Late Show".

Kariéra.

Výraznější slávu ji přinesla role Adele Congreve v televizním seriálu s názvem "The Book of Daniel". Zahrála si v pilotním díle seriálu televizní stanice ABC "Traveler", v ostatních dílech byla ovšem nahrazena jinou herečkou. Následně se objevila například v seriálech "Zákon a pořádek" a "Hranice nemožného".  V roce 2006 si Jacobs zahrála v divadle Off-Off-Broadway v adaptaci s názvem "Cagelove" od Chris Denhama. Ačkoli tato adaptace nezískala moc dobré kritiky, herecké umění Gillian Jacobs se kritikům líbilo. "The New York Times" nabádal své čtenáře, aby "si určitě zapamatovali jméno Gillian Jacobs, nádherné absolventce Juilliardu, která bude jednou zářit jako hvězda".  Na divadelní scéně se objevila například ve hrách "The Fabulous Life of a Size Zero" (2007), "A Feminine Ending" (2007) a "The Little Flower of East Orange" (2008), kterou režíroval Philip Seymour Hoffman.  Své herecké umění ukázala ve filmech "Gardens of the Night" (2007); "Blackbird" (2007); "Choke" (2008), který byl inspirován novelou spisovatele Chucka Palahniuka a "The Box" (2009).V roce 2009 získala roli v komediálním seriálu "Zpátky do školy". Jacobs okomentovala svoje působení v tomto seriálu v interview s magazínem Venus Zine, "V tomto seriálu je tolik absurdity. Existujeme ve světě, kde se každý týden může stát cokoliv a to mě naplňuje v mnoha směrech."V září 2014 byla obsazena do hlavní role seriálu "Love", který měl premiéru v roce 2016. V lednu 2015 zrežírovala film o Grace Hooper ve filmu "The Queen of Code".

Gillian Jacobs (* 19. října 1982, Pittsburgh, Pensylvánie, USA) je americká filmová, divadelní a televizní herečka, která je nejvíce známá díky roli Britty Perry v americkém komediálním seriálu stanice NBC "Zpátky do školy" a roli Mickey v Netflixovém seriálu "Love".

Gillian MacLaren Jacobs (; born October 19, 1982) is an American actress. She is best known for her roles as Britta Perry on the NBC comedy series "Community" (2009–2015) and Mickey Dobbs on the Netflix romantic comedy series "Love" (2016–2018). She had a recurring role as Mimi-Rose Howard on the fourth season of the HBO comedy-drama series "Girls" (2012–2017) and has appeared in films such as "Gardens of the Night" (2008), "The Lookalike" (2014), "Life Partners" (2014), "Hot Tub Time Machine 2" (2015), "Don't Think Twice" (2016), "Brother Nature" (2016), "Life of the Party" (2018), and "Ibiza" (2018).


Život.

Narodil se v bohaté rodině, jeho otec byl notář, patřil do tzv. vyšší střední třídy a stýkal se s umělci a spisovateli. Nikolaj měl už jako dítě všestranné zájmy – kromě malování také archeologii a přírodní vědy. Chtěl studovat malířství, otec mu však doporučoval práva, a tak se roku 1893 zapsal zároveň na akademii výtvarných umění a na universitu (práva). Hudební teoretik a kritik Vladimir Vasiljevič Stasov v něm v té době probudil zájem o hudbu a seznámil ho s vynikajícími hudebníky Modestem Petrovičem Musorgským, Nikolajem Andrejevičem Rimským-Korsakovem, Alexandrem Konstantinovičem Glazunovem. Rerich se stal ctitelem a znalcem vážné hudby, nejvíce miloval dílo Richarda Wagnera. Seznámil se i s mladým Sergejen Pavlovičem Ďagilevem, který také studoval práva. Později s Ďagiljevem, organizátorem slavného Ruského baletu, působícího v Paříži, spolupracoval. Vytvořil např. scénický návrh pro tehdy skandální premiéru Stravinského baletu Svěcení jara (Paříž, 29. května 1913).  Roku 1899 po dokončení studií se Rerich rozhodl, že bude cestovat po Evropě, aby poznal kulturní život a hlavně výstavy, muzea a výtvarné umění v Paříži, Bruselu a Berlíně. Ještě před odjezdem se seznámil s Helenou Šapošnikovou, neteří skladatele Musorgského, se kterou se zasnoubil a po návratu z evropské studijní cesty si ji vzal za ženu. Helena byla všestranně nadaná spisovatelka (jejím nejvýznamnějším dílem jsou Základy buddhismu). Celý život byla manželovi oporou, měla stejné zájmy a doprovázela ho i na jeho cestách. V roce 1902 se jim narodil syn Grigorij, 1904 syn Svjatoslav.  Další studijní cestu podnikl Rerich v letech 1903–04 po evropském Rusku, kreslil a maloval chrámy, hrady, města. Uvědomil si, že většina památek je ve špatném stavu, upozorňoval na tyto nedostatky, a již tehdy vznikal plán na záchranu památek, který později rozšířil na celý svět – za 30 let vyhlásil slavný Roerichův pakt.  Roku 1915 onemocněl zápalem plic a dlouhodobě se léčil ve Finsku, revoluce ho zastihla mimo území Ruska. V nepřehledné situaci uvažoval, že se usadí v Indii, dostal však pozvání k návštěvě Spojených států a v roce 1920 tam s rodinou odjel. Měl velmi úspěšnou výstavu v New Yorku a ještě několik dalších výstav po celých Spojených státech. Pracoval tam i jako scénický výtvarník (Wagnerova opera Tristan a Isolda pro Operu v Chicagu). V roce 1921 založil v New Yorku vzdělávací Mistrovský institut spojených umění, který se snažil propojit malířství s ostatními druhy výtvarného umění. Institutu se dařilo do roku 1937, kdy byl zrušen, a až 1949 byl obnoven jako N. Roerich Museum. Je v něm veliká sbírka umělcových obrazů.  Konečně v roce 1923 se Rerichovi dostali do Indie. Nejdříve se soustředili na prohlídku kulturních a historických center a seznámení s vynikajícími učenci a umělci. Přestěhovali se do podhůří Himálaje, údolí Kullu blízko městečka Naggar, kde založili nový domov a ústředí himálajských studií, které bylo zaměřeno na botaniku, etnografii, lingvistiku a starou indickou a čínskou medicínu. Toto zařízení se rozkládá na ploše 16 hektarů a má 11 budov. Funguje dodnes jako mezinárodní nadace Institution Roerich Memorial Trust (IRMT), která má výzkumné centrum, galerii Rerichových obrazů a především školu pro 150 dětí, kde se vyučuje vedle výtvarného umění také indický klasický balet, klasická hudba, umění řezbářské a textilní (tradiční tkaní).  Rericha, který se hluboce zajímal o náboženství a kulturu Východu, fascionovala pověst o bájné podzemní říši Šambala, která se prý nachází v Himálaji. Svoji velikou výzkumnou expedici (1924-28) věnoval právě hledání této bájné země. Putoval s manželkou a syny a vyšli ze Šrínagaru v Kašmíru, pokračovali přes Ladak, Tibet, Turkestán a pohoří Altaj až do Mongolska. Po cestě studovali náboženství, mýty, bajky a jazyky obyvatel všech území, kterými prošli, hovořili s domorodci i s mnichy z vysokohorských klášterů. Cesta byla nesmírně náročná, i když byli dobře vybaveni – expedice měla sto velbloudů, pět koní, pět nákladních povozů a několik desítek nosičů. Postupovali starými karavanními cestami, museli překonat přes třicet vysokohorských průsmyků ve výšce 4 až 6 tisíc metrů, přešli pohoří Karákóram i Altaj a putovali po okrajích čínské pouště Taklamakan. Cestu popisuje kniha Srdce Asie, vznikla na ní řada obrazů a byla inspirací i pro další díla.  Po návratu Rerich maloval a psal knihy a filozofická pojednání z etnografie, archeologie, mystiky a náboženství. Roku 1935 začal realizovat záměr, o kterém uvažoval již řadu let - zformuloval a propagoval mezinárodní dohodu o ochraně uměleckých, historických a kulturních památek v případě války (tzv. Rerichův mírový pakt), který podepsalo 21 států panamerické unie a významní světoví umělci (Rabíndranáth Thákur, G. B. Shaw, H. G. Wells aj.). Namaloval pro tuto akci obraz „Pakt kultury“, který má ve svém středu čintámani, buddhistický a hinduistický symbol, který byl pro Roericha znakem duchovna a míru. Čintámani (sanskrt), je bájný drahokam s osmi fazetami, který plní všechna přání. V Rerichiově stylizovaném zobrazení je to červeně orámovaný bílý kruh, který má uprostřed tři pyramidovitě uspořádané červené čintámani (kruhy). Roerich navrhl také vlajku paktu kultury – kruh čintámani v bílém poli. Tento symbol se stal zobrazením jeho nejvnitřnějšího přesvědčení, že mír je bezpodmínečnou nutností pro další duchovní rozvoj lidstva. Za svoji mírovou iniciativu byl N. K. Rerich nominován v roce 1935 na Nobelovu cenu míru.  Celý život se snažil přispívat k duchovnímu rozvoji lidstva. Proto spolu s manželkou Helenou vytvořil novou duchovní cestu nazvanou agni-jóga (agni znamená v sanskrtu oheň), pokus o syntézu buddhismu, teosofie, ruského ortodoxního křesťanství a Einsteinovy teorie relativity.

Dílo.

V prvním období (kolem roku 1904) maloval hlavně ruská posvátná místa a kláštery (Starý Novgorod, Jaroslavl, Rostov Veliký, Suzdal, Smolensk, Kostroma, Pečora). Obrazy zachycovaly náboženské témata a pravoslavné světce, ale již v nich převládal mysticismus - motiv andělů, strážců duchovních pokladů, motiv cesty, brány, mostu jako symbol duchovního hledání. Objevovalo se i poselství dávných věků a kultur (Ilja Muromec, Velké očekávání), do obrazů zakomponovával také zapomenuté symboly. Po první světové válce maloval především alegorické a symbolické obrazy (Bitva v nebesích).  Další tvorba byla ovlivněna studiem náboženství a mystiky, zvláště východní. Jeho díla byla poznamenána pobytem v Indii a Himálajskou expedicí (obrazy Himálaj, Brahmaputra, Horská pevnost, Horské jezero, Klášter, Lama, Hranice Tibetu, Kančendženga, Tibetský stan, Mongolské jurty, Mongolský jezdec, Kůň štěstí – znak čintamani, Gessar-chán). Věčným tématem bylo zachycení mužského a ženského principu a série ikonografických představ o matce boží. Zobrazoval ji jako křesťanskou Marii (Madona laboris), nebo hinduistické bohyně (Lakšmí a hněvivá Kálí). Maloval také společně představitele různých světových náboženství – Krista, Muhammada, Buddhu, Konfucuia. Zajímal se i o „bohy budoucnosti“, Buddhu příštích věků Majtreju a Kalkího, posledního avatara (vtělení) boha Višnua.  Rerichovy knihy byly věnovány především filosofii, náboženství a mystice (Adamant, Plamen v kalichu, Říše světla), ale i etnografii a archeologii. Duchovní hledání odráží sbírka básní Květy Morya (1916–19). Cesty zachycují knihy Srdce Asie a Požehnaná cesta.

Řády a vyznamenání.

V češtině vyšla v 2003 Rerichova kniha Zářící Šambala v nakladatelství Kitěž.  V Rusku si N. K. Rericha i jeho díla vždy velmi vážili, jeho obrazy jsou v moskevské Treťjakovské galerii a stále vycházejí v ruštině jeho knížky. Roku 2014 byla v Petrohradě uspořádána k 150. výročí umělcova narození veliká výstava, na které byly i obrazy zapůjčené ze zahraničí, především z Indie a USA.

Nikolaj Konstantinovič Rerich, rusky Николай Константинович Рéрих, v anglosaském světě známý jako Nicholas Roerich ( – 13. prosinec 1947) byl ruský mystik, malíř, scénograf, filozof, archeolog, teozof, spisovatel a cestovatel. Vytvořil na 7000 obrazů a 30 literárních děl.

Nicholas Roerich (; October 9, 1874 – December 13, 1947) – known also as Nikolai Konstantinovich Rerikh () – was a Russian painter, writer, archaeologist, theosophist, philosopher, and public figure, who in his youth was influenced by a movement in Russian society around the spiritual. He was interested in hypnosis and other spiritual practices and his paintings are said to have hypnotic expression.  Born in Saint Petersburg, Russia, to a well-to-do notary public Baltic German father and a Russian mother, Roerich lived in various places around the world until his death in Naggar, Himachal Pradesh, India. Trained as an artist and a lawyer, his main interests were literature, philosophy, archaeology, and especially art. Roerich was a dedicated activist for the cause of preserving art and architecture during times of war. He was nominated several times to the long list for the Nobel Peace Prize. The so-called Roerich Pact was signed into law by the United States and most nations of the Pan-American Union in April 1935.


Historie.

Neoddělitelnou součástí operačního systému Windows Vista bylo několik aplikací (Windows Mail, Windows Movie Maker, Windows Kalendář ad.), což se setkalo s kritikou některých uživatelů. Proto Microsoft tyto programy nezahrnul do instalace nové verze Windows 7 a vytvořil balík těchto aplikací, které mohou být doinstalovány. Aplikace se odvíjí od původních webových služeb na portálu live.com.  První verzí sady aplikací byla nazvaná Wave 1, ale byla dostupná jen pro otestování. Další verze aplikací Wave 2 byla dostupná pro veřejnost od roku 2007. Zahrnovala programy Messenger, e-mailový klient a Writer. Výraznější aktualizace přišla s verzí Wave 3 v roce 2009, kdy byl balík aplikací přejmenován na "Windows Live Essentials" a ve které přibyly programy Windows Live Movie Maker a Microsoft Office Outlook Connector. V této aktualizaci se objevilo nové uživatelské prostředí a nové ikony. Předposlední verzí Wave 4 byla aktualizace "Windows Live Essentials 2011". K aplikacím Messenger, Mail, Writer a Movie Maker přibyly Fotogalerie, Windows Live Mesh a Zabezpečení rodiny. Poslední aktualizace Wave 5 vyšla v roce 2012 s názvem "Windows Essentials 2012". Nových funkcí se dočkala především aplikace Movie Maker. Nově je možné ukládat videa ve formátu H.264, zobrazit audio stopu a přibyly služby k publikování videí. Aplikace Mesh byla nahrazená aplikací SkyDrive (později přejmenovaná na OneDrive).

Aplikace.

Fotogalerie.

První verze aplikace Fotogalerie přišla s operačním systémem Windows Vista a postupně aktualizovaná je součástí všech verzí Windows Essentials.  Aplikace slouží pro správu a synchronizaci obrázků a videí. Fotogalerie používá koncept hierarchického tagování, umožňuje přidávat názvy, hodnocení, metadata a poznámky. V aplikaci lze fotografie ve formátu JPEG upravovat (změna velikosti, ořez, redukce červených očí, expozice, barva ad.). Obsahuje funkce na tvorbu panoramatických obrázků fotokoláže a objednání vytištěných fotografií.

Movie Maker.

Aplikace Windows Movie Maker byla představená v beta verzi v roce 2008 a od roku 2009 je součástí všech následujících verzí (Wave 3 – Wave 5). Pomocí aplikace je možné vytvářet nebo editovat videa. Výhodou je snadné ovládání.

Windows Live Mail.

První verze poštovního klienta byla vydaná s aktualizací Wave 2. Aplikace slouží především pro přijímání a odesílání e-mailové pošty přes protokoly POP3 a IMAP. Dále obsahuje kalendář s možností zapisování událostí, správu kontaktů, informační kanály RSS a funkci Diskusní skupiny.

Windows Live Writer.

Program Writer slouží ke psaní článků na internetový blog a jejich následného publikování. Podporuje služby jako WordPress, Blogger (od firmy Google) a TypePad, příp. je možné nakonfigurovat jiné služby.

Windows Live Messenger.

Messenger je klient pro službu okamžitého zasílání zpráv.

Windows Live Zabezpečení rodiny.

Program slouží rodičům pro sledování toho, jak jejich děti používají počítač, a pro blokování přístupu na webové stránky podle nastavených filtrů.

Windows Essentials ("Windows Live Essentials" nebo "Windows Live Installer") je sada freeware aplikací od společnosti Microsoft, které nabízí integrovaného e-mail klienta, instant messaging, fotogalerie, Movie Maker, a další aplikace.  Od 10. 1. 2017 je tato sada programů v režimu End of Life a na stránkách výrobce již není ke stažení. Místo oblíbeného Movie Makeru tak lze využít některé z open source nebo freewarových alternativ (např. Shotcut).

Windows Essentials (formerly Windows Live Essentials and Windows Live Installer) is a discontinued suite of Microsoft freeware applications that includes email, instant messaging, photo sharing, blogging, and parental control software. "Essentials" programs are designed to integrate well with each other, with Microsoft Windows, and other Microsoft web-based services such as OneDrive and Outlook.com.


Biografie.

Dětství.

Narodil se roku 1988 a byl pojmenován po slavném rapperovi Rakim z dua Eric B. & Rakim. Když mu bylo dvanáct let jeho otec byl uvězněn za prodej drog. O rok později byl zavražděn jeho bratr. V té době se rozhodl plně věnovat rapování, o které se zajímal již od svých osmi let. Dle svých slov ho při tvorbě inspirovali skupiny The Diplomats, Three 6 Mafia, Mobb Deep, Wu-Tang Clan, UGK, Run-D.M.C. a Bone Thugs-n-Harmony. Jako mladistvý vyrůstal jen s matkou, kdy často přespávali v chudinském útulku než se přestěhovali do New Jersey.

Počátky v hudbě (2007–2010).

Ve svých devatenácti letech vstoupil do skupiny A$AP Mob. V té přijal část svého pseudonymu, a to akronym ASAP, který má význam: "Always Strive and Prosper".

"Long. Live. ASAP" (2011–2013).

V červenci 2011 vydal svůj první mixtape "Deep Purple", který byl složen ze starších písní. Svůj první nový singl vydal v srpnu 2011, byla jím píseň "Peso". Pro ni i pro píseň "Purple Swag" natočil videoklipy. Ty ho poté proslavily na internetu a vedly k zisku nahrávací smlouvy u společností Polo Grounds Music, RCA Records a Sony Music Entertainment. V říjnu pak vydal oficiální mixtape "LiveLoveA$AP".  V roce 2012 byl společně s Kendrickem Lamarem předskokanem na turné Drakea. Svůj televizní debut si odbyl v srpnu 2012, kdy vystupoval v show Late Night with Jimmy Fallon. Tam také předvedl svůj debutový singl "Goldie", který se umístil na 55. příčce amerického žebříčku Hot R&B/Hip-Hop Songs. V říjnu pak vydal svůj velmi úspěšný druhý singl "Fuckin' Problems" (ft. Drake, 2 Chainz a Kendrick Lamar). Tato píseň se vyšplhala na 8. příčku v Billboard Hot 100 a na 2. v Hot R&B/Hip-Hop Songs, zabodovala i v dalších zemích světa. V USA se stala 2x platinovou.  Dne 15. ledna 2013 vydal své debutové album "Long. Live. ASAP", které debutovalo na první příčce žabříčku Billboard 200 se 139 000 prodanými kusy v první týden prodeje v USA. První místo obsadilo i v Canadian Albums Chart a sedmé v UK Albums Chart. Po vydání alba se v žebříčku Billboard Hot 100 umístily další dvě písně, ačkoliv nešlo o singly, a to "Wild for the Night" (82. příčka) a "Long Live A$AP" (86. příčka). K červnu 2013 se v USA prodalo 378 000 kusů alba. V březnu 2015 album získalo RIAA certifikaci zlatá deska za 500 000 kusů alba v distribuci. Později díky streamům dosáhlo i na certifikaci platinová deska.

"At. Long. Last. ASAP" (2014–2015).

V březnu 2014 oznámil, že začal pracovat na svém druhém albu. V říjnu 2014 vydal první singl s názvem "Multiply". Ten byl v lednu 2015 následován singlem "Lord Pretty Flacko Jodye 2 (LPFJ2)", ani jedna píseň se v žebříčcích neumístila. Na produkci alba se podíleli Juicy J, Danger Mouse a ASAP Yams. Jeho mentor a kolega z uskupení ASAP Mob s pseudonymem ASAP Yams zemřel v lednu 2015, což se ASAP Rockyho velmi dotklo. V březnu 2015 oznámil název alba, a to "At. Long. Last. ASAP". Album mělo být vydáno 12. května 2015, ale v průběhu května bylo odloženo na 2. června. Nakonec bylo vydáno 26. května 2015. V první týden prodeje se v USA prodalo 116 731 kusů alba a bylo 25 milionkrát streamováno, tím debutovalo na první příčce žebříčku Billboard 200. Po vydání alba se singl "L$D" umístil na 62. příčce v Billboard Hot 100, a také dřívější singl "Everyday" (ft. Rod Stewart, Miguel a Mark Ronson) (92. příčka). Do žebříčku se dostala i píseň "Electric Body" (ft. Schoolboy Q) (80. příčka). Celkem se v USA prodalo 210 000 kusů alba. V únoru 2016 RIAA změnila pravidla udělování certifikací a nově do celkového prodeje započítávala i audio a video streamy. Díky tomu album získalo certifikaci zlatá deska. Později díky streamům dosáhlo i na certifikaci platinová deska.

"Testing" (2018).

V dubnu 2018 vydal singl "ASAP Forever", který sampluje Mobyho hit z roku 2000 "Porcelain". Píseň se umístila na 63. příčce žebříčku Billboard Hot 100 a stala se platinovou. Dalším singlem je píseň "Praise the Lord (Da Shine)" (ft. Skepta) (45. příčka, 2x platinový singl). Album "Testing" bylo vydáno 25. května 2018 a debutovalo na 4. příčce žebříčku Billboard 200. Album v USA obdrželo certifikaci zlatá deska.  V roce 2019 vydal nový singl "Babushka Boi" (69. příčka).

Osobní život a další odvětví.

Mezi lety 2011 a 2012 se stýkal s australskou rapperkou Iggy Azaleaou. Mayers je pescetariánem.  Od roku 2013 prodává vlastní zboží (merch) labelu A$AP. Na oblečení spolupracoval například s belgickým módním designerem Rafem Simonsem. V roce 2014 podepsal smlouvu s talentovou agenturou William Morris Endeavor, která ho zastupuje.  V roce 2016 zveřejnila americká oděvní značka Guess kolekci oblečení GUE$$, na které Mayers spolupracoval. Jde o vintage kolekci inspirovanou módou 90. let 20. století.

Rakim Mayers (* 3. října 1988, New York, Spojené státy), spíše známý jako A$AP Rocky, je americký rapper. Nejdříve proslul ve skupině A$AP Mob, od roku 2011 je také na sólové dráze u labelů Polo Grounds / RCA / Sony.

Rakim Athelaston Mayers (born October 3, 1988), known professionally as ASAP Rocky (stylized as A$AP Rocky; , ), is an American rapper, singer, songwriter, record producer, model, actor, and music video director. He is a member of the hip hop collective A$AP Mob, from which he adopted his moniker.  Rocky released his debut mixtape "Live. Love. A$AP" in 2011 to critical acclaim. The success of his mixtape led to a record deal with Polo Grounds Music, RCA Records, and Sony Music Entertainment. His debut studio album "Long. Live. A$AP" (2013) was also well received by critics and debuted at number one on the "Billboard" 200. The album was certified double platinum by the Recording Industry Association of America (RIAA) and its hit single "Fuckin' Problems" was nominated for Best Rap Song at the 2014 Grammy Awards. In 2015, Rocky released his second album titled "At. Long. Last. A$AP". The album was Rocky's second consecutive album to debut at number one the "Billboard" 200 and received mostly positive reviews from music critics. In 2018, he released his third album "Testing".  Rocky has won a BET Award, two BET Hip Hop Awards, a MTV Video Music Award Japan and a MTVU Woodie Award, as well as being nominated for two Grammy Awards, six World Music Awards, three MTV Video Music Awards and two MTV Europe Music Awards. Rocky has also directed music videos for himself, Danny Brown, and other A$AP Mob members. Furthermore, he is a noted record producer, producing under the pseudonym Lord Flacko.