Kořeny.

Gestalt terapie vznikla ve 40.– 50. letech 20. století. K jejím zakladatelům patří Fritz Perls, Laura Perls a Paul Goodman. Je založena na dynamické teorii systémů, fenomenologii, funkcionální analýze, psychologii myšlení, synergii. Inspiruje se také existencialismem, holismem a východními duchovními naukami, v prvé řadě zen-buddhismem. Zaměřuje na přítomnost, na prožívání a vyjadřování emocí.

Principy.

Gestalt terapie je v podstatě otevřený systém – jeho prvním principem je totiž „teď a tady“. Je to vlastně jediné „dogma“, které Gestalt terapie má. Její další principy, jakkoli jasné a vyhraněné, se jinak podřizují realitě, v níž se terapeut a jeho klient právě nacházejí.

Teď a tady.

Gestalt terapie se neslučuje s kauzálním přístupem (nehledá příčiny), ani s přístupem finálním (nehledá účel). Minulost a budoucnost si uvědomujeme – někdy dost koncentrovaně – v přítomném okamžiku. Tím není řečeno, že se nemůžeme dívat zpět či dopředu – často je to dokonce nutné, ale i o tom se rozhodujeme zase jen z pozice „teď a tady”.

Uvědomění.

Co si neuvědomuji, není moje a nemohu s tím zacházet. Naopak to, co si uvědomím, mi nabízí možnost být bohatší, celistvější, zdravější… Každý má široký repertoár způsobů, jak se vyhnout uvědomění; rozpoznat tyto způsoby – totiž uvědomit si je – bývá často první krok ke změně.

Zkušenost.

Co si zažiji, mohu pochopit a integrovat. Osobní zkušenost je předpoklad i prostředek osobní změny. Zvlášť důležitá je zkušenost senzorická (ve smyslu úsloví „loose your mind and come back to your senses”); nicméně pro zakotvení změny je důležitá i zkušenost kognitivní.

Kontakt.

Každý člověk si vytváří a obnovuje vědomí, že „já” není „ty”, ačkoli koexistují. Být v kontaktu se sebou (s některou svojí částí, již si právě uvědomuji) nebo s okolím (s lidmi, rodinou, kulturou, jež si právě uvědomuji) znamená být v napětí mezi tím, co je staré, známé a rigidní a tím, co je nové, neznámé a zdravé.

Fenomenologie.

Jedním ze základních principů, na nichž Gestalt psychoterapie staví, je fenomenologie. Svět je takový, jaký se nám jeví, neboť je to člověk/subjekt, kdo jej vnímá a zároveň spoluvytváří. Proto je možné, či dokonce užitečné, věřit svým smyslům, věřit tomu, co cítím a co si myslím, neboť to je nejen můj dojem, ale i součást reality. Vyměňují-li si klienti a terapeuti své „dojmy”, své pocity a myšlenky, jsou v realitě a mají reálný vztah.

Pole.

Jak klienti, tak terapeuti existují v určité, velmi konkrétní síti vztahů. Pro terapii má největší význam jejich vzájemné pole, jejich vzájemný vztah, v němž se dříve či později reprodukují zážitky, vzorce, postoje z jejich života; jinak řečeno, toto pole se organizuje ve shodě s potřebami klienta. Změna v poli terapeut – klient pak zpětně navozuje aspoň možnost změny v poli klienta.

Holismus.

Holismus vidí člověka v jednotě s prostředím, ve kterém žije. Člověk je součástí tohoto prostředí (pole) a v interakci s ním realizuje své potřeby. To znamená, že člověk vstupuje se svým prostředím do vztahu, ve kterém se on a prostředí vzájemně ovlivňují a mění, přičemž cílem této interakce je udržování rovnováhy a růst.

Dialog.

Terapeut a jeho klient jsou partneři. Jediný významný rozdíl mezi nimi je v tom, jak si uvědomují vnitřní a vnější svět: terapeuté jsou v tomto smyslu „pokročilejší“, a proto i kompetentní k tomu, aby poskytli doprovod druhému. Klienti si do terapie přicházejí pro podporu – a opouštějí ji tehdy, když nalezli zdroje své sebe-podpory.

Zodpovědnost.

Terapeut má funkci toho, kdo nabízí uvědomění, sebepoznání a změnu a je na klientovi, zda tuto nabídku přijme či odmítne – je to jeho osobní zodpovědnost, a tu z něho terapeut nesejme. Brát si zodpovědnost za sebe, byť „jen“ v terapii, je postoj, který Gestalt terapie preferuje. Nejde o morální hledisko (co by kdo měl či neměl), nýbrž o schopnost reagovat na výzvy, které přináší realita.

Kreativita.

Kdo přijme princip „teď a tady“ za svůj, připouští, že život je vlastně neustálá improvizace. Terapeut se nemůže plně spolehnout na osvědčené postupy a a jiná schémata, nýbrž jen na svoje uvědomění, a to znovu a znovu nabízí klientovi. Tak spolu-vytváří prostor pro uzdravení a změnu.

Růst.

Zaměří-li se terapeut na patologii, posiluje ji. Proto Gestalt terapie programově odmítá patologické paradigma a jako alternativu nabízí růst: ať už osobní (uvědomuji si své kvality a zdroje, stává se ze mne dospělejší a zdravější osobnost) či duchovní (uvědomuji si své vztahy, svůj potenciál a svoje poslání).

Techniky.

K nejznámějším technikám Gestalt terapie patří:  Gestalt terapie často využívá experimenty a jiné kreativní techniky (práce s tělem, hlasem, psaním, kreslením…). Experimentální je ovšem z principu, pokaždé totiž nabízí novou zkušenost, nové poznání a zárodek osobní změny. Je ale pouze na klientovi samotném, zda a jak tuto šanci využije.

Gestalt terapie je humanistický, prožitkový a psychosomatický směr v psychoterapii. Osoby jsou představovány jako otevřené systémy provázané se svým okolím. Cílem je u osob dosáhnout sjednocení těla, pocitů a rozumu. Vyrovnanost osobnosti nastává, když vnější projevy (vědomí – vyjadřování, chování, vzhled, činy) souhlasí s vnitřními pocity (podvědomí – emoce, pohnutky, pudy).

Gestalt therapy is a form of psychotherapy which emphasizes personal responsibility, and focuses upon the individual's experience in the present moment, the therapist–client relationship, the environmental and social contexts of a person's life, and the self-regulating adjustments people make as a result of their overall situation. It was developed by Fritz Perls, Laura Perls and Paul Goodman in the 1940s and 1950s, and was first described in the 1951 book "Gestalt Therapy".


Vznik organizace a její působení.

Organizace „Lékaři bez hranic“ byla založena skupinou francouzských lékařů a novinářů v reakci na nigerijskou občanskou válku. Zakladatelé organizace věřili, že každý člověk má právo na poskytnutí krizové lékařské pomoci bez ohledu na rasu, náboženské vyznání či politické přesvědčení a že potřeby člověka jsou nadřazeny hranicím země.  Lékaři bez hranic jsou celosvětovým hnutím, jehož jádro tvoří 24 členských asociací. Formální ústředí organizace sídlí v Ženevě (Švýcarsko). Organizaci dále tvoří 28 národních kanceláří a 5 operačních center, která řídí jednotlivé humanitární a zdravotnické projekty. Operační centra, sídlící v Paříži, Ženevě, Bruselu, Amsterdamu a Barceloně, jednají koordinovaně, avšak samostatně.  V projektech v terénu mají Lékaři bez hranic kolem 2 600 mezinárodních spolupracovníků (např. lékařů, zdravotních sester, porodních asistentek, farmaceutů, psychologů, logistiků či administrátorů), po jejichž boku pracuje přibližně 30 000 místních zaměstnanců. V zázemí pro organizaci pracuje dále kolem 2 500 stálých zaměstnanců, kteří organizují projekty na úrovni jednotlivých operačních center, či se starají o nábor dobrovolníků pro mise, fundraising a informování o situaci v oblastech humanitárních krizí.  Lékaři bez hranic jsou financováni zejména ze soukromých zdrojů, což zajišťuje operační nezávislost na politických, vojenských či ekonomických zájmech vlád a oficiálních mezinárodních institucí. V roce 2013 zajistili soukromí dárci, jichž bylo více než 5 milionů, celkem 89 % příjmů organizace. Zbytek příjmů tvořily granty vlád a institucí. Celosvětové příjmy organizace byly v témže roce 1,01 miliardy eur a celkové výdaje 953 milionů eur.  Organizace aktivně poskytuje zdravotní péči a lékařské zaškolení pro obyvatelstvo ve více než 70 zemích světa a často se dožaduje toho, aby za konflikty ve válečných zónách (jako např. v Čečensku či Kosově) byla převzata politická zodpovědnost. Jen jednou za celou svou existenci musela organizace zažádat o vojenskou intervenci, a to v roce 1994 během genocidy ve Rwandě. Aby mohla organizace poskytovat nezávislou a nestrannou pomoc, její jednání nepodléhá žádným politickým, náboženským či ekonomickým zájmům.  Současnou mezinárodní prezidentkou organizace je od 1. října 2013 Dr. Joanne Liu.

Mise.

Jednou z prvních misí, kterou Lékaři bez hranic absolvovali, byl zásah v hlavním městě Nikaragui Managua, které v roce 1972 postihlo zemětřesení. Zahynulo při něm na 30 000 lidí. Organizace, která je dnes známá svou rychlou reakcí na vzniklé krizové situace, dorazila na místo tři dny po tom, co Červený kříž zorganizoval záchrannou misi. V září roku 1974 udeřil ve středoamerickém státě Honduras hurikán Fifi a následné záplavy připravily o život tisíce lidí. V tomto roce se tak Lékaři bez hranic vydali na svou první dlouhodobou misi.  Poté, co v letech 1975–1979 došlo ke kapitulaci Jižního Vietnamu, se rozhodly miliony Kambodžanů emigrovat do Thajska, aby se vyhnuly Rudým Khmerům. Lékaři bez hranic tak začali v Thajsku zakládat své první uprchlické tábory. Když se Vietnam v roce 1989 z Kambodži stáhl, organizace zde zahájila dlouhodobou misi na pomoc přeživším masového zabíjení a na znovuvybudování kambodžského zdravotnického systému. Ačkoli právě zásah v Thajsku na pomoc obětem války z jihovýchodní Asie by mohl být považován za první válečnou misi této organizace, její členové to tak nevidí. Za první misi v nefalšované válečné zóně, kde byli vystaveni i palbě znepřáteleného území, považují až zásah v Libanonu v roce 1976. Během této občanské války si Lékaři bez hranic získali věhlas díky své nestrannosti a ochotě pomáhat i během ostřelování.

Ocenění.

Lékaři bez hranic získali v roce 1999 Nobelovu cenu míru za zásluhy v oblasti poskytování zdravotní péče v akutních krizových situacích a také za zvýšení mezinárodního povědomí o možných humanitárních katastrofách.

Kritika.

Italská prokuratura se zabývala podezřením, že Lékaři bez hranic se během evropské migrační krize podíleli na nelegálním převozu migrantů do Itálie.  V červnu 2018 obvinilo několik bývalých pracovnic členy organizace, že si na misi v Africe využívali služeb místních prostitutek. Za služby jim platili i léky.

Lékaři bez hranic (: "Médecins Sans Frontières", : "Doctors Without Borders", : "Ärzte ohne Grenzen") je sekulární humanitární nezisková organizace, která se zaměřuje na poskytování zdravotní péče obětem přírodních katastrof, válečných konfliktů, epidemií či vyloučení ze zdravotní péče. Organizace byla založena v roce 1971 a ve světě je známa pod francouzskou zkratkou „MSF“.

MSF's principles and operational guidelines are highlighted in its Charter, the Chantilly Principles, and the later La Mancha Agreement. Governance is addressed in Section 2 of the Rules portion of this final document. MSF has an associative structure, where operational decisions are made, largely independently, by the five operational centres (Amsterdam, Barcelona-Athens, Brussels, Geneva and Paris). Common policies on core issues are coordinated by the International Council, in which each of the 24 sections (national offices) is represented. The International Council meets in Geneva, Switzerland, where the International Office, which coordinates international activities common to the operational centres, is also based.  MSF has general consultative status with the United Nations Economic and Social Council. It received the 1999 Nobel Peace Prize in recognition of its members' continued efforts to provide medical care in acute crises, as well as raising international awareness of potential humanitarian disasters. James Orbinski, who was the president of the organization at the time, accepted the prize on behalf of MSF. Prior to this, MSF also received the 1996 Seoul Peace Prize. Christos Christou succeeded Joanne Liu as international president in June 2019.


Popis.

Dosahuje velikosti 2,5 až 4 mm. (Samička má tělo jen mírně větší než sameček, pokud nezapočítáme kladélko.) Nápadně dlouhé kuželovité rostrum je delší než hlava. Nohy jsou dlouhé (zadní pár je delší než celé tělo), křídla redukována – u samečků srpovitého tvaru (háčky), u samiček ve formě šupin. Samečci mají na konci zadečku klíšťkovité kopulační ústrojí, samičky dlouhé, dozadu smeřující kladélko.  Specifickou adaptací sněžnic ("Boreus" sp.) na zimní aktivitu je brachypterie (redukce křídel) a způsob pohybu – skákání.  Skákací mechanismus sněžnic je mezi členovci poměrně výjimečný – skok je uskutečňován současným pohybem dvou párů končetin, prostředního a zadního. Využití dvou párů končetin umožňuje širší rozložení reakčních sil na odrazovou plochu, což je výhodné na měkkém povrchu, jakým je sníh. Při odrazu je těžiště mezi prostředním a zadním párem končetin, rotace těla při pohybu vzduchem je malá. Odraz dvěma páry končetin je silnější, protože se zapojí více svalů. Skok sněžnice matné může být delší než 10 cm a skoků bývá více za sebou.

Rozšíření.

Vyskytuje se v holoarktické oblasti v severní Eurasii a Severní Americe.  V České republice je sněžnice matná rozšířenějším ze dvou druhů žijících v ČR. Druhým druhem je sněžnice lesklá ("Boreus westwoodi").

Ekologie.

Životní cyklus sněžnice je pevně vázán na zimní období. Dává přednost podhorským a horským oblastem a objevuje se hlavně po delším sněžení, při oblevě. Druhy žijící na území ČR a Slovenska (viz níže) preferují listnaté lesy s bukem lesním ("Fagus sylvatica") a porosty mechu rokytu cypřišovitého ("Hypnum cupressiforme").

Vývoj.

Sněžnice matná se páří na podzim. Samec se samicí zůstávají spojeni až několik dnů, během nichž samec vozí samici na zádech. Samička poté klade asi deset vajíček do půdy. Po několika dnech se líhnou drobné larvy s tělem ve tvaru „C“, bez panožek. Vývoj larev probíhá v půdě porostlé mechem, který larvám i dospělcům slouží jako útočiště a potrava. Saprofágní larvy se zdržují pod kameny, v trsech mechu apod. Vyvíjejí se dva roky (4 instary). Před kuklením larva přede rourku z hedvábí. Dospělci se dožívají asi šesti měsíců a spatřit je můžeme od října do března na vlhkém mechu v lesích a na sněhu. (Podle vlhkosti se stěhují hlouběji.)

Potrava.

Dospělci jsou draví. Loví chvostoskoky, ale nepohrdnou mrtvým chvostoskokem či soustem rostlinného původu (vysávají mechy aj.). Larvy se živí rostlinnou potravou a mrtvými organismy.

Zajímavosti.

Ve Vysokých Tatrách žije endemická sněžnice karpatská ("Boreus lokayi" Klapálek, 1901). Sněžnice matná je tmavší, smolně hnědá a má tmavé nohy. Sněžnice lesklá a karpatská mají nohy žlutavé.  V německy mluvících zemích je sněžnice známá jako „sněžná blecha“ (Schneefloh), protože skáče. Dokáže skočit až 20 cm.  Anglicky je lidové pojmenování sněžnicovitých „sněžní škorpióni“ (snow scorpionflies, snow scorpion flies) nebo na Britských ostrovech „sněžné blechy“ (snow fleas).  V období 50. let 20. století, kdy komunistická propaganda všemi dostupnými prostředky upozorňovala na hrozící nebezpečí agrese ze strany imperialistických západních velmocí a kdy podle informací v rádiu a novinách „americký brouk“ mandelinka bramborová byla rozhazována z letadel kapitalisty nad územím ČSSR, aby pustošila pole, způsobovala sněžnice matná paniku. Vyděšení lidé ji nosili k určení do muzeí a vysokých škol, neboť si nedovedli vysvětlit výskyt hmyzu přímo na sněhu jinak, než že jde o další zákeřnou imperialistickou biologickou zbraň.

Sněžnice matná ("Boreus hyemalis", synonymum "Boreus hiemalis") je hmyz, o jehož způsobu života máme velice málo spolehlivých údajů, stejně jako o způsobu života ostatních druhů čeledi sněžnicovití. Je aktivní v zimě – odtud české rodové jméno.

Boreus hyemalis (Syn.: "Boreus hiemalis") is an insect, 3 to 4.5 millimetres long from the family of "Boreidae". Its common name is snow flea.  It has stubby, grey-brown wings with a metallic sheen. Snow fleas crawl or hop over the snow at temperatures around freezing point and thus resemble glacier fleas and snow flies.  The males have 4 short, wing vestiges which curve downwards at their ends. The females only have two scale-like wing vestiges. In general, the female may be recognised from a curved, sabre-like pipe that acts as an ovipositor. In their fully formed state, these animals are only found in the colder period of the year between October and March. During this time mating takes place. The larvae live on moss-covered areas and withdraw in September into holes in the group to pupate.


Životopis.

Narodil se v Lambeth Hospital v jihovýchodním Londýně. Své mládí prožil na hranici s Walesem. Po dokončené školy v 17 letech se vrátil zpět do Londýna a začal si hledat místo bubeníka na právě se rozvíjející bluesové scéně. Když potkal Paul Kossoffa, který hrál ve skupině Black Cat Bones, nabídl se jako bubeník a hrál s nimi šest měsíců. Kromě jiných, hrál nejraději na bicí značky Hayman.  Simon a Paul skupinu Black Cat Bones opustili a společně s Paulem Rodgersem a Andy Fraserem založili skupinu Free. V době své pětileté existence měli Free značný vliv na mnoho skupin po obou stranách Atlantiku. Jejich největší hit "All Right Now" napsal společně v roce 1970 s Paulem Rodgersem. Společnost ASCAP v roce 1990 tuto píseň označila jako hit číslo jedna v mezinárodním měřítku, protože jenom v samotných Spojených státech ji rádia vysílala milionkrát. Tato píseň byla důležitou součástí formování soundu britských blues-rockových skupin. V té době patřili Free a Led Zeppelin k nejžádanějším britským skupinám. Free vydali pět špičkových alb, ve kterých byly kombinovány styly blues, balada a rock. V roce 2000, kdy byla píseň "All Right Now" hrána v britských rozhlasových stanicích již více než dvoumiliónkrát, dostal Simon Kirke od British Music Industry cenu „Multi Million Award“.  Po rozpadu skupiny Free v roce 1973, Simon and Paul Rodgers se znovu setkali a založili skupinu Bad Company. Přidal se k nim Mick Ralphs (Mott the Hoople) a baskytarista Boz Burrell (King Crimson). Bad Company se stali jednou z nejžádanějších skupin s prodejem kolem 30 milionů singlů a alb.  Když Bad Company v roce 1982 skončili, Kirke krátce působil ve skupině Wildlife a do Bad Company se vrátil po jejich znovusjednocení v roce 1986.  Působil na turné ve skupině Ringo Starra All Star Band. Byl též uznávaným skladatelem, v roce 2005 vydal "Seven Rays of Hope". Pracoval též s umělci jako Wilson Pickett, Bo Diddley, Ray Charles, Jerry Lee Lewis, Keith Richards, Ronnie Wood a Eric Clapton.  V roce 1980 hrál Kirke s bubeníkem Led Zeppelin John Bonhamem ve dvou písních Led Zeppelin na Mnichovském koncertě.

Simon Frederick St George Kirke (* 28. července 1949 Londýn) je anglický rockový bubeník, známý ze svého působení ve skupinách Free a Bad Company.

Simon Frederick St George Kirke (born 28 July 1949) is an English rock drummer best known as a member of Free and Bad Company, the latter of which he has been the only continuous member since their inception.


Původ teorie.

Již v roce 1898 si George Howard Darwin (syn Charlese Darwina) se domníval, že se Měsíc ze Země oddělil a vzdálil odstředivou silou.  V 70. letech 20. století vyslovili A. G. W. Cameron a W. Ward hypotézu, že Měsíc vznikl při střetu Prazemě s tělesem desetkrát méně hmotným, než je hmotnost současné Země. S podobnou hypotézou přišli i W. K. Hartman a Donald R. Davis.  A. G. W. Cameron a W. Ward svou hypotézu založili na velkém momentu hybnosti, který má systém Země-Měsíc. Tento moment hybnosti je největší ze všech systémů planet a měsíců ve sluneční soustavě.  W. K. Hartman a Donald R. Davis na teorii velkého impaktu přišli při zkoumání, proč je na Měsíci málo chemického prvku železa.

Současná teorie velkého impaktu.

Podle dřívějších poznatků vznikla Theia na oběžné dráze blízko oběžné dráhy Země, pravděpodobně v jednom z Lagrangeových bodů. Vzniklá protoplaneta Theia však měla vzhledem k Zemi velkou hmotnost, a proto vlivem gravitace došlo k přiblížení Thei k Zemi, až došlo k téměř tečné srážce.  Přiblížení obou protoplanet způsobilo rozžhavení obou plášťů těles v místě střetu a tento materiál vytvořil kolem Země prstenec, ze kterého vznikl Měsíc. Zbytek Thei dopadl na Zemi. Prstenec obíhající Zemi tvořilo 80 % materiálu z pláště Thei, ostatní byl materiál ze Země. Protože v tu dobu byl již materiál obou těles převážně diferenciován (železo bylo zkoncentrováno v jádru těles), vysvětluje se tak malé železné jádro Měsíce.  Podle novějších výpočtů nevzniklo z prstence obíhající hmoty jedno těleso, ale tělesa dvě. Menší těleso mělo poloměr asi 600  km (dnešní Měsíc má poloměr 1730  km). Tyto „protoměsíce“ se nacházely na kolizních drahách a proto se po čase srazily. Vysvětluje to rozdílný vzhled přivrácené a odvrácené strany Měsíce. Menší protoměsíc podle této teorie dopadl na tu část druhého tělesa, kterou dnes vidíme jako přivrácenou stranu Měsíce. Vytvořil zde rozsáhlé pánve („měsíční moře“), které se na odvrácené straně Měsíce nevyskytují.  Podle nejnovějších měření rozdílu izotopického složení vznikla Theia dále od Slunce. Ukazuje se také, že vzorky odebrané z jistých částí povrchu Měsíce (což byl také argument teorie impaktu), nemusejí být reprezantivní a odpovídat těm uvnitř Měsíce.  Impakt mohl dodat Zemi těkavé prvky jako uhlík, dusík a síru, které jsou důležité pro vznik života. I veškerá voda (hydrosféra) mohla být impaktem na Zem přinesena.

Údaje podporující teorii velkého impaktu.

Vznik protoplanety Thei v blízkosti Země podporuje podobný poměr izotopů kyslíku O, O a O na Zemi i na Měsíci. Teorii velkého impaktu podporuje velikost momentu hybnosti soustavy Země-Měsíc. Měsíční horniny obsahují málo těkavých prvků, takže Měsíc musel projít během svého vývoje obdobím vysokých teplot. Toto období nastalo při rozžhavení materiálu, ze kterého se vytvořil Měsíc.

Další teorie vzniku Měsíce.

Vznik Měsíce odtržením ze Země.

Tuto hypotézu poprvé vyslovil George Howard Darwin, když si uvědomil, že pokud se Měsíc od Země vzdaluje, musel být kdysi jeho součástí. Odtržení Měsíce vysvětlil velkou rotací Země a tím i velkou odstředivou silou.  V roce 1907 vyslovil astronom W. H. Pickering domněnku, že k odtržení došlo v oblasti Tichého oceánu a způsobilo odtržení Evropy od Ameriky.  Pro tuto teorii by musela mít soustava Země-Měsíc 3,7× větší moment hybnosti, než má nyní.

Měsíc dvojče Země.

Další z teorií je, že Měsíc vznikl současně se Zemí ze zárodečného oblaku. Podle této hypotézy by však obě tělesa musela obsahovat podobné složení materiálu, na Měsíci je však, na rozdíl od Země, málo těkavých prvků.

Měsíc zachycen Zemí.

Americký astronom T. J. J. See přišel s hypotézou, že Měsíc by mohl být tělesem zachyceným z okolí. Pak by ale musela mít soustava Země-Měsíc menší moment hybnosti, než má dnes.

Impaktů bylo více.

Podle teorie (Raluca Rufu, Weizmann Institute, a kol.) z roku 2017 mohlo být impaktů více, menších, a Měsíc ve své současné podobě se zformoval až na oběžné dráze Země z menších těles.

Teorie velkého impaktu (anglicky "The Giant Impact Formation", někdy také "Big Splash") je vědecká hypotéza vysvětlující vznik Měsíce. Podle této hypotézy v době před 4,533 miliardami let došlo ke srážce vznikající Země s protoplanetou velikosti Marsu a hmotnosti 66×10 až 84×10 tun (11 až 14 procent hmotnosti Země), která byla nazvána Theia. Tato srážka způsobila vyvržení materiálu ze Země a z Thei na oběžnou dráhu Prazemě. Z tohoto materiálu se vytvořil prstenec, který se postupně zformoval do našeho Měsíce. Vzniku se ale pravděpodobněji zúčastnilo více objektů.

The giant-impact hypothesis, sometimes called the Big Splash, or the Theia Impact, suggests that Luna (the Moon) formed from the ejecta of a collision between the proto-Earth and a Mars-sized planetesimal, approximately 4.5 billion years ago, in the Hadean eon (about 20 to 100 million years after the Solar System coalesced). The colliding body is sometimes called Theia, from the name of the mythical Greek Titan who was the mother of Selene, the goddess of the Moon. Analysis of lunar rocks, published in a 2016 report, suggests that the impact may have been a direct hit, causing a thorough mixing of both parent bodies.  The giant-impact hypothesis is currently the favored scientific hypothesis for the formation of the Moon. Supporting evidence includes:  However, there remain several questions concerning the best current models of the giant-impact hypothesis. The energy of such a giant impact is predicted to have heated Earth to produce a global magma ocean, and evidence of the resultant planetary differentiation of the heavier material sinking into Earth's mantle has been documented. However, there is no self-consistent model that starts with the giant-impact event and follows the evolution of the debris into a single moon. Other remaining questions include when the Moon lost its share of volatile elements and why Venuswhich experienced giant impacts during its formationdoes not host a similar moon.


Klubová kariéra.

Atlético Madrid.

Je odchovancem klubu Atlético Madrid, kde strávil šest let a plnil dokonce i funkci kapitána, které se ujal v 19 letech, čímž se stal nejmladším kapitánem v historii Atlética.

Liverpool FC.

Zájem projevoval Manchester United a Chelsea. 20. června 2007 se však v britských médiích objevila zpráva, že je číslem 1 na seznamu posil Liverpoolu. 29. června náhle přerušil dovolenou a v Madridu se setkal se zástupci Liverpoolu. Odcestoval do Liverpoolu, aby zde podstoupil zdravotní prohlídku a dojednal poslední detaily smlouvy. Začátkem července 2007 se stal definitivně hráčem Liverpoolu za nespecifikovanou částku, která se odhadovala na 20 milionů liber (včetně transferu Luise Garcíi Sanze do Atlética). Podepsal šestiletou smlouvu.  V sezóně 2007/08 vstřelil 24 ligových gólů. V další sezóně 2008/09 pak nastřílel 17 ligových gólů.

Chelsea FC.

31. ledna 2011 přestoupil za odhadovanou částku 50 milionů liber šterlinků do londýnského klubu Chelsea FC, což by byla rekordní přestupní částka na Britských ostrovech mezi anglickými kluby. V londýnské Chelsea však očekávání zpočátku nenaplňoval a postupem času se z něj stal střídající hráč. V sezóně 2011/12 pomohl svému klubu Chelsea FC k zisku cenného poháru Ligy mistrů.  25. září 2012 v utkání anglického ligového poháru proti Wolverhamptonu Wanderers vstřelil jeden gól, Chelsea zvítězila 6:0. 19. května 2013 v posledním ligovém kole Premier League 2012/13 vstřelil gól v zápase s Evertonem, Chelsea zvítězila 2:1, se ziskem 75 bodů skončila na 3. místě a definitivně si tak zajistila účast v Lize mistrů 2013/14. Fernando tak protrhl své střelecké trápení v Premier League, které trvalo od prosince 2012 (v Evropské lize se naproti tomu gólově prosazoval).  Do jarního šestnáctifinále Evropské ligy 2012/13 byl Chelsea přilosován český klub AC Sparta Praha, Torres nastoupil 14. února 2013 v Praze v základní sestavě, anglický celek zvítězil 1:0 gólem mladého brazilského fotbalisty Oscara. O týden později se představil v odvetě na Stamford Bridge a měl několik kvalitních gólových příležitostí, žádnou z nich však neproměnil. Sparta dlouho vedla 1:0, až gól Edena Hazarda na konečných 1:1 ve druhé minutě nastaveného času znamenal postup Chelsea do osmifinále Evropské ligy. V osmifinále postoupila Chelsea přes rumunský celek Steaua Bukurešť po výsledcích 0:1 venku a 3:1 doma. Torres vstřelil poslední ze tří branek na domácí půdě. Ve čtvrtfinále čekal Chelsea ruský FK Rubin Kazaň, v prvním utkání na Stamford Bridge se Fernando střelecky prosadil hned dvakrát, výrazně tak pomohl k vítězství 3:1. Jedenkrát se trefil i v odvetném zápase 11. dubna, Chelsea stačila k postupu do semifinále porážka 2:3. Přesně mířil i v odvetě semifinále proti švýcarské Basileji, kde dal jeden gól, Chelsea vyhrála 3:1 a postoupila do finále proti Benfice Lisabon. Ve finále vstřelil první branku utkání a mohl se po skončení střetnutí radovat z vítězství 2:1 a získání trofeje pro vítěze Evropské ligy.  28. září 2013 byl v ligovém utkání proti Tottenhamu Hotspur po dvou žlutých kartách vyloučen. Při první žluté se dostal do konfliktu s obráncem "Spurs" Janem Vertonghenem. Utkání skončilo remízou 1:1.

AC Milán.

Koncem srpna 2014 odešel na dvouleté hostování do italského klubu AC Milán. V utkání proti Empoli vstřelil svůj první gól za AC Milán, když ve 43. minutě snížil na 2:1.  Na konci roku 2014 se AC Milán dohodl s Chelsea na přestupu Torrese a obratem jej poslal na hostování do Atlética Madrid.

Atlético Madrid.

Svůj druhý debut v dresu Atlética prožil 7. 1. 2015 v osmifinále Copa Del Rey proti Realu Madrid (odehrál 59 minut, výhra 2:0). V lize debutoval 11. ledna proti Barceloně (odehrál 22 minut, prohra 1:3). Svůj první gól vstřelil v odvetě Copa Del Rey proti Realu Madrid. Skóroval v 1. a 46. minutě. Díky jeho trefám Atlético remizovalo 2:2 a postoupilo do čtvrtfinále.

Reprezentační kariéra.

V A-týmu Španělska debutoval 6. 9. 2003 v přátelském utkání proti Portugalsku (výhra 3:0).  V roce 2008 vyhrál s reprezentací Španělska Mistrovství Evropy, když ve finálovém zápasu proti Německu dal jediný gól zápasu a rozhodl tak celý turnaj. V roce 2010 se stal na světovém šampionátu v Jižní Africe se španělskou fotbalovou reprezentací mistrem světa.  Ve finále ME 2012 zvyšoval na 3:0 a stal se tak prvním hráčem historie Mistrovství Evropy, který dokázal skórovat ve dvou po sobě jdoucích finále. Na Euru 2012 získal zlatou kopačku pro krále střelců. 3 góly sice vstřelilo vícero fotbalistů (mimo něj ještě Mario Gómez, Mario Balotelli, Mario Mandžukić, Alan Dzagojev, Cristiano Ronaldo), ale Torres měl nejméně odehraných minut.  30. května 2014 odehrál 60 minut v přátelském zápase proti Bolívii, ve kterém vstřelil gól z pokutového kopu. Utkání nakonec skončilo 2:0. Druhou branku přidal Andrés Iniesta. Skvělý výkon v tomto zápase Torresovi pomohl se dostat do nominace na světový šampionát 2014. Trenér Vicente del Bosque jej tedy vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii, zde Španělé jakožto obhájci titulu vypadli po dvou porážkách a jedné výhře již v základní skupině B.

Fernando José Torres Sanz zkráceně jen Fernando Torres (* 20. března 1984, Fuenlabrada, Španělsko) je bývalý španělský fotbalový útočník a bývalý reprezentant, od roku 2018 hráč klubu Sagan Tosu, kde se po jedné sezóně, ve které vstřelil 5 branek, rozhodl ukončit kariéru.

Fernando José Torres Sanz (; born 20 March 1984) is a Spanish former professional footballer who played as a striker.  Torres started his career with Atlético Madrid, progressing through their youth system to the first-team squad. He made his first-team debut in 2001 and finished his time at the club with 75 goals in 174 La Liga appearances. Prior to his La Liga debut, Torres played two seasons in the Segunda División for Atlético, making 40 appearances and scoring seven goals.  Torres joined Premier League club Liverpool in 2007, after signing for a club record transfer fee. He marked his first season at Anfield by being Liverpool's first player since Robbie Fowler in the 1995–96 season to score more than 20 league goals in a season. The most prolific goalscoring spell of his career, he became the fastest player in Liverpool history to score 50 league goals. He was named in the FIFA World XI in 2008 and 2009. Torres left the club in January 2011 to join Chelsea for a British record transfer fee of £50 million, which made him the most expensive Spanish player in history. In his first full season at Chelsea, Torres won the FA Cup and the UEFA Champions League. The following season, he scored in the final of the 2012–13 UEFA Europa League, helping Chelsea to win the competition for the first time.  Torres is a Spanish international and made his debut against Portugal in 2003. He has been capped over 100 times and is his country's third-highest goalscorer of all-time. With Spain, he has participated in six major tournaments: UEFA Euro 2004, the 2006 FIFA World Cup, Euro 2008, the 2010 World Cup, Euro 2012, and the 2014 World Cup. Spain won the three tournaments from 2008 to 2012, with Torres scoring in the finals of both Euro 2008 and Euro 2012. He scored the winning goal in the 2008 European Championship, and won the Golden Boot for highest goalscorer in 2012.


Dějiny útvaru.

V říjnu 1807 po obsazení Lisabonu vojskem Napoleona Bonaparta uprchl portugalský regent princ Jan spolu se svou matkou královnou Marií I. a dvorem s asi 15 000 dvořany do tehdejšího portugalské kolonie Brazílie. Po tomto přesunu královského rodu do Brazílie, bylo učiněno zrovnoprávnění brazilské kolonie s Portugalským královstvím a bylo utvořeno Spojené království Portugalska, Brazílie a Algarves. Tehdejší (knížectví) kolonie Brazílie byla pro všechny důvody (možnost že Napoleon upevní své pozice) povýšena do hodnosti království, aby mohla symbolizovat postavení portugalského královského rodu jako stále vládnoucího. Toto nově vytvořené Spojené království Portugalska, Brazílie a Algarves byl jednotný stát třech rovných celků (de facto jen dvou), jehož panovník měl nový titul: "král Spojeného království Portugalska, Brazílie a Algarves". Nařízení o vzniku vešlo v platnost 16. prosince 1815.  Ve jménu tohoto útvaru figuroval název historické říše Algarves, která zahrnovala současnou jihoportugalskou provincii Algarve a protilehlé Algarve, tj. bývalé portugalské území, nyní de facto severní část pobřeží Maroka.  Po Napoleonově pádu v roce zasedla v Portugalsku prozatímní vláda, která v roce 1820 vyzvala krále Jana VI. k návratu. Ten byl po svém příjezdu nucen uznat novou ústavu, která nastolila konstituční monarchii. Králův syn Dom Pedro zůstal v Brazílii a převzal v ní regentství a funkci místokrále.  Po návratu královské rodiny do Portugalska, v Lisabonu následně cortesy (lidové shromáždění) zrušily rovnoprávnost Portugalska a Brazílie a snažily se obnovit její koloniální status, což v Brazílii vedlo k hnutí za nezávislost, do jehož čela se postavil právě Dom Pedro, jenž byl vždy nakloněn liberálním myšlenkám. Dom Pedro nakonec vyhlásil nezávislost Brazílie na Portugalsku a 12. října 1822 byl jako Pedro I. prohlášen císařem Brazílie. Titul císaře namísto krále, měl zdůraznit rozmanitost Brazílie a částečně emulovat Napoleona, jako liberála a revolucionáře, čímž Spojené království Portugalska, Brazílie a Algarves tak jako tak zaniklo, ovšem k nechuti lisabonské vlády a parlamentu s brazilskou nezávislostí.

Seznam králů Spojeného království Portugalska, Brazílie a Algarves.

"Dynastie Braganza"

Spojené království Portugalska, Brazílie a Algarves (portugalsky: "Reino Unido de Portugal, Brasil e Algarves") byla monarchie de facto reálná unie na území dnešního Portugalska a Brazílie v letech 1815–1822, ale de facto již od roku 1808.

The United Kingdom of Portugal, Brazil and the Algarves was a pluricontinental monarchy formed by the elevation of the Portuguese colony named State of Brazil to the status of a kingdom and by the simultaneous union of that Kingdom of Brazil with the Kingdom of Portugal and the Kingdom of the Algarves, constituting a single state consisting of three kingdoms.  The United Kingdom of Portugal, Brazil and the Algarves was formed in 1815, following the transfer of the Portuguese Court to Brazil during the Napoleonic invasions of Portugal, and it continued to exist for about one year after the return of the Court to Europe, being "de facto" dissolved in 1822, when Brazil proclaimed its independence. The dissolution of the United Kingdom was accepted by Portugal and formalized "de jure" in 1825, when Portugal recognized the independent Empire of Brazil.  During its period of existence the United Kingdom of Portugal, Brazil and the Algarves did not correspond to the whole of the Portuguese Empire: rather, the united kingdom was the transatlantic metropolis that controlled the Portuguese colonial empire, with its overseas possessions in Africa and Asia.  Thus, from the point of view of Brazil, the elevation to the rank of a kingdom and the creation of the United Kingdom represented a change in status, from that of a colony to that of an equal member of a political union. In the wake of the Liberal Revolution of 1820 in Portugal, attempts to compromise the autonomy and even the unity of Brazil, led to the breakdown of the union.


Podmínky.

K pozorování kvantového Hallova jevu jsou obvykle potřeba extrémně nízké teploty, blízké absolutní nule, a silná magnetická pole. V roce 2006 se podařilo v evropských i amerických laboratořích realizovat kvantový Hallův jev na grafenu i za pokojové teploty, ovšem tím silnější byla použitá pole (až 45 tesla).

Fyzikální princip.

Tenká vrstva v polovodiči představuje vodivý kanál, kterým se mohou volně pohybovat elektrony, ale jen ve dvou nezávislých směrech. Mají-li magnetické indukční čáry směr kolmý k rovině destičky, pak elektrony vlivem pole vykonávají Larmorovu rotaci, čili pohybují se po kružnicích o poloměru kde formula_8 je hybnost elektronu, formula_3 je elementární náboj a formula_10 je velikost magnetické indukce. V silných polích je tento poloměr velmi malý a pohyb elektronů je kvantovaný s energiemi kde formula_12 je redukovaná Planckova konstanta, formula_13 je cyklotronová úhlová frekvence a formula_5 je kvantové číslo. Tyto energetické hladiny jsou degenerované, neboli na jedné hladině je více elektronů. Stupeň degenerace je úměrný formula_10, takže v dostatečně silném poli prakticky všechny vodivostní elektrony „sedí“ na několika málo hladinách. Elektrony se v tom případě chovají jako nestlačitelná kvantová kapalina a lze pozorovat kvantování elektrického odporu.  Při zlomkovém kvantovém Hallově jevu hraje větší roli vzájemné působení elektronů elektrickou silou. Elektrony dohromady s kvanty magnetického indukčního toku vytvoří kvazičástice, které se chovají, jakoby měly zlomkový náboj (například formula_16). Kvazičástice rovněž vytvoří kvantovou kapalinu a způsobují zlomkové kvantování odporu.

Von Klitzingova konstanta.

Ve vztahu pro kvantový Hallův odpor vystupuje fyzikální konstanta vyjádřená v ohmech. Po redefinici SI je od r. 2019 její hodnota pevně stanovenou konstantou: Kvantový Hallův odpor je vždy roven této konstantě nebo jejím jednoduchým násobkům. Klaus von Klitzing objevil, že rovnost platí s obrovskou přesností. Za objev tohoto tzv. „přesného kvantování“ obdržel Nobelovu cenu za fyziku v roce 1985. Odpor realizovaný na principu kvantového Hallova jevu se používá jako standardní etalon při kalibraci elektronických součástek. Z důvodu sjednocení těchto měření zavedl CIPM v roce 1990 konvenční hodnotu von Klitzingovy konstanty ta však ztratila opodstatnění po změně definic kilogramu a ampéru (von Klitzingova konstanta má nyní přesnou hodnotu nezávislou na experimentálním určení) a byla v rámci redefinice základních jednotek SI s platností od kvěna 2019 zrušena.

Aplikace.

Kvantový Hallův jev a Josephsonův jev se využívají mimo jiné ve výkonových vahách pro extrémně přesná měření hmotnosti. Tento způsob vážení by se podle plánů BIPM mohl stát součástí nové definice kilogramu, základní jednotky hmotnosti v soustavě SI.

Kvantový Hallův jev je kvantově-mechanická verze Hallova jevu, který nastává v tenkých vrstvách polovodičů. Hallův odpor při tomto jevu nabývá pouze diskrétních, velmi přesně definovaných hodnot: kde formula_2 je Planckova konstanta, formula_3 je elementární náboj, formula_4 je von Klitzingova konstanta a formula_5 je buď celé číslo nebo jednoduchý zlomek. Podle formula_5 odlišujeme celočíselný Hallův jev a zlomkový Hallův jev, jejichž podstata je mírně odlišná.

The quantum Hall effect (or integer quantum Hall effect) is a quantum-mechanical version of the Hall effect, observed in two-dimensional electron systems subjected to low temperatures and strong magnetic fields, in which the Hall conductance undergoes quantum Hall transitions to take on the quantized values  where is the channel current, is the Hall voltage, is the elementary charge and is Planck's constant. The prefactor is known as the filling factor, and can take on either integer () or fractional () values. The quantum Hall effect is referred to as the integer or fractional quantum Hall effect depending on whether is an integer or fraction, respectively.  The striking feature of the integer quantum Hall effect is the persistence of the quantization (i.e. the Hall plateau) as the electron density is varied. Since the electron density remains constant when the Fermi level is in a clean spectral gap, this situation corresponds to one where the Fermi level is an energy with a finite density of states, though these states are localized (see Anderson localization).  The fractional quantum Hall effect is more complicated, as its existence relies fundamentally on electron–electron interactions. The fractional quantum Hall effect is also understood as an integer quantum Hall effect, although not of electrons but of charge-flux composites known as composite fermions. In 1988, it was proposed that there was quantum Hall effect without Landau levels. This quantum Hall effect is referred to as the quantum anomalous Hall (QAH) effect. There is also a new concept of the quantum spin Hall effect which is an analogue of the quantum Hall effect, where spin currents flow instead of charge currents.


Stavba.

Roku 1897 se velitelem rakousko-uherské floty stal viceadmirál Hermann von Spaun, který navrhl nový desetiletý plán rozvoje námořnictva. V plánu figurovala stavba 12 bitevních lodí, 12 křižníků, 12 torpédoborců a 72 torpédových člunů. Trojici již existujících bitevních lodí třídy "Monarch" proto mělo doplnit ještě devět nově postavených plavidel. Roku 1898 Spaun získal prostředky na zahájení stavby série tří bitevních lodí třídy "Habsburg". Stavbu provedla v letech 1899–1904 loděnice Stabilimento Tecnico Triestino (STT) v Terstu. Tři postavené jednotky dostaly jména "Habsburg", "Árpád" a "Babenberg". Byly to první postavené rakousko-uherské predreadnoughty.  Jednotky třídy "Habsburg":

Konstrukce.

Hlavní výzbroj tvořily tři kanóny 24cm Krupp L/40 C97 ve dvou dělových věžích. Poslední jednotka "Babenberg" byla vyzbrojena jejich licenční verzí 24cm Škoda L/40 K 01. Dvouhlavňová byla na přídi a jednohlavňová na zádi. Ve dvoupatrových kasematách pak bylo umístěno dvanáct kanónů 15cm Krupp L/40 C96 sekundární ráže (šest na každém patře). Toto řešení však zhoršovalo stabilitu plavidel a vedlo ke rekonstrukci (zmenšení) nástaveb prvních dvou jednotek. Lehkou výzbroj představovalo deset 7cm L/45 kanónů Škoda, dvanáct 37mm kanónů vickers a čtyři vodou chlazené 8mm kulomety Škoda 1902. Plavidla byla vybavena dvěma pevnými 450mm torpédomety, pro která bylo neseno šest torpéd Whitehead.  Pancéřování představovalo přibližně čtvrtinu výtlaku plavidla. Boční pancéřový pás měl sílu 180–220mm, přičemž na koncích zeslaboval až na 80 mm. Dělové věže měly až 280mm pancíř, velitelská věž 200 mm a kasematy 135 mm. Pancéřová paluba měla sílu 40 mm.  Pohonný systém tvořilo šestnáct kotlů Belleville, které dodávaly páru dvěma trojčinným parním strojům (výrobek STT). Ty roztáčely dva trojlisté bronzové lodní šrouby o průměru 4,88 m. Výkony a rychlost jednotlivých plavidel se mírně lišily. "Habsburg" dosáhl rychlosti až 19,62 uzlu. Zásoba 800 tun uhlí plavidlům umožňovala dosah až 3600 námořních mil při rychlosti 12 uzlů.

Služba.

Všechny tři jednotky třídy "Habsburg" byly roku 1913 vyřazeny a znovu reaktivovány po vypuknutí první světové války. Jejich jedinou bojovou akcí bylo bombardování Ancony, ke kterému došlo v noci na 24. května 1915 v reakci na vstup Itálie do války. Po zbytek války zůstaly zakotvené na základně v Pule, kde byly vyřazeny na počátku roku 1918. Po válce byly předány Velké Británii, která je nechala v Itálii sešrotovat.

Třída Habsburg byla třída predreadnoughtů Rakousko-uherského námořnictva. Celkem byly postaveny tři jednotky této třídy. Ve službě byly v letech 1902–1913 a 1914–1918. Účastnily se první světové války. Po válce je získala Velká Británie a nechala je sešrotovat.

The "Habsburg" class was a group of pre-dreadnought battleships built by Austria-Hungary at the turn of the 20th century. They were the first sea-going battleship built by Austria-Hungary since the center-battery ship in 1876. The class was composed of three ships: , , and . They were armed with three 24 cm (9.4 in) guns in two turrets and were capable of slightly better than at full speed. "Habsburg" and "Árpád" were modernized in 1910–11.  "Habsburg" was launched on 9 September 1900, "Árpád" just over a year later on 11 September 1901, and "Babenberg" on 4 October 1902. The ships saw limited service during World War I in the IV Division of the Austro-Hungarian fleet. "Babenberg" and "Árpád" bombarded the Italian port of Ancona in 1915, but the three battleships were largely inactive for the remainder of their service. They were decommissioned in 1916 to free up the majority of their crews for service in the submarine and air forces. All three ships were ultimately ceded to Great Britain following the end of the war; they were sold to Italian ship-breakers and scrapped in 1921.


Použití.

Chlormethan se široce používal jako chladivo, toto použití však je již minulostí kvůli toxicitě a hořlavosti plynu. Používal se i při výrobě olovnatých aditiv (tetramethylolova) do automobilového benzinu, ve většině průmyslového světa se však již olovnaté benziny nepoužívají (významnou výjimkou jsou však některé státy bývalého Sovětského svazu).  Nejdůležitější dnešní oblastí použití je jako surovina pro výrobu silikonových polymerů. Malá množství se používají jako rozpouštědlo butylové pryže a při rafinaci ropy.  Chlormethan se využívá jako methylační a chlorační činidlo v organické chemii. Používá se i na řadě dalších míst – při extrakci vazelin, olejů a pryskyřic, jako propelent a nadouvadlo při výrobě pěnového polystyrenu, jako lokální anestetikum, při výrobě léčiv, jako nosič katalyzátorů při nízkoteplotní polymeraci, jako tekutina pro měření a regulaci teploty nebo jako herbicid.

Bezpečnost.

Vdechování plynného chlormethanu má na centrální nervový systém podobné účinky jako při opilosti. Postižený může cítit ospalost, závratě a otupělost, ztížené dýchání s dušením a lapáním po dechu, motorický neklid a hovornost. Při vyšších koncentracích může nastat paralýza, křeče a kóma.  Při požití se může objevit nausea a zvracení. Kontakt kůže se zkapalněným plynem může způsobit omrzliny. Kontakt s očima může způsobovat zhoršené vidění a široce roztaženou duhovku, která jen pomalu reaguje na změnu světla.  Chronická expozice chlormethanu je spojována s vrozenými poruchami u myší. U člověka může expozice chlormethanu v těhotenství způsobit, že se u plodu nesprávně vyvíjí dolní část páteře, pánev a nohy, ale nebylo to dostatečně prokázáno.  Při opětovném vyšetřování (1997) tragického požáru v bostonském nočním klubu Cocoanut Grove (492 mrtvých, stovky zraněných) byl za hlavní příčinu neštěstí označen únik chlormethanu z chladicího zařízení.

Chlormethan (též monochlormethan nebo methylchlorid) je organická sloučenina (nejjednodušší chlorovaný uhlovodík). Používal se jako chladivo známé pod označením R-40 nebo HCC 40. Je to bezbarvý, velmi hořlavý plyn s mírně nasládlou vůní, která je však cítit až při úrovních, které již mohou být toxické. Kvůli obavám z jeho toxicity se již ve výrobcích pro spotřebitele nepoužívá.  Chlormethan poprvé (v roce 1835) syntetizovali francouzští chemici Jean-Baptiste Dumas a Eugene Peligot, když vařili směs methanolu, kyseliny sírové a chloridu sodného. Tato metoda je podobná té dnes používané.

Chloromethane, also called methyl chloride, Refrigerant-40, R-40 or HCC 40, is an organic compound with the chemical formula CHCl. One of the haloalkanes, it is a colorless, odorless, flammable gas. Methyl chloride is a crucial reagent in industrial chemistry, although it is rarely present in consumer products.


Stavba.

"Sankt Georg" postavila loděnice v Pule. Kýl plavidla byl založen 11. března 1901. Loď byla na vodu spuštěna 8. února 1903 a do služby vstoupila v roce 1905.

Konstrukce.

Veškerou dělovou výzbroj lodi vyrobila Škoda Plzeň. Na přídi lodi byla dvoudělová věž s 240mm kanóny, v zadní dělové věži ale byl pouze jeden 190mm kanón a další čtyři kanóny stejné ráže byly po dvou na každém boku v kasematech. V kasematech byly také čtyři 150mm kanóny. Lehkou výzbroj představovalo devět 70mm kanónů a osm 47mm kanónů. Loď nesla jeden torpédomet.  Boční 210mm silný pancéřový pás chránil boky lodi od přídě až po zadní dělovou věž, kde byl ukončen přepážkou. Mezi věžemi byl nad ním ještě 90mm pancéřový pás, který chránil boky až po dělovou palubu se 190mm a 150mm kanóny.

Operační nasazení.

V polovině roku 1907 podnikl "Sankt Georg" v doprovodu malého křižníku "Aspern" zámořskou cestu dobré vůle při příležitosti 300. výročí založení Jamestownu – první trvalé anglické kolonie v Severní Americe. V rámci cesty navštívil americká města New York, Baltimore a Roanoke. Byl tak poslední válečnou lodí rakousko-uherského námořnictva, která navštívila USA.  Během první světové války byl "Sankt Georg" velice aktivní, přičemž zejména kryl lehké síly Rakousko-uherského námořnictva. Hned druhý den po vstupu Itálie do války 24. května 1915, podniklo rakousko-uherské námořnictvo velký útok na italské pobřeží, kterého se křižník také účastnil. Jím vedená skupina ostřelovala přístav Rimini.  Jiný útok na italské pobřeží provedly "Sankt Georg" a starý křižník SMS "Szigetvár" v noci ze 17. na 18. června 1915. Ostřelovaly opět přístav Rimini a další cíle, přičemž je kryly lehké křižníky SMS "Helgoland" a SMS "Saida" s osmi torpédoborci.  "Sankt Georg" se 14–15. května 1917 účastnil bitvy v Otrantské úžině, tedy úspěšného napadení spojenecké protiponorkové bariéry Otrantského průlivu. Samotného útoku na blokádu úžiny se neúčastnil, kryl ale ústup vlastních lehkých křižníků a torpédoborců. Těm se podařilo blokádu úžiny na několik týdnů narušit.  Právě na palubě "Sankt Georgu" vypukla 1. února 1918 rozsáhlá, ale neúspěšná vzpoura v boce Kotorské. Jerko Sisgorič, který na "Sankt Georgu" sloužil jako kulometčík, byl jedním ze čtyř námořníků, popravených po potlačení vzpoury.  Po skončení války byl "Sankt Georg" předán Velké Británii, která ho v roce 1920 nechala sešrotovat.

SMS Sankt Georg byl třetí a poslední postavený pancéřový křižník rakousko-uherského námořnictva. Jako nejmodernější rakousko-uherský pancéřový křižník byl velice aktivní za první světové války, přičemž především kryl operace lehkých sil. Po skončení války byl předán Velké Británii, která jej nechala sešrotovat.  "Sankt Georg" byl spolu s křižníkem SMS "Aspern" poslední rakousko-uherskou válečnou lodí, která navštívila USA. Stalo se tak roku 1907 při příležitosti 300. výročí založení Jamestownu – první trvalé anglické kolonie v Severní Americe. Tuto cestu v roce 2005 připomněla rakouská pamětní stříbrná mince v nominální hodnotě 20 euro, na které je vyobrazen "Sankt Georg" se Sochou Svobody v pozadí.

SMS "Sankt Georg" was the third and final armored cruiser of the Austro-Hungarian Navy. She was built at the Pola Arsenal; her keel was laid in March 1901, she was launched in December 1903, and completed in July 1905. Her design was based on the previous armored cruiser , with the primary improvement being a stronger armament. "Sankt Georg", named for Saint George, was armed with a main battery of two guns, five guns, and four guns.  "Sankt Georg" served in the training and reserve squadrons during her peacetime career, usually alternating with "Kaiser Karl VI". In April–May 1907, "Sankt Georg" participated in the Jamestown Exposition in the United States, to commemorate the first English colony in North America. During World War I, the Austro-Hungarian fleet largely remained inactive as a fleet in being, though she did bombard the Italian coast in May 1915 following the latter's declaration of war on Austria-Hungary. In 1917, she supported the Austro-Hungarian forces that raided the Otranto Barrage; in the ensuing Battle of the Strait of Otranto, "Sankt Georg"s arrival on the scene was sufficient to force the Anglo-Italian forces to break off the engagement and retreat.  By February 1918, the crews of "Sankt Georg" and several other warships grew weary of the war and the long periods of inactivity, which led to the Cattaro Mutiny. The mutiny was quickly suppressed, but "Sankt Georg" and several other ships were subsequently decommissioned. Under the terms of the Treaty of Saint-Germain-en-Laye, "Sankt Georg" was awarded as a war prize to Britain. In 1920, she was sold to Italian ship breakers and scrapped thereafter.


Léčba.

Obecně u léčby všech kožních vyrážek platí, že méně je více, při přetrvávání déle než týden je potřeba konzultace s dermatologem. Infekci lze léčit povrchovou nebo orální medikací. Nejčastější léčbou je aplikace dětského krému (proti plenkové dermatitidě), například s oxidem zinečnatým. Pro přetrvávající intetrigo se používají fungicidní krémy, například jednoprocentní clotrimazol, společně s běžným krémem/mastí (viz výše). Prostředky k likvidaci opruzenin jsou krémy a zásypy zajišťující vysušení spolu s likvidací nežádoucích bakterií, či například koupel v bazénu, jehož voda je ošetřena chlornanem sodným.  Doporučuje se pro aplikaci krémů s oxidem zinečnatým používat papírové ubrousky, protože je velmi obtížné smýt oxid zinečnatý z rukou (odolává vodě). Mezi další složky krémů, které jsou přínosné pro léčbu intertriga, patří olej z tresčích jater a olej ze žraločích jater. Tyto oleje jsou dostupné i ve formě tobolek.  Hydrokortizon v malých dávkách může pomoci odstranit bolest a příznaky infekce, ale sám o sobě neléčí.  Existují též kapesníčky, které obsahují antimykotické a antibakteriální látky a jsou vhodné jak k prevenci, tak k léčbě. Kapesníčky lze přikládat na jíž poškozenou kůži a je potřeba počítat s tím, že první pocit je velmi palčivý, ale ustupuje do chladivé úlevy.  Návratu intertriga pomůže předejít udržování příslušných oblastí v suchu a za přístupu vzduchu. Při nadváze pomůže zhubnutí. Mezi další postupy patří používání antibakteriálního mýdla, krytí kůže nebo její bandáž bavlněnou tkaninou (pohlcuje vlhkost), ošetřování kůže zásypy (včetně samotného kukuřičného škrobu) a také používání antiperspirantů (pozor: neaplikovat na kůži poškozenou intertrigem). Relapsy jsou běžné a vyžadují odbornou péči dermatologa.

Intertrigo (opruzenina, lidově též vlk) je zánět (vyrážka) objevující se v místech kde se povrch kůže stýká s jiným povrchem kůže nebo oděvem a zabraňuje odvětrávání nebo se o tuto plochu tře a v souvislosti s narušením pokožky se zde uchytí bakteriální, houbové nebo virové infekce a rozvinou v zánět. U malých dětí k takové reakci běžně dochází vlivem moči, u dospělých často stačí pot a nedostatek přívodu vzduchu. Setkáváme se také s termínem plenková dermatitida, který se v zásadě kryje s definicí intertriga.  Intetrigo obvykle vzniká třením teplé vlhké kůže na vnitřní straně stehen, v oblasti genitálií, v podpaží, pod prsy, pod břichem, za ušima a v oblasti mezi prsty rukou i nohou. Při intetrigu je kůže zarudlá a zhrublá, může svědit, mokvat a být citlivá. Intertrigo se častěji vyskytuje u lidí s nadváhou, s diabetem, odkázaných na lůžko nebo užívajících pleny, a také s aplikovanými lékařskými prostředky, například protézami, které drží vlhkost na kůži. Za rozvojem intertriga mohou stát také různé kožní nemoci, například dermatitida nebo inverzní psoriáza.

Intertrigo refers to a type of inflammatory rash (dermatitis) of the superficial skin that occurs within a person's body folds. These areas are more susceptible to irritation and subsequent infection due to factors that promote skin breakdown such as moisture, friction, and exposure to bodily secretions such as sweat, urine or feces. Areas of the body which are more likely to be affected by intertrigo include the inframammary fold, intergluteal cleft, armpits, and spaces between the fingers or toes. Skin affected by intertrigo is more prone to infection than intact skin.  The term "intertrigo" commonly refers to a secondary infection with bacteria (such as "Corynebacterium minutissimum"), fungi (such as "Candida albicans"), or viruses. A frequent manifestation is candidal intertrigo.  Intertrigo occurs more often in warm and humid conditions. Generally, intertrigo is more common in people with a weakened immune system including children, the elderly, and immunocompromised people. The condition is also more common in people who experience urinary incontinence and decreased ability to move.


Mládí.

Kürten pocházel ze 13 dětí. Jeden čas početná rodina žila pouze v jedné místnosti. Jeho otec byl alkoholik a násilník a byl trestán vězením za znásilnění jedné ze svých dcer. Když přišel jednou opilý domů, přinutil svou ženu k souloži, na kterou se všechny děti musely dívat. Kürten ji však zhlédl jako docela zajímavou. V domě, ve kterém bydlel, se tehdy 8letý Kürten seznámil s mužem, který sbíral zaběhnuté psy a pak je trýznil. Kürtena dokonce naučil, jak se psi masturbují. Jako 9letý shodil z voru do Rýna svého kamaráda. Když druhý chlapec pro tonoucího kamaráda skočil, Kürten oba zatlačil pod vor o oni utonuli. Později se pokusil o pohlavní styk se sestrou, kterou znásilnil otec. První pohlavní styk provedl krátce nato - s další svou sestrou... Po dovršení 15 let se za krádež dostal poprvé do vězení. Za další trestnou činnost pobyl v kriminálech celkem 24 let - tedy plnou polovinu svého života. První vraždu v dospělosti spáchal 25. května 1913 v Kolíně. Při vloupání do hospody si v patře všiml spícího desetiletého děvčete. Znásilnil ji, škrtil a nakonec jí zabodl do krční tepny nůžky. Její rodiče přitom spali v přízemí. Na místě činu zanechal kapesník s iniciály "P. K". Policie měla jasno – do vězení šel strýc nebohé holčičky Peter Klein.

Polepšení.

V roce 1921 se po posledním propuštění z vězení usadil Kürten v Altenburgu, oženil se a budil dojem spořádaného člověka. Později však tvrdil, že svou ženu nikdy nemiloval, oženil se jen, aby nebyl sám. Začal se dobře oblékat, svým vystupováním na veřejnosti budil důvěru, získal zaměstnání a dokonce se stal aktivním odborářem. Pravidelně dokonce navštěvoval bohoslužby. Po čtyřech letech se odstěhoval i se svou rodinou do Düsseldorfu. Opět si našel zaměstnání, získal si důvěru zaměstnavatelů a v místě bydliště měl pověst tichého muže s vybraným chováním.

Návrat.

Osm let držel Kürten své vášně na uzdě. Sérii sexuálních útoků však započal začátkem února 1929. V noci na osamělém místě napadl 50letou ženu, která se vracela domů. Nejdříve ženu sledoval, pak ji cestu zastoupil a příjemným hlasem ji pozdravil. Než žena stačila cokoliv říci, chytil ji za klopu kabátu a malými nůžkami ji bodl. Pak následovalo dalších 24 bodnutí. Díky náhodnému chodci, který přivolal lékařskou pomoc, žena útok přežila. Nebyla však schopna podat policii žádnou informaci k útočníkovi.  O několik dnů později bylo v blízkosti kostela, nedaleko od místa prvního útoku, nalezeno zohavené tělo malého děvčátka. Zemřelo na mnohačetná bodná zranění a lékaři zjistili, že se v tu dobu ještě neznámý pachatel pokusil děvčátko pohlavně zneužít. Po činu vrah polil její tělo hořlavinou a zapálil. Krátce nato - 12. února byla nalezena v příkopě u silnice mrtvola 45letého mechanika, který se vracel z hospody v podnapilém stavu domů. V jeho těle bylo nalezeno 24 bodných ran způsobených nůžkami.<br Tyto tři útoky byly živnou půdou pro tehdejší tisk, který ve Spekulacích neznal míru. Obyvatele Düsseldorfu bez rozdílu věku tak zachvátil strach, který se vystupňoval, když policie musela přiznat, že nemá jedinou stopu k odhalení pachatele. Pobouření veřejnosti vzrostlo 2. dubna, kdy byla napadena mladá žena. Neznámý muž ji zezadu hodil na krk laso a strhl ji k zemi. Její křik však uslyšeli náhodní chodci, kteří ji přispěchali na pomoc. Pachatel se příchozích zalekl a z místa činu utekl. I tito svědkové nemohli poskytnou policii popis pachatele. Uvedli pouze to, že byl mladý a uměl dobře utíkat...<br>  Z těchto skutečností policie vytvořila verzi, že pachatelem by mohl být mladý člověk, nejspíš maniak, který umí dobře utíkat. Tomuto profilu odpovídal duševně zaostalý epileptik, o kterém bylo známo, že když se k němu někdo přiblížil, okamžitě utekl. Mladý muž byl zatčen a ke všemu se s ochotou a radostí přiznal. Dokonce přiznal, že podpaloval stodoly a stohy slámy. Noviny pohotově informovaly své čtenáře o maniakovi, který děsil celé město. Jeden z titulků zněl: ""Düsseldorfský netvor se přiznal""... Mnoho věcí však nesouhlasilo a chyběly důkazy. Přesto ho pro jistotu nechala umístit do psychiatrické léčebny. Veřejnost se zklidnila. Po čtyřech měsících Peter Kürten zaútočil znovu, tentokrát s větší frekvencí. Vlna opětovného strachu zachvátila Düsseldorf po nálezu dvou děvčátek. Byly uškrceny a měly podřezaná hrdla. Den předtím byla napadena další žena, které tehdy ještě neznámý pachatel nabídl procházku. Když odmítla návrh k sexu, zasadil ji 14 ran nožíkem. Po půlroční léčbě se žena zotavila a policie ji zaměstnala jako písařku. Chtěla mít tuto ženu kdykoliv k dispozici, protože byla jediná, která byla schopna pachatele poznat. O několik měsíců později - 24. května 1930 skutečně při rekognici Petera Kurtena poznala a pomohla usvědčit.

Kürtenův pád.

Dne 14. května 1930 přicestovala do Düsseldorfu 21letá Marie Budlichová, původem Češka která si našla v tomto městě práci. Na nádraží byla obtěžována nevalně vypadajícím bezdomovcem a protože o Düsseldorfském netvorovi slyšela, přijala nabídku mile vypadajícího muže, který bezdomovce zahnal a sám ji nabídl doprovod. Když ji doprovázel k domu, kde měla pracovat, chytil ji za krk a pokoušel se ve stoje o pohlavní styk. Na úpěnlivé prosby od útoku ustoupil. Když se muž ujistil, že si žena vůbec nepamatuje, kde všude byli, ženu odstrčil a odešel. Svou příhodu napsala dívka své přítelkyni, ale protože popletla adresu, dopis skončil na oddělení nedoručitelných zásilek. Poštovní úředník dopis otevřel a po přečtení jeho obsahu dopis předal policii. Detektivům se podařilo Marii Budlichovou vypátrat a ta je 24. května 1930 přivedla k domu neznámého muže. V bytě byla zadržena Kürtenova manželka. Na policii pak vypověděla, že den předtím se jí Kürten svěřil, že je právě oním mužem, hledaným policií celého Německa. Ještě ten den byl 47letý Kürten zatčen. Obžaloba ho obvinila ze 48 zločinů, z toho 11 vražd dokonaných, 15 pokusů a 20 případů žhářství, včetně ublížení na zdraví. 23. dubna 1931 byl Kürten odsouzen k trestu smrti a 2. července mu srazila hlavu gilotina. Jeho poslední slova byla: ""Chci slyšet šplouchnutí vlastní krve"".

Film.

Julius Ševčík o Peteru Kürtenovi natočil film "Normal" (2009) s Milanem Kňažkem v hlavní roli.  Často se uvádí, že příběhem a společenskou atmosférou, kterou v Německu vyvolal, se inspiroval rakouský režisér Fritz Lang ve filmu "Vrah mezi námi" (v originále "M", 1931, v roli vraha Peter Loore), popisujícím společenskou paniku v době řádění sériového vraha. Lang však inspiraci jakýmkoli konkrétním případem popřel a hovořil spíše o jiných německých vrazích té doby, např. o Fritzi Haarmannovi a Karlu Großmannovi.

Peter Kürten (26. května 1883, Kolín nad Rýnem, Německé císařství – 2. července 1931, Kolín nad Rýnem, Výmarská republika) přezdívaný "Düsseldorfský netvor" - byl německý sériový vrah.  Spolu s Fritzem Haarmannem a Karlem Denkem patří k nejhorším sériovým vrahům historie Německa. Byl deviantní v oblasti pedofilie, zoofilie a nekrofilie.

Peter Kürten (; 26 May 1883 – 2 July 1931) was a German serial killer known as "The Vampire of Düsseldorf" and the "Düsseldorf Monster". He committed a series of murders and sexual assaults between February and November 1929 in the city of Düsseldorf. In the years before these assaults and murders, Kürten had amassed a lengthy criminal record for offences including arson and attempted murder. He also confessed to the 1913 murders of a nine-year-old girl in Mülheim am Rhein and a 17-year-old girl in Düsseldorf.  Described by as "the king of the sexual perverts," Kürten was found guilty of nine counts of murder and seven counts of attempted murder for which he was sentenced to death by beheading in April 1931. He was executed in July 1931 at age 48.  Kürten became known as the "Vampire of Düsseldorf" because he occasionally made attempts to drink the blood from his victims' wounds, and the "Düsseldorf Monster" both because the majority of his murders were committed in and around the city of Düsseldorf, and the savagery he inflicted upon his victims' bodies.


Princip.

Tón o frekvenci 226Hz je tympanometrem generován přímo do kanálu vnějšího ucha. Zvuk zde rozechvívá bubínek a vzniklé vibrace jsou dále přenášeny do středního ucha a postupně vedou až k uvědomění si slyšeného tónu. Část zvuku se ale odráží zpět a je zachycena přístrojem. Většina středoušních problémů vzniká zvýšením tuhosti středouší, které se projevuje mimo jiné i tím, že se ze středoušní dutiny odráží více zvuku zpět.  Obecným pojmem používaným k popisu toho, kolik energie je přeneseno přes středoušní dutinu, je admitance. Přístroj však měří odražený zvuk a vyjadřuje ho jako admitanci nebo compliance (poddajnost), tyto hodnoty v závislosti na tlaku ve zvukovodu zakresluje jako graf zvaný tympanogram.  Normálně je tlak vzduchu ve zvukovodu stejný jako atmosférický tlak. Dále je za normálních podmínek tlak vzduchu ve středouší zhruba stejný jako tlak atmosférický, protože periodicky se otevírající Eustachova trubice spojuje středoušní dutinu s horními dýchacími cestami a tlaky tak vyrovnává. U zdravých jedinců je maximum energie přeneseno tehdy, je-li okolní tlak vzduchu roven tlaku ve středním uchu.

Provedení.

Nejprve se provede vizuální vyšetření ucha otoskopem pro ujištění, že je typmanometrie proveditelná (bubínek je volný a neperforovaný). Pokud je vyšetření proveditelné, vsune se tympanometrická sonda do zvukovodu. Přístroj mění tlak ve středoušní dutině a generuje čistý tón a přitom měří odpověď bubínku. Grafických výstupů, tympanogramů, je několik typů:  V protikladu k předchozímu však není tympanometrická křivka dostatečným diagnostickým kritériem, jde pouze o ohraničení možností. Dokonce není ani jasný rozdíl mezi jednotlivými typy tympanogramů.  Pouze měření statické akustické admitance, objemu zvukovodu a tympanometrické křivky porovnané s normou pro určité pohlaví, věk a etnikum může být použito k poněkud přesnější diagnostice patologických procesů ve středoušní dutině, zejména pokud jsou použita i audiometrická data.

Tympanometrie je vyšetření používané k testování funkce středního ucha a mobility bubínku a kůstek středního ucha změnou tlaku vzduchu v ušním kanálku. Tympanometrie je objektivní vyšetřovací metoda funkcí středního ucha. Nejde přímo o test sluchu, jako spíše o měření přenosu energie středním uchem. Test nelze použít k hodnocení citlivosti sluchu, k tomuto slouží audiometrie.  Tympanometrie je složkou audiometrického vyšetření (vyšetření sluchu). Při hodnocení ztráty sluchu pomáhá tympanometrie rozlišit mezi poruchou sluchu zapříčiněnou poškozením převodního systému a poškozením senzorineurálním, zejména tam, kde nelze hodnotit Weberovu ani Rinného zkoušku. Kromě toho může být tympanometrie v primární péči nápomocná při diagnostice zánětu středního ucha ("otitis media") tím, že umožní odhalit přítomnost výpotku ve středoušní dutině.

Tympanometry is an examination used to test the condition of the middle ear and mobility of the eardrum (tympanic membrane) and the conduction bones by creating variations of air pressure in the ear canal.  Tympanometry is an objective test of middle-ear function. It is not a hearing test, but rather a measure of energy transmission through the middle ear. The test should not be used to assess the sensitivity of hearing and the results of this test should always be viewed in conjunction with pure tone audiometry.  Tympanometry is a valuable component of the audiometric evaluation. In evaluating hearing loss, tympanometry permits a distinction between sensorineural and conductive hearing loss, when evaluation is not apparent via Weber and Rinne testing. Furthermore, in a primary care setting, tympanometry can be helpful in making the diagnosis of otitis media by demonstrating the presence of fluid build up in the middle ear cavity.


Obsah seriálu.

Seriál vykresluje životy homosexuálních přátel, kteří žijí ve městě Pittsburgh v Pensylvánii, Briana, Justina, Michaela, Emmetta a Teda a lesbického páru Lindsey a Melanie. V seriálu se vyskytují i další postavy, např. HIV pozitivní Ben, Michaelův přítel, strýc Vic, trpící nemocí AIDS či Michaelova matka Debbie.  Seriál se dotýká ožehavých otázek stejnopohlavních vztahů ve společnosti: coming outu, stejnopohlavních sňatků, výchovy dětí homosexuály, umělého oplodnění, bezpečného sexu a HIV pozitivity, prostituce nezletilých, diskriminace, pornografie, homosexuality duchovních, tzv. bugchasingu ad. Od počátku znázorňuje explicitní sexuální scény.

Charaktery postav.

Hlavní postavy.

Brian Kinney (Gale Harold) je na začátku seriálu 29letý dobře placený vedoucí manažer reklamní agentury. Jeho osobní život se točí téměř výhradně kolem rychlého a náhodného sexu, pevné vztahy neuznává. V první epizodě se setkává s Justinem a začíná jejich bouřlivý vztah. Brian je také otcem uměle zplozeného Guse, kterého vychovává lesbický pár Lindsay a Melanie. Když Kinney ztratí práci v agentuře, založí vlastní reklamní agenturu Kinnetik. Krátce nato mu je diagnostikována rakovina varlete, což drží před svými přáteli v tajnosti. Po úspěšné operaci koupí gay klub Babylon, na který je posléze spáchán bombový útok. Po útoku si Brian uvědomí, jak moc miluje Justina a navrhne mu sňatek. Ten ovšem nakonec odlétá do New Yorku, kde se chce prosadit jako umělec.  Michael Charles Novotny (Hal Sparks) je nejlepší Brianův přítel a jejich vztah je platonický. Michael pracuje nejprve v supermarketu „Big Q“ jako zástupce vedoucího a svou homosexualitu na pracovišti tají. V první sezóně se seznámí s lékařem, chiropraktikem Davidem a přestěhuje se k němu. Vztah se rozpadne, když se David odstěhuje za svým malým synem do Portlandu. Michael později převezme vlastní obchod s komiksy a spolu s Justinem vydají vlastní komiks s "Rage" s gay hrdinou. V obchodě se seznámí s univerzitním profesorem Benem Brucknerem, se kterým naváže vztah a v Kanadě uzavřou spolu sňatek. Při bombovém útoku na noční klub Babylon je Michael vážně zraněn. Po svém uzdravení se rozhodnou s Benem adoptovat Jamese „Huntera“, kterého mají v opatrovnictví. Michael je také otcem uměle zplozené dcery Jenny Rebecca, kterou vychovávají Melanie a Lindsay.  Justin Taylor (Randy Harrison) je na počátku 17letý mladík, který se seznámí s Brianem v klubu Babylon a zamiluje se do něj. Ve škole i v rodině má problémy s coming outem. Jeho matka Jennifer postupně jeho homosexualitu i vztah s Brianem akceptuje a podporuje ho, ale otec reaguje odmítavě a nakonec jej vyžene z domu. Justin proto přijme nabídku Debbie, aby bydlel u ní a pracoval s ní v jídelně. Justin je velmi talentovaný a po ukončení střední školy se rozhodne jít na uměleckou školu. Jeho život je ovšem otřesen, když jej homofobní spolužák na maturitním večírku těžce poraní baseballovou pálkou. Po svém zotavení se přestěhuje k Brianovi. S Michaelem napíše vlastní komiksovou sérii. Protože Brian stále odmítá pevný vztah, odstěhuje se od něj a žije s houslistou Ethanem. Nakonec se ale zase vrátí k Brianovi a na závěr seriálu se rozhodnou vzít. Přesto ke sňatku nedojde, protože Justin odletí do New Yorku, aby si zde vybudoval vlastní uměleckou kariéru.  Emmett Honeycutt (Peter Paige) pochází z města Hazlehurst v Mississippi. Sám sebe označuje za buznu a často o sobě a svých přátelích hovoří v ženské osobě. Na začátku seriálu pracuje v módním butiku. Dočasně se z něj stane pornohvězda „Fetch Dixon“ na erotických stránkách, které provozuje jeho kamarád Ted. Tak se seznámí s postarším milionářem Georgem, který se do něj zamiluje a nabídne mu cestu kolem světa, ale v letadle dostane srdeční infarkt a zemře. Později má vztah s Tedem, ale jejich vztah se rozpadne, když Ted přijde o svůj podnik a začne brát drogy. Založí si proto společnost na pořádání oslav a večírků, s čímž mu pomáhá i Vic Grassi, a objeví se i jako „Queer Guy“ ve zpravodajství místní televizní stanice. Emmett má vztah s fotbalistou Drewem Boydem, který nakonec přizná, že je gay. Také tento vztah selže.  Theodore „Ted“ Schmidt (Scott Lowell) je intelektuál a nejstarší ze skupiny přátel, který má však nejnižší sebevědomí. K jeho zálibám patří porno, opera a atraktivní mladí muži. Ti ho však většinou ignorují a ve většině případů zůstane bez pevného vztahu. Jeden z nich, Blake, mu dokonce namíchá drogy do pití a Ted upadne do kómatu. Přesto Blakovi pomůže a chce ho zbavit závislosti. Blake však z léčebny, kam ho Ted zavede, uteče. Ted nejprve pracuje jako účetní. Když je propuštěn z práce kvůli prohlížení pornografie v pracovní době, založí na internetu pornografické stránky, které jsou velmi úspěšné. Později se sblíží s Emmettem a vytvoří společný pár. Kvůli právním problémům musí své podnikání zavřít a nakonec se z něj stane narkoman. Po úspěšné léčbě, při které mu pomáhá Blake, mu Brian nabídne práci finančního ředitele ve své reklamní agentuře. Na konci seriálu se opět setká se svou starou láskou Blakem.  Benjamin „Ben“ Bruckner (Robert Gant) je profesor literatury na Carnegie Mellon Universität Pittsburgh a je HIV pozitivní. Seznámí se s Michaelem přes komiksy a stanou se z nich partneři a později se vezmou v Kanadě. Se svým nakažením se snaží vyrovnat studiem východní filozofie a také návštěvami posilovny. Po několika pokusech se steroidy nakonec Ben přijme svou nemoc optimisticky. Na ulici se zastane mladého prostituta Huntera a nabídne mu pomoc a přístřeší. Když zjistí, že je Hunter také HIV pozitivní, bojují s Michaelem o jeho svěření do péče.  Deborah „Debbie“ Novotny (Sharon Glass) je Michaelova matka. Pracuje jako servírka v Liberty Diner, v jídelně, kde se přátelé obvykle scházejí. Debbie se stará o svého HIV pozitivního bratra Vica. Je hrdá na svého homosexuálního syna a podporuje práva gayů a leseb. Justin v první sezóně a Emmett ve čtvrté, najdou v jejím domě dočasný domov. Ve druhé sezóně se potká s policistou Carlem Horvathem, se kterým později vytvoří vztah a on se k ní nakonec nastěhuje.  Lindsay Peterson (Thea Gill) je dlouholetá kamarádka Briana, který je otcem jejího dítěte Guse. Lindsay je lesba a žije v dlouholetém vztahu s Melanie Marcusovou. Lindsay je učitelka výtvarné výchovy a když Gus trochu vyroste, najde si práci v galerii. Její rodiče pocházejí z vyšší společenské vrstvy a neschvalují její životní styl. V galerii se seznámí s umělcem Samem Auerbachem, se kterým prožije krátkou aféru. To vede až k odcizení s Melanie a Lindsay se dočasně odstěhuje z domu. Po bombovém útoku na Babylon uznají, že chtějí zůstat spolu.  Melanie Marcus (Michelle Clunie) je židovka a asertivní právnička, která žije v dlouholetém vztahu s Lindsay. Počne uměle dítě s Michaelem a narodí se jim dcera Jenny Rebecca. Protože se jí politická situace v Pensylvánii nezdá být nakloněná homosexuálním rodinám a po bombovém útoku má ještě větší strach, přemluví Lindsay, aby se i s dětmi přestěhovaly do Toronta v Kanadě.

Vedlejší postavy.

Daphne Chanders (Makyla Smith) je Justinova nejlepší kamarádka ze střední školy. Oba je spojuje blízký platonický vztah. Daphne má veselou a nekomplikovanou povahu a podporuje Justina ze všech svých sil. Jejich vztah je jen jednou narušen, když Justina požádá, aby byl její první milenec, což Justin neodmítne. Daphne si myslí, že by mohla být jeho milenkou, ovšem Justin nechce. Posléze se udobří.  Jennifer Taylor (Sherry Miller) je Justinova matka. Zpočátku se se sexuální orientací svého syna špatně vyrovnává, ale později ho podporuje. I navzdory svému manželovi, se kterým se nakonec rozejde. Jennifer si najde práci jako realitní agentka. Později potká a začne vztah s mladším mužem, což Justin zpočátku neschvaluje.  Victor „Vic“ Grassi (Jack Wetherall) je mladší bratr Debbie a Michaelův strýc. Má AIDS a bydlí v domě své sestry, která o něj pečuje. Jako bývalý kuchař pomáhá Emmettovi při jeho organizování večírků. Když se seznámí s Rodneym, začnou bydlet spolu. Vic zemře po hádce se svou sestrou, která si vyčítá, že se s ním už nestihla udobřit. James „Hunter“ Montgomery (Harris Allan) se ve svých 16 letech živí jako homosexuální prostitut. Utekl z domova poté, co ho matka k prostituci nutila. Ben mu nabídne pomoc. Když Hunter onemocní, v nemocnici zjistí, že je HIV pozitivní. Ben a Michael ho vezmou k sobě domů a požádají o svěření do péče. Hunter začne chodit do školy, kde se zamiluje do spolužačky Callie, protože je heterosexuál. Ben a Michael ho na konci seriálu adoptují.  Blake Wyzecki (Dean Armstrong) je mladý narkoman, který se zajímá o Teda. Jeho drogová závislost ale stojí v cestě vážnému vztahu s Tedem. Když se později opět setkávají, je Blake již vyléčen se své závislosti a naopak pracuje jako terapeut v centru léčebně drogově závislých, kam se přijde léčit Ted. Na samém závěru seriálu se oba opět sejdou.  Carl Horvath (Peter MacNeill) je policejní inspektor, který vyšetřuje vraždu mladého prostituta, jehož mrtvolu našla Debbie v popelnici. Přes počáteční vzájemnou averzi mezi nimi vznikne vztah. Carl se přestěhuje k Debbie a požádá ji o roku. Ta nejprve souhlasí, ale protože její Syn Michael svatbu mít dle zákona nemůže, nakonec odmítne a budou žít nesezdaní.  Drew Boyd (Matt Battaglia) je přítel Emmetta Honeycutta. Seznámí se, když Emmett pro jeho snoubenku připravuje party a mají spolu utajený neformální vztah. Drew je profesionálním hráčem amerického fotbalu a je považován za vzor heterosexuála. V poslední sezóně novináři odhalí jeho homosexualitu a dočasně je vyloučen z klubu. Nakonec je přijat zpátky a veřejně přijme svou homosexualitu.  Dr. David Cameron (Chris Potter) je v první sezóně seriálu Michaelův přítel. Je rozvedený a pracuje jako chiropraktik. David se nakonec přestěhuje do Portlandu za svým malým synem. Michael s ním sice odjede, ale jejich vztah se rozpadne a Michale se vrátí zpátky do Pittsburghu.  George Schickle (Bruce Gray) je postarší milionář, majitel továrny na okurky. Seznámí se s Emmettem a zamiluje se do něj. Nabídne mu cestu kolem světa. V letadle spolu mají sex, při kterém George Schickle dostane srdeční kolaps a zemře. Odkáže Emmettovi 10 miliónů dolarů, které ale Emmett nakonec odmítne.  Ethan Gold (Fabrizio Filippo) je mladý houslista, který studuje na stejné umělecké škole jako Justin. Seznámí se na jeho koncertu. Ethan je velmi romantický a Justin se do něj zamiluje. Odejde od Briana a přestěhuje se k houslistovi. Ethanovi je nabídnuta smlouva s nahrávací společností, musí ovšem zatajit svou sexuální orientaci. Když Justin zjistí, že měl poměr se svým fanouškem, opustí ho.  Jim Stockwell David Gianopoulos) je šéf policie, který kandiduje na starostu Pitsburghu za konzervativní stranu. Brian se jako odborník přes reklamu podílí na jeho předvolební kampani. Stockwell pod záminkou omezení kriminality postupně uzavírá noční gay podniky. Justin s Brianem připraví protiakci, na které Stockwella politicky zesměšní. Brian za to přijde o místo v agentuře a Justin je vyloučen ze školy.  Cynthia (Stephanie Moore) je Briannova sekretářka a spolupracovnice. Po Briannově výpovědi ho následuje do jeho nové firmy Kinnetic. V dalších rolích: Rosie O'Donnell jako Loretta Pye, Mike Shara jako Brett Keller, Meredith Henderson jako Callie Leeson, Lindsey Connell jako Tracey, Mitch Morris jako Cody Bell, Robin Thomas jako Sam Auerbach, Carlo Rota jako Gardner Vance a další.  Mnoho herců bylo kvůli účasti na natáčení označováno za homosexuály. Ve skutečnosti se k vlastní homosexualitě přihlásili pouze Randy Harrison, Peter Paige, Robert Gant a Jack Wetherall. Thea Gill se označuje za bisexuálku.

Délka seriálu.

Bylo natočeno celkem 5 řad seriálu:

Místo natáčení.

Ačkoli se seriál odehrává ve městě Pittsburgh v Pensylvánii, byl natočen v Kanadě v Torontu kvůli nižším nákladům. Na obě města odkazuje rovněž řada reálií, např. torontský bar Woody's na Church Street, nebo Liberty Avenue, která reálně existuje v Pittsburghu.

Vysílání v zahraničí.

Belgie, Finsko (pod názvem "Neříkej to matce"), Francie, Německo, Řecko (pouze první série, pod názvem "Mezi námi"), Maďarsko (pod názvem "Kluci z klubu"), Itálie, Izrael (pod názvem "Hachi Ge'im SheYesh" (הכי גאים שיש), tj. Hrdí, jak to jen jde), Nizozemsko, Norsko, Slovinsko pod názvem "Mezi námi muži" (Moške zadeve, Male Stuff), Spojené království, Španělsko, Rumunsko, Polsko (na televizní stanici nFilmHD), Chorvatsko, Mexiko, Brazílie, Argentina, Izrael, Filipíny, Turecko, Austrálie, Kolumbie  Žádná z českých televizí seriál dosud neuvedla. Některé epizody britské předlohy seriálu byly uvedeny v roce 2005 na festivalu Mezipatra.

Ocenění.

2001  2002  2003  2004  2005

Queer as Folk je americko-kanadský televizní seriál produkovaný společnostmi Showtime a Temple Street Productions.  Vychází z britského stejnojmenného seriálu, který vytvořil Russell T. Davis. Severoamerickou obdobu natočili různí kanadští režiséři, kteří jsou známí jako tvůrci nezávislých filmů, například Bruce McDonald, David Wellington, Kelly Makin, John Greyson, Jeremy Podeswa a Michael DeCarlo. Hlavními scenáristy byli Ron Cowen a Daniel Lipman.  První díl byl v USA vysílán 3. prosince 2000, poslední díl 7. srpna 2005.

Queer as Folk is an American-Canadian serial drama television series that ran from December 3, 2000 to August 7, 2005. The series was produced for Showtime and Showcase by Cowlip Productions, Tony Jonas Productions, Temple Street Productions, and Showtime Networks, in association with Crowe Entertainment. It was developed and written by Ron Cowen and Daniel Lipman, who were the showrunners, and also the executive producers along with Tony Jonas, former President of Warner Bros. Television.  Based on the British series of the same name created by Russell T Davies, "Queer as Folk" was the first hour-long drama on American television to portray the lives of homosexual men and women. Although it was set in Pittsburgh, Pennsylvania, much of the series was actually shot in Toronto and employed various Canadian directors known for their independent film work (including Bruce McDonald, David Wellington, Kelly Makin, John Greyson, Jeremy Podeswa and Michael DeCarlo), as well as Australian director Russell Mulcahy, who directed the pilot episode. Additional writers in the later seasons included Michael MacLennan, Efrem Seeger, Brad Fraser, Del Shores, and Shawn Postoff.


Mládí.

North se narodil 13. dubna 1732 na Piccadilly, ačkoli většinu života strávil na Wroxtonském opatství v Oxfordshire. Zpočátku jeho rodina nedisponovala velkým majetkem, ale tato situace se zlepšila poté, co jeho otec zdědil panství po svém bratranci.  V letech 1742 až 1748 studoval Eton College později absolvoval studium na Trinity College v Oxfordu. Po studiích cestoval po Evropě, navštívil Lipsko, kde studoval na Lipské univerzitě. Poté navštívil Vídeň, Milán, Paříž a roku 1753 se vrátil do Británie.

Politická kariéra.

V dubnu roku 1754 byl zvolen za obvod Banbury do Dolní sněmovny. Poslancem byl v letech 1754 až 1790 a poprvé se stal součástí vlády v červnu 1759, kdy přijal funkci na ministerstvu financí v koaliční vládě Pelhama-Hollese a Pitta. Brzy si vydobyl pověst schopného organizátora, poslance a svými kolegy byl oblíben. I když se původně považoval za stoupence Whigů, bylo zřejmé, že jeho názory se spíše shodují s politikou Toryů.  Poté co se roku 1765 premiérem stal Whig Charles Watson-Wentworth odstoupil z vládní funkce a zůstal pouze řadovým poslancem. Watsonovu nabídku stát se členem jeho vlády odmítl zřejmě z toho důvodu, aby nebyl spojován s bohatými Whigy, kteří měli ve vládě největší vliv. Když se Pitt stal roku 1766 premiérem připojil se North k jeho administrativě jako pokladník armády a stal se členem tajné rady.  V prosinci 1767 nastoupil po Charlesi Townshendovi do pozice ministra financí. Po rezignaci ministra zahraničí Henryho Seymoura Conwaye na počátku roku 1768 se North stal předsedou dolní komory parlamentu a ve vládě zůstal i poté co se jejím předsedou stal Augustus Fitzroy.

Premiér.

Po rezignaci Augusta Fitzroye sestavil 28. ledna 1770 vládu North. Větší část ministrů tvořili zastánci toryovských názorů, i když nebyli formálně členy této strany a mnoho z nich bylo původně Whigy.  Prvním úspěchem nové vlády bylo vyřešení sporu o Falklandy se Španělském, který vedl téměř k vypuknutí války. Británii se podařilo vrazit klín mezi Francii a Španělsko a demonstrovat sílu královského námořnictva. Nicméně kritici upozorňovali, že toto vítězství vyvolalo v Northovi nereálný pocit, že evropské mocnosti nejsou schopny ohrozit britské zájmy v koloniích.  Větší část období úřadování vlády bylo poznamenáno nárůstem napětí mezi Británií a americkými koloniemi a následně vedením války, která vypukla po bitvě o Lexington a Concord roku 1775. North svěřil strategii vedení války lordu Germainovi a hraběti ze Sandwiche. Roku 1778 se ke vzbouřeným koloniím přidala Francie, o rok později Španělsko a roku 1780 i Nizozemsko. Britové tak museli bojovat na více frontách. S narůstajícími problémy Northova vláda navrhla zákon odvolávající zákaz služby katolíků v armádě. To vyvolalo v Británii nespokojenost vedoucí až k protikatolickým nepokojům v Londýně.  North byl prvním premiérem, který byl nucen ze své pozice odstoupit 22. března 1782 po vyslovení nedůvěry vládě. To bylo vyvoláno porážkou britského vojska u Yorktownu o rok dříve. North pro ukončení války navrhl zrušit všechny zákony, které byly ze strany kolonií chápány jako zásah do jejich pravomocí. Kolonie tento návrh odmítly, protože jejich zájmem byla nezávislost. Roku 1782 se britská pozice začala vlivem námořních útoků, organizovaných podle návrhů Northa a Sandwiche, zlepšovat a Británie byla schopna roku 1783 dosáhnout míru za lepších podmínek, než v době kdy byl North odvolán.

Pozdní období.

V dubnu 1783 se North vrátil do politiky jako ministr vnitra v koaliční vládě vytvořené s radikálním Whigem Charlesem Jamesem Foxem, jejímž premiérem byl William Cavendish-Bentinck. Jiří III., který radikála Foxe nenáviděl, považoval Northovu účast v této vládě za zradu, a po jejím pádu v prosinci už North nebyl obsazen do vládní funkce. Největším úspěchem této koalice bylo dojednání mírové dohody, která ukončila americkou válku za nezávislost.  Roku 1790 opustil poslanecké místo v dolní komoře parlamentu a poté co po svém otci zdědil titul hraběte z Guilfordu, stal se členem Sněmovny lordů. Zemřel 5. srpna 1792 v Londýně a byl pohřben ve Wroxtonu, nedaleko od panství své rodiny ve Wroxtonském opatství.

Frederick North, 2. hrabě z Northu (13. duben 1732 – 5. srpen 1792), známý spíše jako lord North byl britský premiér v období let 1770 až 1782. Vedl Británii v době americké války za nezávislost. V době své politické kariéry zastával i jiné významné vládní funkce.

Frederick North, 2nd Earl of Guilford, (13 April 17325 August 1792), better known by his courtesy title Lord North, which he used from 1752 to 1790, was Prime Minister of Great Britain from 1770 to 1782. He led Great Britain through most of the American War of Independence. He also held a number of other cabinet posts, including Home Secretary and Chancellor of the Exchequer.  North's reputation among historians has swung back and forth. It reached its lowest point in the late nineteenth century, when he was depicted as a creature of the king and an incompetent who lost the American colonies. In the early twentieth century, a revisionism emphasised his strengths in administering the Treasury, handling the House of Commons, and in defending the Church of England. Whig historian Herbert Butterfield, however, argued that his indolence was a barrier to efficient crisis management; he neglected his role in supervising the entire war effort.


Stavba.

Kýl lodě byl položen 15. srpna 1935 v loděnicích Deutsche Werke v Kielu. Spuštění na vodu se dočkal 8. června 1937 a "Kriegsmarine" si jej do služby převzala 20. září 1939.

Pohon a pancíř.

Pohon zabezpečovalo vysokotlakých 12 kotlů, které poháněly 3 turbíny a výsledný výkon byl až 133 631 ks. Rychlost lodě byla při ideálních podmínkách 33 uzlů, v praxi 32,5 uzlu.  Boční pancéřový pás měl 70-80 mm, na přídi a zádi se zužoval na 30-50 mm. Paluba byla chráněná dvěma pásy pancíře a to první o síle 12-20 mm a druhý 20-50 mm. Věže hlavní ráže měly sílu 70-105 mm, barbety a velitelská věž až 50-150 mm.

Výzbroj.

Hlavní výzbroj se skládala z osmi kanónů SK C/34 ráže 203 mm (8"/60 cal) ve čtyřech dvouhlavňových věžích, s dostřelem 33 500 m. Sekundární výzbroj tvořilo dvanáct kanónů SK C/33 ráže 105 mm uložených v šesti dvouhlavňových polootevřených věžích, s dostřelem 17 700 m. Proti letadlům se dalo použít i pomocné dělostřelectvo ráže 105mm, ale jen na ochranu proti letounům bylo namontováno šest 37 mm kanónů a osm kanónů ráže 20mm. Dvanáct torpédometů ráže 533 mm ve střední části lodě po čtyřech trojhlavňových kompletech.  Katapult se nacházel ve střední části lodě. Loď mohla nést až tři hydroplány typu Arado Ar 196.  Loď byla vybavená i radarem, nejspíš FuMO-27.

Služba.

Od převzetí "Kriegsmarine" 20. září 1939, strávila až do jara roku 1940 výcvikem, testováním a úpravami. Křižník "Blücher" byl potopen již pří prvním nasazení, jen několik hodin po začátku operace Weserübung. V jeho krátké historii byl jen jeden kapitán – a to "Kapitän zur See" Heinrich Woldag.

Bojové nasazení.

9. dubna 1940 v brzkých ranních hodinách začala Operace Weserübung. "Blücher" spolu s „kapesní bitevní lodí“ "Lützow", lehkým křižníkem "Emden" a doprovodem vypluly z německých přístavů ještě v nočních hodinách předešlého dne. Hned na začátku útoku na Oslo Němci při vstupu do Oslofjordu ztratili "Blücher", který těžce poškodily norské pobřežní dělostřelecké baterie, a dvě torpéda Whitehead Mk Vd z pobřežní torpédové baterie Kaholmen ho „dorazila“ a poslala ke dnu. Na křižníku "Blücher" při tom zahynulo asi 600 – 1 000 námořníků. Vrak lodi leží v hloubce asi 90 m v Oslofjordu.

Blücher byl druhý těžký křižník třídy "Admiral Hipper" německé "Kriegsmarine". Jeho pracovní název před rozhodnutím o pojmenovaní bylo "Kreuzer G" ("křižník G"). Jméno nakonec nesl po německém generálovi Gebhardovi Leberechtovi von Blücher. Měl ještě čtyři sesterské lodě: "Admiral Hipper", "Prinz Eugen", "Seydlitz" a "Lützow".

Blücher was the second of five heavy cruisers of Nazi Germany's "Kriegsmarine" (War Navy), built after the rise of the Nazi Party and the repudiation of the Treaty of Versailles. Named for Gebhard Leberecht von Blücher, the Prussian victor of the Battle of Waterloo, the ship was laid down in August 1936 and launched in June 1937. She was completed in September 1939, shortly after the outbreak of World War II. After completing a series of sea trials and training exercises, the ship was pronounced ready for service with the fleet on 5 April 1940. She was armed with a main battery of eight guns and, although nominally under the limit set by the Anglo-German Naval Agreement, actually displaced over .  Immediately upon entering service, "Blücher" was assigned to the task force that supported the invasion of Norway in April 1940. "Blücher" served as the flagship of "Konteradmiral" (Rear Admiral) Oskar Kummetz, the commander of Group 5. The ship led the flotilla of warships into the Oslofjord on the night of 8 April, to seize Oslo, the capital of Norway. Two old coastal guns in the Oscarsborg Fortress engaged the ship at very close range, scoring two hits, as did several smaller guns in other batteries. Two torpedoes fired by land-based torpedo batteries struck the ship, causing serious damage. A major fire broke out aboard "Blücher", which could not be contained. The fire spread to one of her anti-aircraft gun magazines, causing a large explosion, and then spread further to the ship's fuel bunkers. "Blücher" then capsized and sank with major loss of life.  The wreck lies at the bottom of Oslofjord, and in 2016 was designated as a war memorial to protect it from looters. Several artifacts have been raised from the wreck, including one of her Arado 196 floatplanes, which was recovered during an operation to pump out leaking fuel oil from the ship in 1994.


Život.

Ačkoliv Curwood nedokončil střední školu, byl schopen v roce 1898 složit přijímací zkoušky ke studiu žurnalistiky na Michiganské univerzitě. Od roku 1900 začal publikovat své první reportáže, povídky a krátké příběhy v "Detroit News-Tribune". Již v roce 1909 mu jeho tvorba začala vynášet tolik, že se mohl vydat na svoji první cestu na sever k řece Yukon a na Aljašku, kde hledal inspiraci pro svoji další tvorbu. Tyto své cesty na sever a severozápad amerického kontinentu pak pravidelně opakoval. Jednu dobu také několik měsíců žil společně s Eskymáky.  Vzhledem k tomu, že jeho tvorba byla nadále velice úspěšná, již v roce 1922 začal s budováním Hradu Curwood nedaleko od svého rodného města Owosso u řeky Shiawassee. Jednalo se napodobeninu romantického francouzského zámku z 18. století, kam později přestěhoval i svoji literární pracovnu (v roce 1970 zde bylo zřízeno Curwoodovo muzeum).  V mládí byl vášnivým lovcem, nicméně s přibývajícím věkem stále více prosazoval myšlenky ochrany přírody, nakonec byl jmenován členem Michiganské státní komise pro ochranu přírody.  V roce 1927 během jedné ze svých cest na Floridu byl pokousán neznámým jedovatým živočichem (mohlo se jednat například o pavouka), což u něj vyvolalo velké zdravotní problémy a komplikace. Kromě prudkých alergických reakcí se jednalo také o infekci a celkovou sepsi, která nakonec vedla k jeho předčasné smrti ve věku 49 let.

Dílo.

Curwood vydal během svého života přibližně 30 knih, z nichž velká většina byla později i zfilmována. Mezi jeho světově nejproslulejší a vůbec nejznámější knihy patří román "Vlčák Kazan", který byl také několikrát zfilmován.  Následující seznam obsahuje anglické názvy autorových knih. Pokud kniha vyšla česky, je v závorce uveden její český název.

Filmové adaptace.

Internet Movie Database (IMDb) eviduje z let 1910 až 1995 dvě stě filmových titulů natočených podle děl autora (z toho je 143 němých). K mnoha z nich scénáře napsal sám Curwood.

James Oliver Curwood (12. června 1878 v Owosso, Michigan, USA – 13. srpna 1927, tamtéž) byl americký prozaik, žurnalista, cestovatel a ochránce přírody, autor napínavých dobrodružných románů z prostředí divoké krajiny kanadského severu. Nejhodnotnější jsou ty, které líčí životy zvířat (např. "Vlčák Kazan", "Kočovníci severu" nebo "Král šedých medvědů)", mnoho jiných však vykazuje rysy literárního kýče.

James Oliver "Jim" Curwood (June 12, 1878 – August 13, 1927) was an American action-adventure writer and conservationist. His books were often based on adventures set in the Hudson Bay area, the Yukon or Alaska and ranked among the top-ten best sellers in the United States in the early and mid 1920s, according to "Publishers Weekly." At least one hundred and eighty motion pictures have been based on or directly inspired by his novels and short stories; one was produced in three versions from 1919 to 1953. At the time of his death, Curwood was the highest paid (per word) author in the world. He built Curwood Castle as a place to greet guests and as a writing studio in his hometown of Owosso, Michigan. The castle was listed on the National Register of Historic Places and is now operated by the city as a museum. The city commemorates him with an annual Curwood Festival.