Historie.

Roku 1886 byla na valné hromadě, konané 19. prosince 1886 v místnostech sladovnické školy v Praze Na Perštýně, ustavena Jednota pro založení a vydržování výzkumného ústavu pro průmysl pivovarský v Praze. Počátkem prosince již ústav sídlil na Senovážném náměstí č. 871/26 v Praze. K oficiálnímu zahájení činnosti došlo na začátku r. 1888. V červenci 1888 ústav pořádal první mikroskopický kurz.  V roce 1891 se ústav zúčastnil Jubilejní zemské výstavy v Praze 1891. Vystavována byla příruční laboratoř pro sládka, jodová metoda (na úsporu sladu), certifikáty, čisté kvasnice a nástěnné tabule. V roce 1893 se ústav přestěhoval do nových místností ve Pštrossově ulici č. 1762/5 v Praze na Novém Městě.  V roce 1896 věnoval výzkumnému ústavu ředitel kodaňského ústavu Alfréd Jørgensen sbírku kultur mikroorganizmů. V dubnu roku 1897 se ústav přestěhoval do nových místností v pivovaru U Bílé labutě v Praze v ulici Na Poříčí č. 1068/21, kde zůstal následujících 40 let. Ve školním roce 1910/1911 zahájila činnost při výzkumném ústavu vyšší pivovarská škola. V roce 1912 udělilo ministerstvo veřejných prací výzkumnému ústavu právo vydávat v oboru sladovnickém a pivovarském certifikáty.  V létě 1914 došlo k reorganizaci, byla ukončena činnost obou škol, Jednoty i výzkumného ústavu. Na ustavující valné hromadě konané 13. září 1914 byla vytvořena nová organizace s názvem Společnost na vydržování vědeckých ústavů pro průmysl pivovarský v Praze. Výzkumný ústav, školy a spolková laboratoř se od 1. října 1914 přejmenovaly na Vědecké ústavy pivovarské v Praze a nadále sídlily v ulici Na Poříčí 1068/21. Ministerstvo veřejných prací potvrdilo přenesení autorizace na ústav s novým jménem.  V srpnu 1920 byl v Brně iniciativy profesora Františka Ducháčka (1875–1931) a Vladimíra Vavřína Žily (1889–1953), založen Státní výzkumný ústav kvasného průmyslu při České vysoké škole technické v Brně. Jeho sladařské oddělení (Sladařský ústav) zahájilo činnost 4. srpna 1920.  Na schůzi ředitelství Vědeckých ústavů pivovarských byl 17. května 1936 přijat návrh, aby byl společně s Ochranným svazem pivovarů v Čechách zakoupen dům v Praze 2, na rohu Ječné a Lípové ulice č. 511/15 (U Pokorných), který měl být zbourán a na jeho místě postaven Pivovarský dům pro potřeby obou organizací a účely nájemné. Starý dům U Pokorných byl ještě v témže roce zbourán a bylo započato s výstavbou Pivovarského domu. Projekt vypracoval architekt Gustav Paul. Pivovarský dům je funkcionalistická šestipatrová rohová stavba s krátkým loubím. Železobetonovou konstrukci realizovala firma K. Skorkovský, stavební a řemeslné práce prováděla firma V. Nekvasil. Vstup do budovy byl situován z Lípové ulice, vjezd byl z ulice Ječné. V dubnu 1937 byla stavba dokončena a odevzdána k užívání. Vědecké ústavy se do budovy nastěhovaly během června a července téhož roku. V této budově sídlí VÚPS dodnes.  Při poválečné reorganizaci školství byla v roce 1951 ukončena pedagogická činnost ústavu. K 1. lednu 1952 byly pražský Výzkumný ústav pivovarského a sladařského průmyslu, mikrobiologická stanice u pokusného pivovaru v Braníku a Výzkumný ústav kvasného průmyslu v Brně sloučeny pod současným názvem Výzkumný ústav pivovarský a sladařský.  Roku 1962 byl ústav rozšířen o Pokusné a vývojové středisko (PVS) v Braníku. R. 1965 se ústav stal součástí nově vytvořeného Trustu pivovarů a sladoven, Praha (později koncernu). Po roce 1989 došlo k transformaci celého koncernového vedení na státní podnik Pivovary a sladovny výzkum a služby.  V první polovině 90. let proběhla privatizace celého podniku služeb na akciovou společnost, která od roku 1994 nese opět název Výzkumný ústav pivovarský a sladařský (VÚPS). Ústav měl v té době ředitele dva – generálního ředitele a. s. Jana Veselého a ředitele VÚPS Tomáše Lejska, který měl na starosti problematiku výzkumu.  Je členem Českého svazu pivovarů a sladoven.  Na jaře 1996 byl do čela společnosti jmenován Karel Kosař, který následně zrušil funkci generálního ředitele. Dr. Kosař ve své funkci působil do roku 2019. Dne 1.7. 2019 RNDr. Karel Kosař, CSc., odešel do penze, na místo ředitele a místopředsedy představenstva nastoupil prof. Ing. Tomáš Brányik, Ph.D.  Prof. Brányik je známý odborník a pedagog, který doposud působil na Ústavu biotechnologie na Vysoké škole chemicko-technologické v Praze. Je absolventem oboru kvasná chemie a bioinženýrství, profesorem v oboru biotechnologie byl jmenován v roce 2016.

Činnost ústavu.

VÚPS je akciovou společností s hlavním předmětem podnikání výzkum a vývoj v oblasti přírodních a technických věd.  Sestává ze dvou pracovišť. V brněnském pracovišti (Mostecká 7) je Analytická zkušební laboratoř Sladařský ústav Brno a součástí pražského pracoviště (Lípová 15) je Analytická zkušební laboratoř Pivovarský ústav Praha. Obě analytické zkušební laboratoře jsou akreditovány Českým institutem pro akreditaci, o.p.s. podle ČSN EN ISO/IEC 17025:2005.

Další aktivity ústavu.

Vydavatelská činnost.

Vydává odborný časopis Kvasný průmysl. Dále vydal již více než 70 neperiodických publikací (knih), mezi něž patří zejména tři řady ročenek: Pivovarský kalendář (od roku 1998, jde o obnovenou edici těchto ročenek po více než 50 letech), Ječmenářská ročenka (1999) a Chmelařská ročenka (2000). Mezi další knihy patří např. Technologie výroby sladu a piva (S. Procházka, K. Kosař, 2000, 2012), Kvalita rostlinných produktů na prahu 3. tisíciletí (J. Prugar, 2008), Pivovary Moravy a rakouského Slezska 1869-1900 (Z. Likovský, 2000), České pivovary 1869-1900 (Z. Likovský, 2005), Pivovary československého území 1900-1948 (Z. Likovský, 2006), Pivovary českých zemí 1948-1989 (Z. Likovský, 2008), Držitelé, provozovatelé a vedoucí pivovarů Českých zemí 1869-1989 (Z. Likovský, 2010).

Sbírka pivovarských kvasinek.

Sbírka pivovarských kvasinek je vedena pracovníky mikrobiologického oddělení. Vznikla v roce 1946 jako součást sbírky kvasinek a kvasinkovitých mikroorganizmů pod vedením Dr. Kockové-Kratochvílové, od roku 1953 působí samostatně. Kolekce je od roku 1964 členem Federace Českých a slovenských sbírek mikroorganizmů a je mezinárodně registrovaná s názvem RIBM pod číslem 655. Svým zaměřením na produkční kmeny pivovarských kvasinek je Sbírka VÚPS ojedinělá v oblasti Střední a Východní Evropy.  Roku 1996 se Sbírka pivovarských kvasinek stala (jako jedna z velmi specificky zaměřených a průmyslově využitelných sbírek) součástí „Národního programu ochrany genofondu mikroorganizmů a drobných živočichů hospodářského významu a jejich využití v referenční diagnostice“. Tento projekt je také podporován českou vládou formou dotace Ministerstvem zemědělství ČR. Program je veden Radou genetických zdrojů mikroorganizmů, která sleduje závazné zachování funkční existence sbírek mikroorganizmů odpovídajícího charakteru.  Ve sbírce jsou zastoupeny dva typy produkčních kmenů pivovarských kvasinek, které patří podle klasifikace Kurtzmann a Fell z roku 1998 k druhům Saccharomyces pastorianus a Saccharomyces cerevisiae. Podstatnou část sbírky tvoří kmeny spodního kvašení Saccharomyces pastorianus (S. carlsbergensis). Kvasinky svrchního kvašení S. cerevisiae jsou zastoupeny méně. Sbírka je průběžně doplňována a v současné době obsahuje více než 100 kmenů. Jednotlivé kvasničné kmeny pocházejí z existujících i již zaniklých pivovarských provozů, především evropských. Jako paralelní sbírka je k ní přiřazena také Sbírka „divokých“ mikroorganizmů, která obsahuje několik desítek kmenů kvasinek řazených do rodů "Saccharomyces", "Torulaspora", "Zygosaccharomyces", "Dekkera", "Williopsis", "Pichia", "Schizosaccharomyces", "Saccharomycodes", "Candida", "Kloeckera" a "Rhodotorula", a více než 100 kmenů bakterií rodů "Lactobacillus", "Leuconostoc", "Pediococcus", "Tetragenococcus", "Lactococcus", "Pectinatus" a "Megasphaera". Sbírky pivovarských a divokých kvasinek jsou vedeny na sladinových agarech pod zaparafinovanou vatovou zátkou a současně na sladinových agarech převrstvených sterilním parafinovým olejem odděleně v chladicím boxu. Tyto osvědčené způsoby vedení kultur umožňují dodání kmene žadateli rychle a v aktivním stavu na šikmém agaru, případně rozkvašené do 1,5 l mladiny, což usnadňuje převedení produkčního kmene do výroby. Od roku 2006 jsou kmeny pivovarských kvasinek uchovávány v kryozkumavkách s ochranným médiem v tekutém dusíku při teplotě -196 °C. Uložení v tekutém dusíku (kryoprezervace) je považováno za optimální způsob dlouhodobého uchovávání kvasinek v životaschopném stavu.

Výzkumné senzorické centrum.

V říjnu 2014 bylo otevřeno Výzkumné senzorické centrum v Praze, které vzniklo jako projekt č. CZ.2.16/3.1.00/28030 Operačního programu Praha - Konkurenceschopnost (OPPK).  Výzkumné senzorické centrum je tvořeno dvěma laboratořemi: senzorickou a analytickou. Propojením těchto laboratoří s již existujícím analytickým a technologickým vybavením VÚPS vznikl unikátní celek vhodný ke komplexnímu průmyslovému výzkumu a vývoji v oblasti potravinářství se zaměřením zejména na pivo a jiné nápoje. Kromě výzkumné činnosti jsou v centru prováděny i pravidelné akce pro odbornou veřejnost.  Senzorický seminář I. je koncipován podle normy ČSN ISO 8586 „Senzorická analýza – obecná směrnice pro výběr, výcvik a sledování činnosti posuzovatelů“ a z analytiky EBC, kapitoly „Senzorická analýza – výběr a výcvik posuzovatelů“. Jeho cílem je naučit účastníky správně degustovat pivo. Seminář probíhá formou teoretických přednášek i cvičných degustací a je zakončen praktickou zkouškou.  Senzorický seminář II. slouží k opakování, prohloubení, rozšíření a hlavně k pravidelnému trénování schopnosti senzoricky posuzovat pivo. Tento seminář obsahuje jednu nadstavbovou přednášku, která se věnuje přehledu a základní senzorické charakteristice řady zahraničních piv (Lagers, Ale, Stout, Porter, atd.), která nacházejí stále větší oblibu i na našem trhu. Většina času je však vyhrazena pro výcvik praktický.  Senzorické zkoušky jsou prováděny podle normy ČSN ISO 8586 „Senzorická analýza – obecná směrnice pro výběr, výcvik a sledování činnosti posuzovatelů“ a z analytiky EBC, kapitoly „Senzorická analýza – výběr a výcvik posuzovatelů“. Cílem je ověřit schopnosti účastníků, zda jsou na profesionální úrovni schopni senzoricky hodnotit pivo, úspěšní uchazeči dostanou osvědčení platné 5 let.  Senzorické tréninky jsou pořádány pro uzavřené pivovarské skupiny. Rozsah a výběr testovaných chutí a vůní je uzpůsoben přání zákazníka.

Komerční činnost.

VÚPS provádí řadu komerčních aktivit, zejména v oblasti pivovarství a sladařství, a to zejména:

Výzkumný ústav pivovarský a sladařský, a.s. (zkráceně VÚPS) byl založen roku 1887 a od roku 1994 je akciovou společností. Jedná se o jeden z nejstarších vědecko-výzkumných ústavů ve středoevropském regionu.

The Research Institute of Brewing and Malting (RIBM) ()  in Czech  -  was founded in 1887 and since 1994 It has been a joint-stock company. It is one of the oldest scientific research institutes in the Central European region.


Děj.

Díl začíná bleším trhem na Evergreen Terrace. Homer se zmocní mikrofonu a úspěšně návštěvníkům vnucuje krámy jako motorový stojan na kravaty nebo tričko zesměšňující ajatoláha Chomejního. V nejlepším ale pozornost všech sousedů upoutá příjezd stěhovacího vozu, přivážejícího nové nájemníky do domu naproti Simpsonovým. Jsou to exprezident George Bush a jeho manželka Barbara Bushová. Na otázku, proč se přistěhovali právě do Springfieldu, odpoví, že si chtějí odpočinout od politiky, proto si vybrali město s nejnižší volební účastí. Homer je znechucen, že Bush narušil jeho vystoupení, a okázale nového souseda ignoruje. Naproti tomu Bart začne s oblibou chodit k Bushovým na návštěvu, ale jeho neustálé drzé poznámky lezou Bushovi na nervy. Když Bart ze zvědavosti nastartuje lodní motor a ten rozseká rukopis právě dokončených Bushových pamětí, nařeže mu prezident na zadek. To Homera rozzuří a začne se mstít. Ostřeluje Bushův dům rachejtlemi, Bush pak vyvěsí transparent s neumělými karikaturami Barta a Homera a nápisem „Dva zlí sousedé“. Homer s Bartem mu pak přilepí na hlavu barevnou paruku, Bush jim autem rozjezdí předzahrádku. Homer s Bartem se pokusí dostat kanalizační stokou do Bushova domu a vypustit v něm kobylky, ale Bush je překvapí a vypukne rvačka. Náhodou zrovna přichází na návštěvu k Bushovým Michail Sergejevič Gorbačov. Bývalý sovětský vůdce škodolibě přihlíží, jak Barbara donutí svého manžela, aby se Simpsonovým omluvil. Po této události se Bushovi raději odstěhují a do jejich domu se nastěhuje další bývalý prezident Gerald Ford. Ten se naopak s Homerem rychle skamarádí a pozve ho na pivo a nachos.

Dva zlí sousedé (v anglickém originále "Two Bad Neighbors") je 13. díl 7. řady amerického animovaného seriálu "Simpsonovi". Autorem scénáře byl Ken Keeler, režíroval Wesley Archer. Díl měl premiéru 14. ledna 1996 na Fox Broadcasting Company. Děj pojednává o konfliktu mezi Homerem Simpsonem a jeho novým sousedem, kterým je bývalý prezident USA George H. W. Bush (namluvil ho Harry Shearer, v české verzi Jan Skopeček).

"Two Bad Neighbors" is the thirteenth episode of "The Simpsons"<nowiki>'</nowiki> seventh season. It originally aired on the Fox network in the United States on January 14, 1996. In the episode, George H. W. Bush, the 41st President of the United States (voiced by Harry Shearer), moves across the street from the Simpsons. Homer seeks revenge after the former President spanks Bart for his bad behavior.  The episode was written by Ken Keeler and directed by Wes Archer. It was inspired by the animosity towards the show by the Bushes from earlier in the series' run. It features cultural references to the 1959 television series "Dennis the Menace" and Cheap Trick's 1979 song "Dream Police". Since airing, the episode has received positive reviews from television critics, and "Vanity Fair" named it the fifth best episode of the show. It acquired a Nielsen rating of 9.9, and was the second highest-rated show on the Fox network the week it aired.


Činnost SÚRAO.

Posláním Správy úložišť radioaktivních odpadů je zajišťovat na území České republiky bezpečné ukládání radioaktivních odpadů v souladu s požadavky na ochranu člověka i životního prostředí před jejich negativními účinky. Mezi hlavní úkoly SÚRAO patří: Pro SÚRAO jsou směrodatná ustanovení atomového zákona a jeho prováděcí vyhlášky, Koncepce nakládání s radioaktivními odpady a vyhořelým jaderným palivem v ČR a další relevantní právní předpisy. Na nakládání s radioaktivními odpady se vztahují i mezinárodní smlouvy a doporučení z oblasti využívání jaderné energie a ionizujícího záření, které Česká republika přijala (kompletní seznam zde).

Stávající úložiště.

V současné době jsou v České republice v provozu tři úložiště radioaktivních odpadů: bývalý vápencový důl Richard u Litoměřic, vytěžený uranový důl Bratrství u Jáchymova a úložiště v areálu jaderné elektrárny Dukovany. Úložiště Hostim nedaleko Berouna ukončilo provoz už více než 50 lety.

ÚRAO Richard.

Areál úložiště se rozkládá na ploše 16 hektarů nedaleko Litoměřic. Součástí povrchového areálu je provozní budova, informační středisko, laboratoř a také akreditovaná zkušebna obalových souborů a radioaktivních látek zvláštní formy. Celkový objem využívaných důlních prostor přesahuje 17 000 m, kapacita upravených podzemních prostor určených k ukládání odpadů je 10 250 m. Zbytek tvoří obslužné chodby a další pomocné prostory. Richard je určen především pro institucionální odpady, které vznikají třeba ve zdravotnictví, průmyslu, zemědělství či výzkumu. Jde například o znečištěné pracovní oděvy, nefunkční zářiče nebo injekční stříkačky.

Zkušebna obalových souborů.

V areálu úložiště Richard se nachází také specializovaná zkušebna obalových souborů a radioaktivních látek zvláštní formy. Provádí zkoušky obalových souborů pro radioaktivní zásilky typu IP-2, IP-3, A a B a zkoušky radioaktivních látek zvláštní formy (RLZF) tak, jak jsou požadovány pro přepravu nebezpečných látek třídy 7. Zkušebna je vybavena k provádění pádové zkoušky, zkoušky průrazem, ohybem a tepelné zkoušky pro radioaktivní látky zvláštní formy. Své prototypy zde testují nejen tuzemské společnosti, ale i vývojáři z řady evropských zemí.

ÚRAO Bratrství.

Úložiště Bratrství v Jáchymově je v části opuštěných podzemních prostor bývalého stejnojmenného uranového dolu. Samotné úložiště tvoří jen nepatrnou část důlního pole, které má celkovou rozlohu 9,8 km s více než 80 kilometry štol a překopů. Bratrství vždy bylo vyhrazené pro odpad obsahující přírodní radionuklidy. Odpady této kategorie vznikají především při vyřazování některých typů zářičů z provozu ve zdravotnictví a ve výzkumu. Do úložiště se vejde přibližně 360 m radioaktivních odpadů. V současné době je však jeho kapacita téměř vyčerpána. Definitivní termín i způsob uzavření úložiště je závislý na objemu v budoucnu ukládaných radioaktivních odpadů, ukončení provozu se plánuje kolem roku 2020.

ÚRAO Dukovany.

Povrchové úložiště Dukovany zabírá plochu 1,3 hektaru přímo v areálu Jaderné elektrárny Dukovany. Je určené především k likvidaci nízko a středněaktivních odpadů z dukovanské i temelínské elektrárny. Celkový objem úložných prostor je 55 000 m, což představuje zhruba 180 000 obalových souborů (sudů). Tato kapacita je dostatečná k uložení všech provozních odpadů z obou elektráren, a to i v případě prodloužení jejich plánované životnosti na 40 let. V dukovanském úložišti radioaktivních odpadů je uložen tekutý i pevný radioaktivní odpad. Mezi pevné odpady patří například kontaminované ochranné pomůcky, čisticí textilie, balicí materiály, papír, fólie, elektroinstalační materiál, stavební suť apod. Tekutým RAO jsou odpadní vody.

Nové hlubinné úložiště.

V roce 2018 by měl být zúžen počet vytipovaných lokalit pro budoucí úložiště jaderného odpadu z devíti na čtyři, celkem je vytipováno devět lokalit, jsou jimi lokalita Březový potok v Plzeňském kraji, Čertovka v Ústeckém kraji, Čihadlo a Magdaléna v Jihočeském kraji, Horka, Hrádek a Kraví hora na Vysočině a lokality kolem jaderných elektráren pod názvy ETE jih a Na Skalním. V lednu 2019 se objevila v podnikovém časopisu národního podniku DIAMO zmínka o zařazení lokality Kraví hora do užšího výběru. . Místo pro nového hlubinné úložiště by mělo být vybráno v roce 2025 a mělo by být schváleno vládou ČR. V roce 2030 by měla být vystavěna podzemní laboratoř a v roce 2050 by měla být zahájena stavba jaderného úložiště, to by mělo být uvedeno do provozu v roce 2065.  V lokalitě Horka u Budišova v okrese Třebíč proběhla dvě místní referenda v letech 2003 a 2004, kdy se obyvatelé vyjádřili proti výstavbě úložiště. V lokalitě Na Skalním působí spolek SOS Na Skalním, který bojuje proti výstavbě nového úložiště. V lokalitě Na Skalním byla vztyčena pamětní deska s textem odmítajícím hlubinné úložiště. I obyvatelé obce Lipník u Třebíče v referendu v 2018 odmítli stavbu hlubinného úložiště.

Hlubinné úložiště vyhořelého jaderného paliva a vysokoaktivních odpadů.

Každý rok v Česku vznikne přibližně 80 až 100 tun vyhořelého paliva z jaderných elektráren. Státní energetická koncepce, jejímž nositelem je MPO, do budoucna počítá s nárůstem výroby elektrické energie z jádra. Ať už stávající nebo do budoucna i nové reaktory jsou a vždy budou zdrojem vyhořelého jaderného paliva a vysokoaktivních odpadů.  V současné době již existují možnosti opětovného přepracování vyhořelého jaderného paliva za účelem využití v některých typech reaktorů. Avšak i v tomto případě nakonec vzniknou vysokoaktivní odpady, které je nutné zneškodnit a izolovat od okolí. Proto i země, které palivo přepracovávají (například Francie), budují hlubinné úložiště. Zodpovědnost za zneškodnění „vlastních“ odpadů je ve většině států, včetně České republiky, promítnuta i do příslušných zákonů. Těmi se země brání dovozu radioaktivních odpadů k jejich uložení a chrání jiné země zákazem jejich vývozu. I proto v České republice potřebujeme hlubinné úložiště.  Hlubinné úložiště bude zařízení, kde budou vysokoaktivní odpady bezpečně uloženy a izolovány od životního prostředí po stovky tisíc let. To bude možné díky tzv. multibarierovému systému. Ten se skládá jak z přírodní bariéry (horninový masív, který je stabilní již několik milionů let), tak i z technických (inženýrských) bariér, např. ukládacího kontejneru.

Bezpečnost.

Pro výstavbu hlubinného úložiště a jeho bezpečnost je klíčový výběr vhodné lokality. Je třeba, aby splňovala nejen požadavky na vlastnosti horniny, ale také řadu dalších, neméně důležitých podmínek. Mezi ně patří například přijatelnost lokality veřejností, technická možnost vybudování povrchového areálu úložiště a dopravní dostupnost. Z geologického hlediska je potřeba najít stabilní horninovou formaci, jejíž vznik, vývoj po desítky až stovky milionů let a umístění naznačuje, že bude mít požadované vlastnosti dostatečně dlouhou dobu. To je klíčovou podmínkou pro zajištění bezpečnosti úložiště.  Vyhledávání vhodné lokality pro hlubinné úložiště začalo nedlouho po spuštění prvních jaderných bloků v Jaderné elektrárně Dukovany, tj. v osmdesátých letech 20. století. V devadesátých letech pak vznikly první studie hodnotící potenciál horninového prostředí v ČR. V té době také začaly mezinárodní výzkumy a experimenty, jejichž cílem je určit nejvhodnější materiály a způsoby pro výstavbu úložiště a konstrukci inženýrských bariér. Právě díky multibariérovému systému (soustava vzájemně se doplňujících přírodních a člověkem vytvořených bariér, které zcela zabrání resp. minimalizují šíření radionuklidů po dobu stovek tisíců let) je hlubinné úložiště nejbezpečnějším způsobem, jak vysokoaktivní odpad zneškodnit.

Radioaktivní odpady.

Radioaktivní odpady vznikají všude, kde se pracuje s radioaktivními látkami. Atomový zákon je charakterizuje jako "předměty nebo zařízení obsahující radionuklidy nebo jimi kontaminované, pro něž se nepředpokládá další využití". Lze je dělit podle jejich původu a podle množství radionuklidů, které obsahují (podle aktivity).  V České republice vyprodukuje jaderná energetika a drobní původci přibližně 450 tun nízko a středněaktivních odpadů ročně. Vyhořelého jaderného paliva vznikne cca 100 tun za rok.

Historie.

Historie ukládání radioaktivních odpadů sahá do poloviny 20. století. V počátečním období jaderného zbrojení (během Studené války) a především v důsledku prudkého rozvoje jaderných elektráren v šedesátých a sedmdesátých letech 20. století (první kroky k výstavbě Jaderné elektrárny Dukovany udělali představitelé ČSSR už v roce 1970) se radioaktivní odpady začaly hromadit. Odborná veřejnost byla postavena před otázku, kam je umístit, aby neovlivňovaly člověka ani životní prostředí.

Nízko a středněaktivní odpady.

Zneškodňování nízko a středněaktivních odpadů bylo brzy úspěšně vyřešeno jejich ukládáním do povrchových úložišť.  Prvním takovým zařízením v Česku je již uzavřené úložiště radioaktivních odpadů Hostim ležící tři kilometry východně od Berouna. Samotný provoz úložiště trval velmi krátkou dobu. První obalové soubory přivezli do Hostimi pracovníci Ústavu pro výzkum, výrobu a využití radioizotopů v roce 1959, provoz skončil 9. 8. 1965 a další péči o úložiště Hostim převzal stát.  V pořadí druhým otevřeným, a dodnes stále funkčním, je úložiště radioaktivních odpadů Richard u Litoměřic. Stejně jako Hostim, i Richard je bývalý vápencový důl. Za druhé světové války ho nacisté částečně přestavěli na podzemní továrnu automobilových součástek. V roce 1959 padl jeden z prvních oficiálních návrhů využít důlní komplex Richard II k ukládání radioaktivních odpadů. Od roku 1964 se zde ukládají nízko a středněaktivní institucionální odpady.  Deset let po otevření úložiště Richard, tedy v roce 1974, zahájilo provoz úložiště Bratrství. Úpravou bývalého uranového dolu poblíž Jáchymova tak vzniklo vhodné místo pro ukládání radioaktivních odpadů s přírodními radionuklidy.  Úložiště radioaktivních odpadů Dukovany, které je situováno v areálu stejnojmenné jaderné elektrárny, je nejmladším českým úložištěm. Výstavba začala v roce 1987, v provozu je úložiště od roku 1995. Slouží především pro ukládání odpadů vzniklých při výrobě elektrické energie (nikoliv pro ukládání vyhořelého jaderného paliva či vysokoaktivních odpadů).  SÚRAO provozuje úložiště Richard, Bratrství a Dukovany od roku 2000, monitoruje také uzavřené úložiště Hostim.

Vyhořelé jaderné palivo a vysokoaktivní odpady.

Při výstavbě prvních jaderných elektráren v Československu se předpokládalo, že vyhořelé jaderné palivo bude odvezeno bezplatně do Sovětského svazu. V souvislosti s politickými změnami po roce 1989 však začalo být zřejmé, že vyhořelé jaderné palivo zůstane na území Československa, později České republiky. Proto bylo v roce 1992 pověřeno Ministerstvo hospodářství vypracováním nového konceptu nakládání s radioaktivními odpady včetně konečného zneškodnění vyhořelého paliva. O dva roky později byla z podnětu Ministerstva hospodářství založena Rada pro koordinaci řešení problematiky přípravy hlubinného úložiště, zkráceně označovaná jako Rada šesti subjektů (Ministerstvo průmyslu a obchodu, Ministerstvo hospodářství, ČEZ, a. s., Ministerstvo životního prostředí, Státní úřad pro jadernou bezpečnost, ÚJV Řež, a. s.). Byl tak dán impuls k vytvoření vlastního českého konceptu.  Přijetím atomového zákona v roce 1997 vznikla Správa úložišť radioaktivních odpadů, která, kromě převzetí všech povinností týkajících se provozování přípovrchových úložišť radioaktivních odpadů, byla pověřena přípravou koncepce nakládání s radioaktivními odpady a vyhořelým jaderným palivem. V roce 2002 tuto koncepci vláda schválila a tím deklarovala, že základní strategií ČR je přímé uložení vyhořelého jaderného paliva do hlubinného úložiště.  Podobný vývoj byl i v zahraničí. V 90. letech 20. století došly země produkující vysokoaktivní odpady ke shodě, že je potřeba tuto problematiku začít řešit. Po letech výzkumů se většina států, které vyrábí elektrickou energii prostřednictvím jaderných elektráren, shodla na tom, že nejvhodnějším způsobem bude uložení vyhořelého jaderného paliva do hlubinných horninových formací. Tato varianta vyhovuje jak po stránce bezpečnostní a technické proveditelnosti, tak po stránce ekonomické.

Správa úložišť radioaktivních odpadů (SÚRAO) vznikla 1. 6. 1997 jako státní organizace zřízená Ministerstvem průmyslu a obchodu ČR (MPO). Od roku 2001 je SÚRAO, ve smyslu § 51 zákona č. 219/2000 Sb., o majetku České republiky a jejím vystupování v právních vztazích, organizační složkou státu. V čele Správy stojí ředitel, kterým je od února 2019 JUDr. Jan Prachař.

The Czech Radioactive Waste Repository Authority (SÚRAO) was established on 1 June 1997 as a state organisation established by the Ministry of Industry and Trade. In 2001, SÚRAO assumed the status of a government agency. The Authority is headed by its managing director, Dr. Jiří Slovák (since 2014). The governing body of SÚRAO consists of its Board which is made up of representatives from the government, radioactive waste producers and the general public. The managing director and members of the Board of SÚRAO are directly appointed by the Minister of Industry and Trade.


Princess Charlotte of Prussia (1831–1855)

Život.

Šarlotin otec Albrecht (též Albert) byl mladším synem Fridricha Viléma III. a Luisy Meklenbursko-Střelické. V roce 1830 si vzal svoji sestřenici Mariannu Oranžskou, dceru Viléma I. O rok později se páru narodil první potomek; dcera Šarlota. Stalo se tak 21. června 1831 na zámku Schönhausen v Berlíně. O rok později se narodil mrtvý syn, roku 1837 pak syn Albrecht. Jejich poslední dvě děti byly dcery Alžběta, která zemřela v dětství, a Alexandrina. Roku 1848, šest let po narození nejmladší Alexandriny, se pár nechal rozvést a Šarlota byla i se svými sourozenci svěřena do otcovy péče. Ve skutečnosti se ale o děti starala jejich bezdětná teta Alžběta Ludovika Bavorská.  Šarlotě bylo v době rozvodu rodičů již sedmnáct let a prožila poměrně šťastné dětství. Již v raném věku měla také nadání pro hudbu a učila se u hudebníků, jako byli Julius Stern, Theodor Kullak nebo Wilhelm Taubert. Napsala řadu písní a klavírních skladeb. Její dcera Marie Alžběta později tento Šarlotin dar také zdědila.  Jako mladá žena měla Šarlota díky svému původu dobré postavení – vždyť pocházela z nizozemské i pruské královské rodiny. Dne 18. května 1850 si devatenáctiletá Šarlota v Charlottenburgu vzala o pět let staršího Jiřího, dědice Sasko-meiningenského vévodství. Jiří jako jediný syn Bernarda II. a Marie Bedřišky měl zdědit velké bohatství a navíc byl i dobrý vojevůdce; v roce 1849 vedl meiningenský pluk v Prusko-dánské válce. Během jeho vojenské kariéry mu vlivnou dceru z dobré rodiny doporučili příbuzní, ale po první schůzce se do sebe pár zamiloval.  Svatba byla honosná a svatebním darem byla i luxusní vila u jezera Como, kterou páru darovala Šarlotina matka Marianna. Ta byla přejmenována na počest nevěsty "Villa Carlotta". Dalšími svatebními dary byly například sbírky obrazů nebo soch. Novomanželé ve velkém utráceli peníze a střídavě žili v Berlíně a Postupimi, kvůli narození dětí se ale vraceli do Meiningenu. Šarlota a Jiří měli čtyři děti, přičemž pouze dvě se dožili dospělosti.  27. ledna 1855 zemřel ve věku 3 tří let Šarlotin druhorozený syn Jiří Albrecht. O tři měsíce později, 30. března 1855, umírá na porodní komplikace i jeho matka Šarlota. Zemřela při náročném porodu syna, který ale také nepřežil a zemřel den po porodu. Jiří pro svoji první manželku velmi truchlil, nakonec se ale znovu oženil, tentokrát s Feodorou z Hohenlohe-Langenburgu, která se mu zdála jako vhodná macecha pro syna a dceru, které se Šarlotou měl. S Feodorou Jiří zplodil další tři syny (jeden zemřel jako nemluvně), avšak manželství bylo nešťastné.

Potomci.

Z manželství s Jiřím vzešly čtyři děti (dva synové, dvě dcery), avšak jen dvě se dožili dospělosti.

Šarlota Pruská (celým jménem "Bedřiška Luisa Vilemína Marianna Šarlota Pruská", 21. června 1831, Zámek Schönhausen, Berlín – 30. března 1855, Meiningen) byla, díky sňatku s Jiřím II., dědičná princezna sasko-meiningenského vévodství. Zemřela několik měsíců před svými čtyřiadvacátými narozeninami na komplikace při porodu – nepřežila ani ona, ani syn.

Princess Charlotte of Prussia (21 June 1831 – 30 March 1855), was by birth a Princess of Prussia and member of the House of Hohenzollern and by marriage Hereditary Princess of Saxe-Meiningen.  She was the eldest child and daughter of Prince Albert of Prussia (younger son of Frederick William III of Prussia and Louise of Mecklenburg-Strelitz) and his first wife Princess Marianne of the Netherlands (daughter of William I of the Netherlands and Wilhelmine of Prussia).


Typ Nürburg 460 (1928–1929).

Vůz byl vyvinut Ferdinandem Porsche, který přešel do firmy z rakouské pobočky Austro-Daimler v roce 1923. Byl členem představenstva odpovědným za vývoj nových produktů. Nový osmiválcový Mercedes-Benz se měl stát vážným konkurentem luxusních vozů firmy Horch 8, a Porsche s prací velmi spěchal. Vůz měl tradiční podvozek ("Hochbett"), u kterého je rám umístěn nad nápravami. V té době už novější konstrukce používaly modernější konstrukci podvozku ("Tiefbett"). V roce 1928 prototyp Mercedes-Benz W08 vypadal staromódně vysoký.  Vůz byl poháněn řadovým osmiválcem o obsahu 4622 cm³, jehož maximální výkon byl 80 k (59 kW) při 3400 ot/min, což umožňovalo maximální rychlost 100 km/h. Kola byla loukoťová na tuhých nápravách vpředu i vzadu, nápravy byly odpruženy eliptickými listovými pery. Auto mělo mechanické brzdy s posilovačem Bosch-Dewandre.  Vůz se velikostí přibližoval vozu Horch 8, který byl v podstatě vzorem pro jeho vývoj. Limuzína Horch, model 1928 byla 5000 mm dlouhá a vážila 2100 kg (samotný podvozek 1400 kg). Limuzína Mercedes-Benz Nürburg 460 byla dlouhá 4890 mm, která se prodloužila na 5200 mm přidáním zadního kufru. Mercedes vážil 2 150 kg (samotný podvozek 1550 kg). Obě auta měla impozantní výšku 1900 mm i když firma Horch přešla v roce 1926 na nižší konstrukci podvozku. Auta byla široká 1765 mm a 1760 mm .  Limuzína se prodávala v roce 1928 za cenu okolo 15 000 marek, šestimístný model typu "Torpedo" (s plátěnou střechou) stál přibližně 14 000 marek a čtyřdveřový "Cabriolet D" pak 17 500 marek. Byl vyráběn i dvoudveřový kabriolet se zkráceným rozvorem z 3670 mm na 3430 mm.  Velký, staromódní a velmi drahý Mercedes-Benz W08 model 1928 našel jen několik zákazníků a proto byl nahrazen příští rok elegantnější verzí s nižším podvozkem. Technickému řediteli Porschemu nebyla na konci roku 1928 obnovena smlouva. Společnosti trvalo údajně šest let než prodala za zvýhodněné ceny zásoby modelu Nürburg 460 vyrobené v roce 1928.

Typ Nürburg 460/460 K (1929–1932).

Pro sezónu 1929 firma svůj první osmiválcový model nechala značně přepracovat nově jmenovaným technickým ředitelem Hansem Nibelem. Výsledkem byl vůz s modernějším podvozkem, kdy podélné nosníky podvozku byly umístěny pod nápravami. Tím se usnadnilo nastupování do vozu a současně vůz získal elegantnější karoserií. Rozvor náprav zůstal beze změny.  Motor a většina ostatních technických podrobností zůstala beze změny. Zůstala í čtyřrychlostní manuální převodovka.  Dále se vyráběl i dvoudveřový kabriolet se zkráceným rozvorem 3430 mm. Zákazníci si ale často kupovali standardní šasi, na které si nechávali stavět karoserie na zakázku malými karosářskými firmami.  I přes rozsáhlé přepracování vozu v roce 1929 byl Mercedes-Benz W08 méně úspěšný, než konkurenční vůz Horch 8, který byl dobře zaveden na německém trhu luxusních osobních automobilů té doby, ačkoliv byl o něco menší a dražší než Mercedes-Benz. Tímto modelem ale Mercedes dosáhl toho, že dominance luxusních vozů Horch na trhu nebyla jednoznačná.  Automobil byl také prvním papamobilem. V roce 1930 darovala firma Daimler-Benz papeži Piovi XI. speciálně upravený vůz tohoto typu.

Typ Nürburg 500 (1931–1933).

V roce 1931 byl vůz o rozvoru 3670 mm vybaven novým motorem o obsahu 4 918 cm³ s dvojitým spádovým karburátorem. Maximální výkon byl zvýšen na 100 k (74 kW) při 3 100 ot/min a nejvyšší rychlost zvýšena na 110 km/h. Vůz byl opět vyráběn v různých variantách, šestisedadlový "Pullman-Cabriolet F" za cenu 21 800 marek a dvou a čtyřdveřové modely "Cabriolet C" a "Cabriolet D".

Typ 500 (1932–1936).

V roce 1932 vůz W08 ztratil jméno "Nürburg" a prodával se pouze jako Mercedes-Benz Typ 500. Motor o obsahu 4 918 cm s rozvodem SV včetně dvojitého spádového karburátoru zůstal beze změny, stejně jako čtyřstupňová převodovka a rozměry podvozku. Viditelnou změnou byla podoba chladiče a předního skla.  Mírně větší kola typu 500 umožňovala dosáhnout rychlosti až 120 km/h.

Typ 500 (1936–1939).

V roce 1936 byl výkon motoru zvýšen na 110 k (81 kW) při 3 300 otáčkách za minutu. Objem válců v 4 918 cm se nezměnil, ale byl zvýšen kompresního poměr. Uváděná nejvyšší rychlost se zvýšila na 123 km/h. Vizuálně se vozy z roku 1936 liší zvětšeným sklonem přední mřížky a předního skla. Až do konce výroby měl vůz W08 tuhé nápravy a dřevěná kola.  Konkurenční vůz Horch 8 zmizel ze scény v roce 1935. Rovněž prodej osmiválcových automobilů Mercedes-Benz klesl. Roční objem prodeje osobních automobilů v Německu mezi lety 1931 a 1935 se více než ztrojnásobil, ale podíl velkých luxusních vozů byl minimální (roční objem výroby za léta 1936, 1937, 1938 a 1939 klesal na 87, 54, 50 a 51 vozů). Výroba modelu byla ukončena v roce 1939 bez přímého nástupce. Další osmiválec se v programu firmy Mercedes-Benz objevil až v roce 1963 (Mercedes-Benz 600).  Mercedes-Benz W08 nebyl nikdy určen k výrobě ve velkých sériích. V období mezi lety 1928 a 1939 bylo vyrobeno 3824 vozů. Jeho konkurent Horch prodal v letech 1926 až 1934 přibližně 12 000 vozů Horch 8.

Mercedes-Benz W 08 v České republice.

V šedesátých letech dvacátého století byl pardubickými nadšenci objeven vůz, model 460 z roku 1929. Byl zrekonstruován a v sedmdesátých letech byl v majetku Františka Moučky.

Mercedes-Benz W08 (Nürburg) byl první luxusní osobní automobil Mercedes-Benz s osmiválcovým motorem. Byl představen na podzim roku 1928 na pařížském autosalonu. Byl vyráběn v různých úpravách a modernizacích až do léta 1939, čímž se z něj stal nejdéle vyráběný model Mercedes-Benz dvacátých a třicátých let.

The Mercedes-Benz Nürburg 460 was introduced in Autumn 1928, Mercedes-Benz's first eight-cylinder passenger car. Designated model W 08 was by the factory, it remained in production with various modifications and upgrades until the later summer of 1939, the longest lived Mercedes-Benz model of the 1920s and 1930s.


Definice.

Hypernáboj je ve fyzice částic kvantové číslo vztahující se k modelu silné interakce SU(3). Izospin je definován v SU(2) modelu, zatímco SU(3) model definuje hypernáboj.  SU(3) diagramy hmotnosti jsou dvourozměrné se souřadnicemi odkazujícími na dvě kvantová čísla, "I", což je z-složka izospinu a "Y", což je hypernáboj (součet podivnosti ("S"), půvabu ("C"), krásy ("B"), pravdy ("T") a baryonového čísla ("B")). Matematicky je hypernáboj  a zachování hypernáboje implikuje zachování vůně. Silná interakce zachovává hypernáboj, ale slabá interakce ne.

Vztah s elektrickým nábojem a izospinem.

Gell-Mannova-Nišijimova formule dává do vztahu elektrický náboj a izospin:  kde "I" je třetí složkou izospinu a "Q" je náboj částice.  Izospin vytváří multiplety částic, jejichž průměrný náboj souvisí s hypernábojem podle:  jelikož hypernáboj je stejný pro všechny členy multipletu a průměr hodnot "I" je 0.

Vztah SU(3) modelů k hypernáboji.

SU(2) model má charakteristické kvantové číslo multipletu J, což je celkový moment hybnosti. Každý multiplet se skládá z 2J+1 substavů s rovnoměrným rozložením hodnot "J", které představují symetrické uspořádání viděné v atomovém spektru a izospinu. To formalizuje zjištění, že nebyly pozorovány rozpady některých silně interagujících baryonů, což vede k predikci hmotnosti, náboje a podivnosti omega baryonu.  SU(3) mají supermultiplety obsahující SU(2) multiplety. SU(3) nyní potřebuje 2 čísla ke specifikaci všech subsatvů označených "λ" and "λ".  ("λ" + 1) určuje počet bodů na nejvyšší straně šestiúhelníku, zatímco ("λ" + 1) určuje počet bodů na spodní straně.

Praktická zastaralost.

Hypernáboj je koncept vyvinutý v 60. letech k organizacím skupin částic v "částicové zoo" a rozvíjení zákonů ad hoc zachování na základě pozorovaných transformací. S příchodem kvarkového modelu je zřejmé, že (pokud obsahuje pouze u, d a s kvarky z celkových šesti ve standardním modelu) hypernáboj Y je kombinací čísel kvarku u ("n"), kvarku d ("n"), kvarku s ("n"), kvarku c ("n"), kvarku t ("n") a kvarku b ("n"):  V moderních popisech interakcí hadronů se začaly více používat Feynmanovy diagramy, spíše než počítání hypernáboje. Slabý hypernáboj se však z praktických důvodů používá v teoriích elektroslabé interakce.

Hypernáboj (z hyperon a náboj), značený Y, je ve fyzice částic vlastnost vztahující se k silné interakci. Liší se od slabého hypernáboje, který zastává podobnou funkci ve elektroslabé interakci. Koncept hypernáboje kombinuje a sjednocuje izospin a vůni do jednoho nábojového operátoru.

In particle physics, the hypercharge (a portmanteau of hyperonic and charge) "Y" of a particle is a quantum number conserved under the strong interaction. The concept of hypercharge provides a single charge operator that accounts for properties of isospin, electric charge, and flavour. The hypercharge is useful to classify hadrons; the similarly named weak hypercharge has an analogous role in the electroweak interaction.


Původ.

Možnost existence bílých děr poprvé navrhl Igor Dmitrijevič Novikov v roce 1964. Bílé díry jsou předvídány jakou součást řešení Einsteinových rovnic známých jako maximálně prodloužená verze Schwarzschildovy metriky popisující černou díru s nulovým nábojem a nulovou rotací. Maximální prodloužení se vztahuje k tomu, že by prostor neměl mít v tomto řešení žádné hrany. Pro případné trajektorie volně padajících částic (následující geodetiky) v prostoročasu, by mělo být možné pokračovat v této cestě libovolně daleko do budoucnosti částice, ledaže trajektorie narazí na gravitační výstřednost jako je například ve středu černé díry. Ukázalo se, že má-li být tento požadavek splněn, musí kromě vnitřní oblasti černé díry kam padají částice procházející přes horizont zvnějšku, existovat samostatná oblast bílé díry, která nám umožňuje extrapolovat trajektorie částic, které vnější pozorovatel vidí stoupající vzhůru od horizontu událostí. Pro pozorovatele mimo, který nepoužívá Schwarzschildovy souřadnice, potřebují padající částice nekonečný čas k dosažení horizontu černé díry v nekonečně daleké budoucnosti, zatímco vylétající částice, které projdou kolem pozorovatele cestovaly ven po nekonečnou dobu od překročení horizontu bílé díry v nekonečně daleké minulosti (nicméně, částice nebo jiné předměty zažívají jen konečný vlastní čas mezi překročením horizontu a ukázání se vnějšímu pozorovateli). Existuje jen málo důkazů o existenci bílých děr. Černá díra / bílá díra se zdá "věční" z pohledu vnějšího pozorovatele v tom smyslu, že částice pohybující se ven z vnitřní části bílé díry mohou dojít k vnějšímu pozorovateli kdykoliv, a částice, které cestují směrem dovnitř a které se nakonec dostanou do vnitřní oblasti černé díry mohou také dospět k pozorovateli v libovolném čase.  Stejně jako existují dvě samostatné vnitřní oblasti maximálně prodlouženého prostoročasu, existují také dva oddělené vnější regiony, někdy nazývané "dva různé vesmíry", s druhým vesmírem, který nám umožní extrapolovat několik možných trajektorií částic ve dvou vnitřních oblastech. To znamená, že vnitřní část oblasti černé díry může obsahovat směs částic, které do ní spadly buď z vesmíru (stejně tak pozorovatel, který spadl do černé díry z jednoho vesmíru by mohl vidět světlo, které do ní spadlo z jiného vesmíru), a podobně částice z vnitřní oblasti bílé díry by mohly unikat do jiného vesmíru. Všechny čtyři oblasti mohou být zobrazeny v prostoročasovém diagramu, který využívá Kruskal-Szekeresovy souřadnice.  V tomto prostoročasu je možné přijít s takovými souřadnicovými systémy, že pokud si vybereme hyperpovrch s konstantním časem (sadu bodů, které všechny mají stejné časové souřadnice, takže každý bod na povrchu má prostorupodobnou separaci, dávají to co se nazývá prostorupodobný povrch) a nakreslíme diagram vnoření znázorňující zakřivení prostoru v této době, bude diagram vnoření vypadat jako trubice spojující dvě vnější oblasti. Toto známe jako Einstein-Rosenův most nebo Schwarzschildova červí díra. V závislosti na tom, kde je vybrán prostorupodobný hyperpovrch se Einstein-Rosenův most může buď propojit dva horizonty černých děr v různých vesmírech (s body ve vnitřním prostoru mostu jako součásti oblasti černé díry), nebo dva horizonty bílých děr v různých vesmírech (s body ve vnitřním prostoru mostu jako součásti oblasti bílé díry). Je nemožné použít tento Einstein-Rosenův most k tomu, abychom se dostali z jednoho vesmíru do druhého. Je nemožné vstoupit do horizontu bílé díry z vnějšku, a každý kdo vstupuje do horizontu černé díry z vesmíru nevyhnutelně narazí na singularitu černé díry.  Schwarzschildova maximálně prodloužená metrika popisuje idealizovanou černou/bílou díru, která existuje věčně z pohledu vnějšího pozorovatele. Realistická černá díra vytvořená v konkrétním čase z hroutící se hvězdy by vyžadovala jinou metriku. Když padá hvězdný materiál do černé díry a když tento přidáme do diagramu vývoje černé díry, zmizí část diagramu odpovídající vnitřní části bílé díry. Nicméně rovnice obecné relativity jsou časově reverzibilní (dodržují T paritu), obecná relativita musí umožnit časově opak tohoto typu realistické černé díry zformované z kolabující hmoty. Časově obrácený případ zahrnuje bílou díru, která existuje od počátku vesmíru, a která emituje hmotu, dokud nakonec neexploduje a nezmizí. Bez ohledu na skutečnost, že tyto objekty jsou teoreticky povolené, nejsou brány stejně vážně jako černé díry, protože nejsou známy žádné procesy, které by přirozeně vedly k jejich vzniku. Mohou existovat pouze v případě, že byly vhodně nastaveny počáteční podmínky při vzniku vesmíru. Dále se předpokládá, že bílé díry by byly velmi nestabilní v tom smyslu, že pokud pokud by nějaké malé množství hmoty klesalo k horizontu z vnější strany, zabránilo by explozi bílé díry z pohledu vzdáleného pozorovatele. Hmota emitovaná ze singularity by tedy nikdy nemohla opustit gravitační poloměr bílé díry.

Výzkum od roku 1980.

Na konci 80. let 20. století bylo navrženo, že při kolapsech, při nichž vznikají černé díry by mohlo dojít k velkému třesku, který by vytvořil nový vesmír. Pro pozorovatele v původním vesmíru poté vypadá jako bílá díra.  V roce 2011 se objevila práce popisující velký třesk jako bílou díru. Dále se objevuje pojmenování vzniku bílé díry jako malého třesku a objevuje se názor, že bílé díry vznikají spontánně. Účinek bílé díry se ovšem podle této práce dá pozorovat pouze těsně po události samotné. A konečně práce navrhovala identifikaci jistého druhu gama záblesků jako bílých děr.

Bílá díra je v obecné teorii relativity hypotetická oblast prostoročasu do níž nelze zvenku vstoupit, ačkoli hmota a světlo z ní může uniknout. V tomto smyslu je tedy opakem černé díry do níž lze vstoupit pouze zvenku a hmota a světlo z ní nemohou uniknout. Bílé díry se objevují v teorii věčných černých děr. Kromě toho oblast černé díry v budoucnosti je v tomto případě podle Einsteinových rovnic oblastí bílé díry v minulosti. Nicméně toto neplatí pro černé díry vzniklé gravitačním kolapsem. Nejsou známy žádné fyzikální procesy, jimiž by mohla být vytvořena bílá díra a žádná bílá díra ani nebyla nikdy pozorována. Termodynamické zákony také říkají, že se entropie ve vesmíru může pouze zvyšovat nebo zůstávat konstantní. Toto pravidlo by bílé díry porušovaly, protože by entropii snižovaly.  Stejně jako černé díry, i bílé díry by měly mít vlastnosti jako hmotnost, elektrický náboj a moment hybnosti. Bílé díry přitahují hmotu jako jakékoli jiné objekty, avšak předměty padající na bílou díru by nikdy nedosáhly horizontu událostí (ačkoli v případě rozšířeného Schwarzschildova řešení se horizont bílé díry v minulosti stane horizontem černé díry v budoucnosti, takže každý objekt padající na bílou díru nakonec dosáhne horizontu černé díry). Představme si gravitační pole bez povrchu. Tíhové zrychlení je největší na povrchu každého objektu. Ale protože černé díry povrch nemají, zvětšuje se gravitační zrychlení exponenciálně, ale nikdy nedosáhne finální hodnoty, protože neexistuje žádný povrch singularity.  V kvantové mechanice emitují černé díry Hawkingovo záření a tak může dojít k tepelné rovnováze s plynem záření. Vzhledem k tomu, že tepelně rovnovážný čas je časově invariantní, Hawking tvrdil, že časově obrácená černá díra v tepelné rovnováze je opět černá díra v tepelné rovnováze. To může znamenat, že černé a bílé díry jsou totožné objekty. Hawkingovo záření z běžné černé díry je pak ztotožněno s emisemi bílé díry. Hawkingovo záření je reprodukováno v kvantově mechanické AdS/CFT teorii, kde je černá díra v anti-De Sitterově prostoru popsána tepelným plynem v kalibrační teorii, jejíž časově obrácený stav je totožný s původní černou dírou.

In general relativity, a white hole is a hypothetical region of spacetime and singularity which cannot be entered from the outside, although energy-matter and light can escape from it. In this sense, it is the reverse of a black hole, which can be entered only from the outside and from which energy-matter and light cannot escape. White holes appear in the theory of eternal black holes. In addition to a black hole region in the future, such a solution of the Einstein field equations has a white hole region in its past. However, some believe this region does not exist for black holes that have formed through gravitational collapse, nor are there any known physical processes through which a white hole could be formed. Although information and evidence regarding white holes remains inconclusive, the 2006 GRB 060614 has been proposed as the first documented observance of a white hole.  Supermassive black holes (SBHs) are theoretically predicted to be at the center of every galaxy and that possibly, a galaxy cannot form without one. It has been proposed by Stephen Hawking that these SBHs spawn a supermassive white hole.


Vznik a vývoj.

Typ začal vznikat pod označením Lockheed CL-901 jako společný projekt společností Lockheed a Aeritalia (původně Fiat Aviazione), která v té době licenčně vyráběla variantu F-104G, jehož cílem mělo být nahradit letouny F-86K Sabre, F-84F Thunderstreak a RF-84F Thunderflash ve výzbroji "Aeronautica Militare", letectva italských ozbrojených sil, a v prosinci 1966 vzlétl první prototyp.  Od varianty F-104G se F-104S lišil zejména instalací výkonnější varianty proudového motoru General Electric J79-GE-19, namísto původní J79-GE-11A, a schopností nést protiletecké řízené střely AIM-7E Sparrow s poloaktivním radarovým naváděním. Označení varianty „S“ odkazuje právě na výzbroj střelami „Sparrow“.  Instalace novější pohonné jednotky vedla k změnám tvaru a velikosti vstupů vzduchu i výstupní trysky motoru, a umožnila zvýšení maximální rychlosti a stoupavosti, zkrácení délky startu, a zvětšení doletu, vzhledem k nižší spotřebě.  Další změny zahrnovaly zvětšení počtu závěsníků výzbroje na celkem devět (dva na koncích křídel, čtyři pod křídly, a tři pod trupem), instalaci dvou kýlových plošek pod zádí trupu a odstranění kanónu M61 Vulcan, aby bylo v trupu získáno místo pro elektronické systémy radarového navádění střel AIM-7 Sparrow. Některé exempláře, užívané jako stíhací bombardéry, však měly kanón nainstalován, a nedisponovaly pak pravděpodobně schopností nést střely Sparrow.  Italské letectvo začalo přebírat první vyrobené exempláře v roce 1968, a posléze převzalo celkem 205 kusů, které u něj tvořily výzbroj celkem 12 "gruppi" (perutí).  Koncem 80. let prošly italské letouny modernizačním programem „ASA“ ("Aggiornamento Sistemi d'Arma" - modernizace zbraňových systémů), v jehož rámci získaly možnost výzbroje protileteckými střelami italské výroby Selenia Aspide 1A a protileteckými střelami krátkého dosahu AIM-9L Sidewinder, nahrazujícími starší varianty AIM-9B.

Monument F-104S v Lignano.

Stroj Aeritalia F-104S Starfighter najdeme v italském letovisku Lignano Pineta jako součást leteckého monumentu v kruhovém objezdu. Ten zahrnuje i vrtuli z bombardéru B-24 a připomíná tak nález jeho vraku ve vodě.

Specifikace.

Údaje platí pro původní provedení F-104S

Aeritalia F-104S Starfighter byla licencovaná produkce italské varianty stíhacího letounu Lockheed F-104 Starfighter, která sloužila italskému letectvu Aeronautica Militare (AMI) od pozdních šedesátých let až do počátku 21. století. Do konce devadesátých let F-104S sloužila v Tureckém letectvu.

The Aeritalia F-104S Starfighter was a licensed production Italian version of the Lockheed F-104 Starfighter, which served in the Italian Air Force (AMI, Aeronautica Militare Italiana), and was the AMI's mainstay from the late 1960s until the beginning of the 21st Century. The F-104S also served in the Turkish Air Force until the mid-1990s. The F-104S was the final development of the Starfighter line.  Derived from Lockheed's design studies on a "Super Starfighter", the F-104S was one of the most capable of the F-104 series, and destined to be the last in service worldwide. The F-104S (upgraded to ASA/M standard) was retired from service in October 2004.


Klubová kariéra.

Filip Lesniak fotbalově vyrůstal v Košicích, kde hrál v mládežnických letech za místní klub MFK Košice. V lednu 2012 odešel ve svých 15 letech jako nadějný hráč do Anglie do týmu Tottenham Hotspur FC. Zde hrál za týmy do 18 a 21 let. V Tottenhamu jej přeškolili z ofenzivního záložníka na defenzivního. V červenci 2014 obdržel od klubu profesionální kontrakt.  V červenci 2016 odešel na půlroční hostování do severočeského klubu FC Slovan Liberec, trenér Jindřich Trpišovský s ním počítal na post před stopery, kde by měl zahajovat rozehrávku, což dříve zastával David Pavelka. V 1. české lize debutoval 31. 7. 2016 v prvním ligovém kole sezóny 2016/17 proti domácímu týmu FK Mladá Boleslav (porážka 0:3, vystřídal na hřišti Milana Baroše a odehrál závěrečných 23 minut). Byl to jeho jediný ligový start za Liberec. Představil se i v Evropské lize UEFA 2016/17 ve 3. předkole 3. srpna 2016 proti rakouskému týmu FC Admira Wacker Mödling (výhra 2:0) a ve 3. kole českého poháru proti FC Písek (výhra 5:1). Po podzimní části sezóny 2016/17 mu hostování v Liberci skončilo.  V Premier League (a zároveň v A-týmu Tottenhamu) debutoval pod trenérem Mauriciem Pochettinem 18. května 2017 v utkání proti Leicester City FC, anglickému mistru ze sezóny 2015/16 (Tottenham měl několik hráčů na marodce). Nastoupil na hřiště v 86. minutě a přihrál na gól Harry Kaneovi, Tottenham zvítězil vysoko 6:1. Byl to jeho jediný odehraný zápas v Premier League za Tottenham, čímž se stal 15. Slovákem, který si připsal start v anglické nejvyšší lize. V červnu 2017 jej klub po vypršení smlouvy uvolnil.  Lesniak se poté dohodl na tříleté smlouvě s dánským klubem Aalborg BK. Setkal se zde s krajanem Jakubem Sylvestrem.

Reprezentační kariéra.

Lesniak byl členem slovenských mládežnických reprezentací U17 a U19. Od roku 2016 figuruje v reprezentaci U21 vedené trenérem Pavlem Hapalem.

Filip Lesniak (* 14. května 1996, Košice, Slovensko) je slovenský fotbalový záložník a mládežnický reprezentant, od července 2017 hráč klubu Aalborg BK. Hraje na postu defenzivního záložníka, ačkoli v mládeži hrál v ofenzivě. Je vnukem slovenského trenéra Jána Kozáka a synem Jána Lesniaka, fotbalového funkcionáře. Odmaturoval v červnu 2014 na Sportovním gymnáziu v Košicích.

Filip Lesniak (born 14 May 1996) is a Slovak footballer who plays as a midfielder at Silkeborg IF on loan from AaB in the Danish Superliga. His grandfather is Ján Kozák. His uncle is Ján Kozák jr.


Kariéra.

Irving se narodil v Austrálii, od dvou let ale vyrůstal ve státě New Jersey na východě USA. Má australské i americké občanství. Hrál za tým "Duke Blue Devils" Dukeovy univerzity v Severní Karolíně. V roce 2011 byl draftován týmem NBA Cleveland Cavaliers. V roce 2012 byl oceněn titulem Nováček roku NBA. Stal se All-Star Game MVP v roce 2014, kdy nastoupil v základní pětce na rozehrávce společně s Dwyanem Wadem.  Zlomové pro něj bylo léto 2014. Legendární návrat do Clevelandu totiž hlásal nejlepší basketbalista na světě LeBron James, s nímž přišel i Kevin Love. V Clevelandu se tak vytvořila takzvaná "Big Three," kterou tvořili právě Kyrie Irving, LeBron James a Kevin Love.  Už v první sezóně těchto tří hráčů dokázali Cavaliers velké věci. Skončili druzí v základní části ve východní konferenci a v play-off se dostali až do finále. Irving se ale zranil a jeho tým tak Golden State Warriors podlehl 2:4 na zápasy.  O rok později se ale Kavalírům dařilo ještě více. Východní konferenci ovládli jak v základní části, tak v play off. Skvěle se dařilo i Warriors, takže nás čekala finálová odveta. Tu ale Cavaliers začali špatně - z Oaklandu si odvezli dvě prohry a doma v Quicken Loans Aréně uhráli pouze jednu výhru ze dvou. Před sebou tak měli nelehký úkol - otočit sérii z nepříznivého stavu 1:3. To se doposud žádnému jinému týmu v NBA nepovedlo. Cavaliers se ale oklepali a z Kalifornie do Ohia dovezli výhru a snížení na 3:2. Série se stěhovala zpět do Quicken Loans Areny, kde Cleveland rozdrtil Golden State takřka třicetibodovým rozdílem a ono nemožné se pomalu ale jistě začalo stávat realitou. Na pořadu byl sedmý zápas, který hostila domácí aréna Golden State - Oracle Arena. Jednalo se o nejdramatičtější zápas v historii NBA, téměř po celý zápas bylo skóre vyrovnané a týmy se nedostávaly do vícebodového vedení. Klíčová byla ale poslední minuta. Andre Iguodala z Golden State šel takřka sám na koš, z ničeho nic se ale za ním zjevil triple-double hrdina LeBron James, jenž Iguodalovi nedovolil připsat si další dva body a sám provedl nejdůležitější blok v historii NBA. Z další akce se radovali opět Cavaliers, Kyrie Irving totiž udělal parádní crossover na hostující hvězdu Stephena Curryho a následně vystřelil za tři body, což se mu povedlo a Cavaliers odskočili Warriors do vedení 92:89. Deset sekund před koncem přidal ještě jeden úspěšný trestný hod LeBron James a bylo jasné, že Cavaliers už historicky první titul v NBA nikdo nevezme.  22.8. 2017 Byl Kyrie Irving vyměněn do týmu Boston Celtics.

Kyrie Irving (* 23. března 1992, Melbourne, Austrálie) je australsko-americký basketbalista, hrající za tým Brooklyn Nets. V roce 2011 byl draftován týmem Cleveland Cavaliers jako první volba draftu. O rok později se stal nováčkem roku v NBA a o další dva roky na to byl zvolen nejužitečnějším hráčem All-Star Game 2014. V sezóně 2015/16 vyhrál s Cavaliers ligu, sám byl autorem vítězné střely v sedmém finále proti Golden State Warriors.

Kyrie Andrew Irving (; born March 23, 1992) is an American professional basketball player for the Brooklyn Nets of the National Basketball Association (NBA). He was named the Rookie of the Year after being selected by the Cleveland Cavaliers with the first overall pick in the 2011 NBA draft. A six-time All-Star and two-time member of the All-NBA Team, he won an NBA championship with the Cavaliers in 2016.  Irving played college basketball for the Duke Blue Devils before joining the Cavaliers in 2011. He won the Most Valuable Player (MVP) award for the 2014 All-Star Game. In the 2016 NBA Finals, Irving made the championship-winning three-point field goal to complete the Cavaliers' historic comeback over the Golden State Warriors. After another Finals appearance in 2017, Irving requested a trade and was dealt to the Boston Celtics. He played as a Celtic for two seasons, after which he signed with the Brooklyn Nets as a free agent in 2019. He has also played for the United States national team, with which he won gold at the 2014 FIBA Basketball World Cup and the 2016 Summer Olympics. In 2018, he starred in the film "Uncle Drew".


Objev a výskyt.

První zkamenělinu tullimonstra objevil v r. 1958 sběratel fosilií Francis Tully na nalezišti Mazon Creek, nedaleko města Morris v Illinois, což je i jediné známé místo výskytu. Stáří svrchně karbonské vrstvy výskytu bylo určeno na cca 306 až 309 milionů let. Jako druh "Tullimonstrum gregarium" bylo popsáno v r. 1969; Eugene S. Richardson jr. mu dal odborné jméno, ve kterém se odráží jak jméno objevitele fosilie, tak podivná tělesná stavba, kvůli které je přezdíváno Tulliho monstrum.

Popis.

Nalezené fosilie vykazují délku těla od 8 do 43 cm, většina je mezi 31 a 35 cm. Tělo bylo vřetenovitého tvaru, zakončené svislou ocasní ploutví kosočtverečného tvaru (případně interpretovatelnou jako dvojice horní a dolní trojúhelníkové ploutve na ocase). Uvnitř těla se podél hřbetu táhl notochord, po stranách tělní dutiny byly žaberní vaky.  Na přední části vybíhalo tělo v dlouhý chobot, který patrně nebyl úplně ohebný, ale vykazoval charakteristická zalomení – jedno výrazné asi uprostřed jeho délky a jedno na jeho konci u čelistí. Čelistní ústrojí dochovaná na fosíliích lze interpretovat jako dvě čelisti osazené až osmi ostrými keratinovými zuby (celkem zpravidla 14 zubů). Délka čelistí se u fosílií pohybuje mezi 5,5 a 16,5 mm délky a šířka mezi 3,5 a 6 mm, délka zubů pak 0,5 až 2,4 mm.  Blízko místa, kde vybíhal z těla chobot, byla na hřbetní straně kuriózní tenká příčkovitá struktura kolmá k tělesné ose i k rovině pravolevé souměrnosti. Na jejích koncích pak byly umístěny komorové oči.  Tělo bylo patrně měkké, ve fosíliích se nepodařilo zjistit žádné pevné orgány tvořené kostí, chitinem či uhličitanem vápenatým.  Podle stavby těla a čelistí se pravděpodobně se jednalo o aktivně plovoucího mořského dravého živočicha, lovícího v bahnitém dně.

Zařazení.

Z nálezů fosilizovaného měkkého těla bylo složité určit fylogenetickou příbuznost tullimonstra, situaci neusnadňovala ani podivná tělesná stavba. Vědci nabízeli různé interpretace dílčích znaků a řadili tullimonstrum k měkkýšům, kroužkovcům, pásnicím, ploutvenkám, členovcům či konodontům.  Až na základě podrobného zkoumání více než 1200 fosílií vědci zjistili přítomnost struny hřbetní a žaberních vaků a nalezli i zuby obdobné mihulím. Ve studii z r. 2016 tak prokázali příslušnost tullimonstra k primitivním obratlovcům třídy mihulí. Pravděpodobně je jednou z bazálních větví vývojové linie mihulotvarých (Petromyzontiformes), podobně jako "Mayomyzon".

Kulturní odkaz.

V r. 1989 bylo "Tullimonstrum gregarium" oficiálně přijato za "státní fosílii" (tedy jeden z přírodních státních symbolů, jako jsou státní květina či státní strom) amerického státu Illinois.

Tullimonstrum je pravděpodobně vyhynulý dravý mořský obratlovec z pozdního karbonu. Vzhledem k problematické fosilizaci původně měkkého těla i kvůli jeho podivné tělesné stavbě s čelistmi na zalomeném chobotu a s očima na dlouhých příčných stopkách je stále nejasné jeho systematické zařazení. Až studie z r. 2016 prokázala, že je to skutečně obratlovec blízký dnešním mihulím. V roce 2017 se však objevily výsledky nového výzkumu, který dokazuje, že může, ale také nemusí jít o obratlovce.  Byl popsán jediný druh – Tullimonstrum gregarium.

Tullimonstrum, colloquially known as the Tully Monster, is an extinct genus of soft-bodied bilaterian that lived in shallow tropical coastal waters of muddy estuaries during the Pennsylvanian geological period, about 300 million years ago. A single species, T. gregarium, is known. Examples of "Tullimonstrum" have been found only in the Mazon Creek fossil beds of Illinois, United States. Its classification has been the subject of controversy, and interpretations of the fossil likened it to molluscs, arthropods, conodonts, worms, and vertebrates.


Výskyt.

Vydra pobřežní je zvířetem neotropické oblasti, obývá pobřeží Jižní Ameriky při jihovýchodní části Tichého oceánu a jihozápadní části Atlantského oceánu, lze ji najít v Peru od Chimbote, přes Chile a izolované populace žijí rovněž v Argentině až po Ostrov Stavů. K životu dává přednost oblastem se silnými větry, vlnobitími a dostatkem ryb. Žije v malých jeskyňkách ve skalnatých útesech, kde vyvádí i mláďata.

Popis.

Vydra pobřežní je statné zvíře dosahující velikosti kočky. Jedná se o nejmenší druh rodu "Lontra". Dlouhé a štíhlé tělo měří asi 90 cm a váží 3 až 6 kg, ocas dosahuje velikosti 30 až 36 cm. Nohy jsou krátké a vybavené plovací blánou. Hlava je plochá, s širokým nosem, který se může uzavřít pod vodou, a malýma ušima. Drsná srst je tmavá na zádech a bocích, spodní strana je světlejší. Vydra pobřežní má rychlý metabolismus a potřebuje vysokou dávku potravy.

Chování.

Vydry pobřežní mohou žít o hustotě populace až 10 jedinců na km pobřeží, avšak obyčejně se starají samy o sebe. Nejsou příliš teritoriální a k ostatním jedincům stejného druhu se většinou chovají přátelsky, potyčky mohou nastat především při soubojích o potravu, kdy se vydry neváhají i kousat. Vydry pobřežní plavou obvykle s ponořeným tělem a hlavu a horní část zad mají vynořenou z vody, přičemž každých 15 až 30 sekund se ponořují do hloubky 30−40 m a vyhledávají potravu, což jim zabere 63 až 70% času. Tu tvoří převážně bezobratlí, jako korýši a měkkýši, ale také ryby (tento druh dovede ulovit rybu stejně velkou jako je on sám), malí savci, ptáci a plody. I přes to, že je to vodní živočich, dovede se vydra pobřežní hbitě pohybovat i po souši, kde si hraje či odpočívá, přičemž svou skálu si značí štiplavě páchnoucí močí.  Druh je patrně monogamní, období rozmnožování nastává mezi prosincem a lednem. Po 60 až 65 dnech březosti se samici narodí 2−4 mláďata, která se svými rodiči zůstávají dalších 10 měsíců.

Ohrožení.

Gonzalo Medina Vongel prohlásil, že je vydra pobřežní v ohrožení v celém jejím areálu rozšíření. Největší nebezpečí představuje přeměna přirozeného prostředí. Ve 20. století byl nebezpečím pro tento druh lov pro kožešinu, mezi lety 1910−1954 bylo vyvezeno 38 000 těchto šelem. I přestože klesla poptávka po kožešinách vyder, ilegální lov pro kožešinu probíhá stále (2016) například v oblastech Samanco, La Libertad a dalších. Rybáři navíc tento druh zabíjejí, protože si myslí, že jim způsobuje škody lovem ryb, garnátů a měkkýšů. Další nebezpečí pro vydry pobřežní představují odpady z měst, které znečišťují moře na severu jejich areálu rozšíření a zmenšení počtu kořisti následkem rybolovu, na některé jedince útočí psi. Rovněž jev El Niño zmenšuje počty tohoto druhu. Ze všech těchto důvodů Mezinárodní svaz ochrany přírody zařadil tento druh mezi ohrožené, jejichž populace klesá.  Tento druh je chráněn ve všech zemích jeho výskytu a zařazen do přílohy I Úmluvy o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin a rovněž do první přílohy Bonnské úmluvy.

Vydra pobřežní, v Chile známá pod mapučským názvem chungungo ("Lontra felina", také "Lutra felina") je druh vydry z čeledi lasicovití (Mustelidae) a rodu "Lontra". Druh popsal Juan Ignacio Molina. Vyskytuje se při pobřeží Jižní Ameriky a dle Mezinárodního svazu ochrany přírody patří mezi ohrožené druhy.

The marine otter ("Lontra felina") is a rare and relatively unknown South American mammal of the weasel family (Mustelidae). The scientific name means "otter cat", and in Spanish, the marine otter is also often referred to as : "marine cat". The marine otter (while spending much of its time out of the water) only lives in saltwater, coastal environments and rarely ventures into freshwater or estuarine habitats. This saltwater exclusivity is unlike most other otter species, except for the almost fully aquatic sea otter ("Enhydra lutris") of the north Pacific.


Historie.

První skautský oddíl byl založen v Bruselu v roce 1909. Angličan Harold Parfitt založil první Skautský oddíl pro Britské chlapce, patřící do britské kolonie v tomto městě. Belgičané (zejména Henri, syn Antoine Depagea) sledovali aktivity tohoto oddílu, projevili zájem o skautingu a tím započal belgický skauting.  Boy Scouts of Belgium (BSB) bylo založeno 23. prosince 1910. První celobelgický oddíl byl založen v Bruselu. Používal britské odznaky, stanovy a kroje. Tato organisace byla otevřena všem chlapcům.  Již v roce 1911 byl v BSB založen dívčí oddíl, ale první světová válka a německá okupace zabránily jejich rozvoji, takže Girl Guide Belgium GGB vzniklo až 17. prosince 1919. Také dívky používaly britské odznaky, stanovy i kroje.  Belgie byla opět obsazena Němci během druhé světové války a nacisté se pokusili sjednotit všechny mládežnické organisace v jednotné národně socialistické hnutí mládeže. Skautské schůzky a tábory byly zakázány, ale některé činnosti nadále probíhaly v utajení. Skauting byl po osvobození obnoven. BSB a GGB se sloučily do jedné organisace v červenci 1945. Obě sekce zůstaly odděleny a žádné koedukované oddíly neexistovaly až do osmdesátých let.  The Sea Scouts of Belgium (SSB) bylo založena v dubnu 1914. SSB je otevřené hnutí zaměřující se na vodní skauting, nachází se na pobřeží Severního moře jen ve vlámsky hovořící části Belgie. SSB není nijak spojeno s BSB. SSB také používá britské odznaky, stanovy a kroje.

Organisace.

Aktivní na národní nebo regionální úrovni jsou:  A také několik místních organizací, například:

Mezinárodní skautská střediska v Belgii.

Díky mnoha mezinárodním institucím v Belgii existuje několik mezinárodních skautských organizací působících v zemi. Mezi nimi British Scouts Western Europe (součást The Scout Association UK), Transatlantic Council člen Boy Scouts of America a Girl Scouts of the USA.  Britské oddíly jsou v Bruselu, Waterloo a v SHAPE (poblíž Monsu). Oddíly Boy Scouts of America jsou v Antverpách, Bruselu, Waterloo a SHAPE.

Belgický skauting představuje asi 15 až 20 různých organisací, sdružujících celkem asi 160 000 skautů. Téměř všechny tyto organisace jsou seskupeny podle jazyka a vyznání. Nejvyšším vyznamenáním jež je možné dosáhnout je Crown Scout.

The Scouting and Guiding movement in Belgium consists of 15 to 20 separate organizations serving about 160,000 members. Nearly all organizations are grouped by languages and confessions. The Crown Scout rank is the highest a Boy Scout can achieve.


Raný život a vzdělání.

Narodil se ve městě Etah v Indii v roce 1937 presbyteriánským misionářům. V Indii navštěvoval Woodstock School, spolu se svými bratry a sestrami. Již na střední škole se projevil jeho zájem o matematiku a fyziku. Na škole byl velmi dobrý v chemii a někdy i pomála s pracemi na elektrickém zařízení školy.

Akademická kariéra.

Po dokončení střední školy v Indii začal navštěvovat Princetonskou univerzitu ve státě New Jersey, kde roku 1957 získal bakalářský titul. V letech 1958 a 1962 poté získal magisterský a doktorský titul na Stanfrodově univerzitě. Jako postdoktorand působil na Kalifornské univerzitě v San Diegu v letech 1962-1964. Poté řpešel jako odborný asistent na Carnegie-Mellonovu univerzitu, kde se stal roku 1967 docentem a roku 1969 profesorem. V roce 1987 byl zvolen do Národní akademie věd Spojených států amerických.  V rámci svého výzkumu kladl Griffiths především na kvantovou mechaniku. Ve své práci usiloval o aplikaci kvantové informace na skutečný svět. Roku 1984 stál u zdrodu výzkumného programu, který se snažil doplnit chybějící článek mezi teorii a aplikaci při práci na konzistentní podobě kvantové teorie. Toto úsilí vyústilo v novou interpretaci nyní nazývanou jako konzistentní hsotorie, kterou formuloval s několika spolupracovníky. Tento přístup je podrobně studován a aplikován v několika oblastech na poli kvantové mechaniky.  K roku 2016 je Griffiths profesorem na Carnegie-Mellonově univerzitě. Publikoval 140 odborných článků a knihu Konzistentní kvantová teorie. Je členem Americké fyzikální společnosti. I nadále zkoumá základy kvantové mechaniky, kvantové výpočty a zabývá se i vztahem fyziky a křesťanské teologie.

Roger B. Griffiths (* 25. února 1937) je americký fyzik z Carnegie-Mellonovy univerzity. Je autorem interpetace kvantové mechaniky nazývané konzistentní historie, kterou vyvinul za pomoci Murraye Gell-Manna, Rolanda Omnèse a Jamese Hartlea.

Robert B. Griffiths (February 25, 1937) is an American physicist at Carnegie Mellon University. He is the originator of the consistent histories approach to quantum mechanics, which has since been developed by himself, Roland Omnès, Murray Gell-Mann, and James Hartle.


Mládí.

Narodil se v Kurow na Jižním ostrově Nového Zélandu. Narodil se do nefunkční rodiny, jeho matka musela od rodiny odejít, když mu byly tři roky. Když šel jeho otec do válka, byl odeslán na farmu. Po návratu otce z války se přestěhovali do největšího města ostrova Christchurch. Podařilo se mu dostal na St. Andrew's College, soukromou střední školu ve městě.

Kariéra.

Jeho matematický talent byl rozpoznán již na střední škole. Vzhledem k jeho talentu mu bylo umožněno nastoupit na University of New Zealand rovnou do třetího ročníku studia matematiky. Univerzitu absolvoval v roce 1955, kdy odešel na univerzitu v Cambridgi, kde v roce 1959 získal doktorát za disertační práci o pohybových rovnicích v obecné relativitě.  Jako postdoktorand odešel na Syracuse University, kde v té době působil Einsteinův spolupracovník Peter Bergmann jako profesor a který také pracoval pro letectvo Spojených států.  Roku 1962 odešel Kerr na Texaskou univerzitu v Austinu, kde o rok později objevil Kerrovo vakuové řešení. V roce 1965 představil společně s Alfredem Schilde koncept Kerrova-Schildova prostoročasu. Během působení v Austinu vedl Kerr čtyři doktorandy a napsal také dosluv ke knize "Cracking the Einstein Code: Relativity and the Birth of Black Hole Physics".  V roce 1971 se vrátil na Nový Zéland na University of Canterbury, kde zůstal až do odchodu do penze v roce 1993. Na univerzitě Kerr zastával funkci profesora matematiky, deset let byl ve funkci vedoucího katedry matematiky.  Jeho život byl předmětem polobiografické knihy "Cracking the Einstein Code" od Fulvia Melii publikované roku 2009.

Ocenění.

V roce 2013 získal medaili Alberta Einsteina jako první novozélandský vědec. V roce 2016 získal Crafoordovu cenu.

Osobní život.

Kerr žije s manželkou Margareth ve městě Tauranga.  V 70. letech byl velmi dobrým hráčem bridže, dostal se v této hře až na mezinárodní úroveň. Rovněž je spoluautorem nového herního systému.

Roy Patrick Kerr (* 16. května 1934 Kurow, Nový Zéland) je novozélandský fyzik a matematik, který objevil Kerrovu metriku a Kerrovu-Newmanovu metriku, přesná řešení obecné teorie relativity. Jde o modely gravitačního pole nenabité rotující černé díry a jejího okolí, respektive nabité rotující černé díry a okolí. Svým řešením Einsteinových rovnic předpověděl rotující černé díry předtím než byly objeveny.

Roy Patrick Kerr (; born 16 May 1934) is a New Zealand mathematician who discovered the Kerr geometry, an exact solution to the Einstein field equation of general relativity. His solution models the gravitational field outside an uncharged rotating massive object, including a rotating black hole. His solution to Einstein's equations predicted spinning black holes before they were discovered.


Geografie.

Město se nachází v hornaté oblasti Mirditë, a jeho velká část leží na břehu řeky Fan, do které se po deseti kilometrech jižně vlévá řeka Mat. Prochází jím národní silnice číslo SH30. Na druhém břehu leží mezinárodní silnice E851, na kterou navazuje nová dálnici A1/SH5 spojující Albánii s Kosovem. Až po město Rubik má tento hlavní tah ve směru na Kosovo pouze dva jízdní pruhy, a zhruba deset kilometrů za městem přechází ve čtyři jízdní pruhy, a takto pokračuje až k necelých sedmdesát pět kilometrů vzdálenému albánskému městu Drinas.  Správní obvod města Rubik zahrnuje dalších jedenáct vesnic:

Přírodní podmínky.

Město Rubik se nachází v horském údolí řeky Fan, která se v nedávné minulosti kvůli silným dešťům několikrát rozvodnila, a částečně zaplavila město. Průměrná roční teplota je 13.7 °C, a průměrný roční úhrn srážek je 1895 mm. Půda kvůli své kyselosti a vysokému obsahu měděné rudy není příliš úrodná.

Demografie.

Až do druhé světové války čítal Rubik jen několik domů okolo kostela. Po zahájení těžby měděné rudy v roce 1930 došlo k velkému nárůstu obyvatel díky pracovním příležitostem, které hutní průmysl nabízel. Podle údajů z roku 2006, žilo ve správním obvodu města Rubik 2277 rodin, celkově 8094 občanů. Z těchto 2277 rodin žilo 1070 přímo ve městě Rubik, což představuje asi 3736 lidí. Zbývajících 53% populace (1207, 4358 obyvatel), obývalo zbývajících jedenáct vesnic v rámci správního obvodu města Rubik.

Historie.

Podle starověkého římského náboženství a římské mytologie, je Robigo (Rubigo) bohyně, která chrání obilniny a jiné plodiny před nemocemi, jako je plíseň a sněť. Vznikla proto slavnost Rubigalia (Robigalia), která byla organizován každý duben, a lidé se modlili k těmto bohyním s cílem odstranit tyto nemoce ze zemědělských plodin. Odtud pochází název Rubik. Brzy na to Ilyřané, tehdejší obyvatelé této oblasti prováděly rituály, které byly stanoveny podle římského krále Numa Pompilia každoročně na 25. dubna. Zemědělci nabízeli bohyni víno, přičemž obětovali červenou kozu a ovci. Ve skutečnosti byla příčinou rzi v plodinách kyselá voda a zem bohatá na měděnou rudu. To často způsobovalo úhyn rostlin až po kořínky.

Ekonomika.

Díky půdě bohaté na měděnou rudu zde byla v roce 1930 zahájena její těžba, a zbudován hutní závod který měděnou rudu zpracovával pro výrobu kabelových rozvodů. Po více než šedesáti letech provozu v roce 1998 byl závod uzavřen. V důsledku jeho činnosti vznikalo ročně přibližně třicet tisíc tun minerálních zbytků, které byly uloženy v okolních oblastech. Rozbory půdy a vody z těchto oblastí zaznamenávají vysoký potenciál kontaminace toxickými látkami, které představují hrozbu pro životní prostředí a zdraví občanů.

Kulturní stavby a turistika.

Nad městem na skalnatém vrcholu se nachází kostel nanebevzetí (Kishё e Shelbuemit NE Rubik). Kostel představuje jednu z nejvýznamnějších církevních památek z 12. - 13. století našeho letopočtu. Jeho stavba byla dokončena v roce 1272. Zvláště velmi významné a důležité jsou nástěnné fresky v byzantském stylu, které zdobí vnitřek kostela.  Zhruba šest kilometrů nad městem v horách ve vsi Katund i Vjeter je k dispozici ubytování v hotelu Eko Hotel Marub.

Rubik () je malé město v severozápadní Albánii v hornaté oblasti okresu Mirditë, deset kilometrů východně od krajského města Lezhë a devadesát kilometrů severně od hlavního města Albánie Tirany. Správní obvod se skládá z města Rubik v jejím středu a jedenácti okrajových vesnic.

Rubik is a town and a former municipality located in the central-north of Albania along national roadway SH30 which links Tirana/Lezhë County with Rrëshen/Kukës and the new A1/SH5 Albania–Kosovo Highway. At the 2015 local government reform it became a subdivision of the municipality Mirditë. The population at the 2011 census was 4,454. The municipal unit consists of the town of Rubik at its center and eleven peripheral villages: Fang, Katund i Vjeter, Bulshizë, Rasfik, Fierzë, Munaz, Rreja e Velës, Livadhëza, Vau Shkjezë, Rrethi i Eperm, Bulgër, and Rreja e Zezë.


Příběh.

Rebecca Bunch je právnička, která pracuje pro jednu z nejlepších právních firem v New Yorku. Po nabídnutém partnerství ve firmě Rebecca vyšiluje na ulici, kde potká Joshe Chana. Josh byla její první láska na letním táboře v roce 2005 a nikdy se nedostala z toho, že se s ní na konci tábora rozešel. Josh jí řekne, že si na New York nezvykl a že se vrací zpátky do West Coviny v Kalifornii. Zatímco v televizi vysílají reklamu na máslo, Rebecca se rozhodne následovat Joshe a hledat štěstí. Nastoupí na letadlo do Los Angeles, začne pracovat v právnické firmě Darryla Whitefeatherse ve West Covině, koupí dům a spláchne své pilulky proti depresi a úzkosti do drtičky odpadu. Získá novou kamarádku Paulu a zatímco se snaží získat Joshe, začne vztah–nevztah s Joshovým kamarádem Gregem.

Produkce.

Seriál "Šílená bejvalka" byl původně vyvíjen pro stanici Showtime, pro kterou byl natočen pilotní díl. Tato televize se ale poté rozhodla seriál neobjednat. Dne 7. května 2015 si však projekt vybrala pro své vysílání stanice The CW.

Vysílání.

Úvodní díl seriálu byl odvysílán na stanici The CW 12. října 2015, první řada čítala 18 epizod. Dne 11. března 2016 byla objednána druhá řada a její první díl byl na obrazovky uveden 21. října 2016. Dne 8. ledna 2017 stanice potvrdila objednání třetí řady, jejíž první díl měl premiéru 13. října 2017. Dne 2. dubna 2018 stanice objednala poslední čtvrtou řadu. Její úvodní díl byl odvysílán 12. října 2018. Příběh seriálu byl ukončen sedmnáctým dílem čtvrté série, zatímco závěrečnou epizodu z 5. dubna 2019 tvořil živě vysílaný koncert z divadla Orpheum Theatre v Los Angeles, kde s největšími hity seriálu vystoupili přímo představitelé hlavních rolí.

Šílená bejvalka (v anglickém originále Crazy Ex-Girlfriend) je americký romantický hudební komediálně-dramatický televizní seriál vysílaný stanicí The CW v letech 2015–2019. Jeho autorkami jsou Rachel Bloom a Aline Brosh McKenna. Celkem vzniklo ve čtyřech řadách 62 dílů.

Crazy Ex-Girlfriend is an American romantic musical comedy-drama television series that premiered on October 12, 2015 on The CW and ran for four seasons, ending on April 5, 2019. The series was created by Rachel Bloom and Aline Brosh McKenna and stars Bloom in the lead role as Rebecca Bunch, a lawyer who moves from New York City to West Covina, California to pursue her high school boyfriend.  Throughout its four-season run, the show consistently drew low ratings while receiving rave reviews from critics. It is one of the lowest-rated shows in television history to be renewed through four seasons by its parent network.


Život.

V mládí odešel do Paříže, kde se vyučil mědirytcem. Tohoto řemeslně-uměleckého vzdělání si velmi vážil a v budoucnu svým žákům radil, aby se nejprve stali malíři, chtějí-li být dobrými architekty. Po získání uměleckého vzdělání začal studovat architekturu u nejlepších učitelů své doby, především u Jacquesa-Françoise Blondeta.  V roce 1765 dostal své první zakázky, nejdříve restaurační a rekonstrukční práce. O něco později se stal oblíbeným architektem francouzské aristokracie, pro kterou zbudoval řadu paláců, městských vil a pavilonů. Pro Madame Du Barry, která ho podporovala, navrhl tři paláce v Paříži a ve Versailles, z nichž největší úspěch slavil pavilon v Louveciennes. Měl zákazníky i v řadách kléru a u městských správ, postavil například divadlo v Besançonu, které bylo otevřeno v roce 1784.  Od roku 1771 byl inspektorem solných dolů ve Franche-Comté a roku 1775 začal s výstavbou solivarského města Chaux. Roku 1784 dostal objednávku na pařížské celnice, kterou mu však roku 1789 odebrali. Jeho kariéru zhatila velká francouzská revoluce, byl považován za royalistu a v letech 1793-1795 byl kvůli stykům s dvorem a Madame Du Barry dokonce vězněn. Také mu nebyla vyplacena řada honorářů, na něž měl nárok. Byla mu omezena i publikační možnost: Od roku 1770 se zabýval přípravou rozměrného traktátu o architektuře, ze kterého mohl zveřejnit roce 1804 jen malou část. Na konci života tak dosti zahořkl.

Tvorba.

V roce 1773 se Ledoux stal členem "Královské stavební akademie" a tím - jako všichni její členové - „královským architektem“. Jeho jmenování do funkce inspektora státních solivarů ve Franche-Comté ho přivedlo k zřejmě nejvýznamnějšímu dílu: k návrhu Královského solného dolu v Arc-et-Senams, který pojmenoval podle blízkého lesa Chaux. Mnoho energie vložil do projektu města Chaux, které mělo doly obklopovat. Naplánoval všechny budovy: tovární haly, správní budovy, komunální zařízení i domy pro dělníky. Ledoux vytvořil tři plány, které se dočkaly zavržení a výsměchu, co ho hluboce zranilo. Až čtvrtý plán Ludvík XV. schválil, ale i z něj byly realizovány pouze budovy solivaru.  Plán počítal s městem ve tvaru elipsy odpovídající dráze Slunce. V jeho středu měl stát „Ředitelův dům“. Kolem velkého, stromy lemovaného náměstí, jsou seřazeny domy dělníků. Do té doby nebylo zvykem, aby se architekt zabýval návrhem dělnických domů, šlo vždy jen o velké reprezentativní úkoly. Je zřejmé, jak byl Ledoux zasažen myšlenkovými proudy předrevoluční doby. Jeho záměrem bylo vybudovat domy dělníků tak, aby sloužily jejich zdraví a byly pohodlné. Ke každému domu patřila ovocná a zeleninová zahrada, tím Ledoux anticipoval myšlenku zahradních měst. Některé návrhy však budí překvapení dodnes. Domy ve městě totiž měly tvary různých geometrických těles, jejichž forma měla být symbolická. Tak například dům výrobce obručí se skládal ze dvou válců, které se překrývají v pravém úhlu. Domem říčních inspektorů zase měla protékat řeka. Hřbitov měl být velkou dutou koulí, z poloviny zapuštěnou do země. Dům polních strážců měl být kulatý (symbol univerza a nejdokonalejšího tělesa), na nákresech vypadá jako kosmické těleso, které zde přistálo, je bez oken a dá se do ní vejít po přistavených rampách ze čtyř stran přes otvory. Řez budovou zvláště názorně ukazuje, že se zde jakákoliv funkční úvaha o obyvatelnosti obětovala symbolice. Ledoux tomu říkal "architecture parlante". Někdy se též hovoří o redukci architektury na geometrii.  Solnice byla v provozu až do konce 19. století. V roce 1926, již částečně zpustlá, se stala chráněnou památkou.  V roce 1784 získal Ledoux svou největší zakázku: "Ferme générale" měla v úmyslu vybudovat celnice na všech cestách vedoucích do Paříže, aby znemožnila pašování především zemědělských produktů - vína, masa, dřeva a podobně. Těchto téměř 60 celnic se spojovacími zdmi kolem Paříže měla být novodobou pevností. Ledoux zvolil kubickou architekturu, v jejímž stylu je cosi přísného až hrozivého. U Pařížanů se celnice, které vytvořily jakýsi prstenec kolem Paříže, staly vrcholně neoblíbenými. Protože náklady na stavbu se městské správě zdály zbytečně vysoké, v roce 1789 Ledouxovi zakázku odebrala. Brzy na to vypukla revoluce a většina neoblíbených budov byla zničena. Dnes už existují jen tři, jejich původní stav je však téměř nerozeznatelný.  Také Ledouxův poslední velký projekt, plán guvernérského paláce, soudní budovy a vězení v Aix-en-Provence, se nedočkal realizace kvůli revolučním událostem. Tím skončila i jeho stavitelská činnost.

Teoretické dílo.

Po skončení stavitelské činnosti v roce 1789 se věnoval pouze svému teoretickému dílu. Z díla koncipovaného na pět svazků, které mělo obsahovat i univerzální dějiny architektury, realizoval pouze zlomek. Podařilo se mu však stejně zveřejnit jen jeden svazek, který vyšel v roce 1804, dva roky před jeho smrtí. V roce 1847 vyšel druhý svazek, obsahující návrhy vytvořeny jako mědirytiny.  Ledoux neměl v úmyslu sepsat logicky vystavěné vědecké pojednání, spíše vytvořil jakousi koláž myšlenek, pocitů a zásadních výpovědí o roli architektury a architekta v nově se rýsujícím společenském řádu. Titul knihy odráží jeho krédo a uvádí architekturu do zcela nových souvislostí. Teoretický úvod je relativně krátký, největší část zabírá popis jeho staveb a návrhy na 125 mědirytinách s podrobnými komentáři. Dílo, které podepsal jako Le Doux, věnoval carovi Alexandrovi I. a skutečně mělo velký vliv na ruskou architekturu 19. století. Ledouxův traktát se čte těžko, psaný je pateticko-rozvláčnym stylem, jeho smysl je často nejasný.  Úvod k dílu obsahuje principielní výroky o architektuře. Jeho programem je architektura, která odráží sociální řád (dům chudého člověka svým skromným vzezřením povyšuje nádheru paláce boháče).

Claude Nicolas Ledoux (21. března 1736, Dormans - 18. listopadu 1806, Paříž) byl francouzský architekt, urbanista a teoretik, významný představitel francouzského klasicismu. Většina jeho návrhů se nerealizovala, na Ledouxovy současníky působily podivně. Jeho styl je tak někdy označován za vizionářský.

Claude-Nicolas Ledoux (21 March 1736 – 18 November 1806) was one of the earliest exponents of French Neoclassical architecture. He used his knowledge of architectural theory to design not only domestic architecture but also town planning; as a consequence of his visionary plan for the Ideal City of Chaux, he became known as a utopian. His greatest works were funded by the French monarchy and came to be perceived as symbols of the Ancien Régime rather than Utopia. The French Revolution hampered his career; much of his work was destroyed in the nineteenth century. In 1804, he published a collection of his designs under the title "L'Architecture considérée sous le rapport de l'art, des mœurs et de la législation" (Architecture considered in relation to art, morals, and legislation). In this book he took the opportunity of revising his earlier designs, making them more rigorously neoclassical and up to date. This revision has distorted an accurate assessment of his role in the evolution of Neoclassical architecture. His most ambitious work was the uncompleted Royal Saltworks at Arc-et-Senans, an idealistic and visionary town showing many examples of "architecture parlante". Conversely his works and commissions also included the more mundane and everyday architecture such as approximately sixty elaborate tollgates around Paris in the Wall of the General Tax Farm.