Puriny v buňkách.

Adenin a guanin tvoří vodíkové můstky s pyrimidinovými bázemi thyminem a cytosinem a tvoří páry bází, které kódují genetickou informaci v DNA. Kromě adeninu a guaninu se v informačních mRNA savců nacházejí ještě další, minoritní purinové báze, jako je "N"-methyladenin, "N","N"-dimethyladenin nebo "N"-methylguanin. Další deriváty se nacházejí v transferových RNA (tRNA).  Volně v buňkách se nacházejí puriny, které jsou produkty metabolismu purinových bází. Je to zejména xanthin, hypoxanthin a kyselina močová, konečný produkt katabolismu purinů. Je vylučována močí. Některé rostliny tvoří methylované xanthiny, alkaloidy, které mají účinek na centrální nervovou soustavu. Nejvýznamnější je kofein, obsažený v kávě, theofylin, obsažený v čaji, a theobromin, z kakaa a čokolády.

Složitější deriváty.

Puriny adenin a guanin jsou zpravidla vázány do komplexnějších sloučenin, zejména nukleosidů a nukleotidů.

Nukleosidy.

Většina purinů se v buňkách nevyskytuje volně, báze jsou navázané nejčastěji na pětiuhlíkatý cukr, ribózu nebo deoxyribózu jako tzv. nukleosidy. Sacharid tvoří kovalentní N-glykosidovou vazbu s N atomem purinového kruhu (tzn. s devátým atomem kruhu, kterým je dusík, viz obrázek číslování). Nukleosid obsahující adenin nebo guanin a ribosu se nazývají adenosin, guanosin, je-li v nukleosidu obsažena deoxyribóza, pak je vzniklým nukleosidem deoxyadenosin, resp. deoxyguanosin.

Nukleotidy.

Dojde-li k fosforylaci (tedy navázání zbytku kyseliny fosforečné) hydroxylové skupiny sacharidu, který tvoří nukleosid, dojde ke vzniku nukleotidu. Nukleotidy jsou stavebními kameny nukleových kyselin a mají nezastupitelnou úlohu při fosfotransferázových reakcích, při kterých jsou štěpeny makroergní vazby. Umožňují tak průběh jinak endergonických reakcí, jako jsou různé biologické syntézy. Příkladem takových přenašečů energie je ATP, adenosintrifosfát nebo GTP, guanosintrifosfát. Cyklický adenosinmonofosfát a guanosinmonofosfát jsou "druzí poslové", kteří zprostředkovávají signál z buněčných receptorů.

Metabolismus.

Organismus je schopen využívat puriny, které přijímá v potravě, stejně tak si je dokáže syntetizovat sám "de novo". Hlavním místem syntézy u savců jsou játra. Substrátem k syntéze je cukr ribosa a aminokyseliny glycin, glutamin a aspartát. Jako koenzym reakcí slouží kyselina listová (folát). Proto je kyselina listová důležitá pro dělení buněk, protože umožňuje syntézu purinových basí k syntéze nukleových kyselin.  Přebytečné puriny jsou v několika krocích oxidovány na kyselinu močovou. Ta je vylučována močí. Je však ve vodě špatně rozpustná, při její vysoké koncentraci v moči, nebo při nízkém pH moči, může krystalizovat a tvořit tak močové kameny. Při dně, metabolické poruše katabolismu purinů, dochází k nadprodukci kyseliny močové a k hyperurikemii, stavu, kdy je v séru vysoká koncentrace močové kyseliny. Pak se mohou krystaly kyseliny ukládat v měkkých tkáních nebo kloubech, což způsobuje zánětlivou reakci. Je známo více metabolických poruch purinového katabolismu: Lesch-Nyhanův syndrom, který se projevuje močovými kameny a psychickými poruchami nebo deficit enzymu purinnukleosidfosfotylasy, který způsobuje těžkou imunodeficienci.

Puriny v lékařství.

Uměle připravené analogy purinů, jejich nukleotidů a nukleosidů se uplatňují v lékařství jako součást chemoterapie pro léčbu nádorů. Když se látka analogická přirozeně se vyskytujícím purinům vestaví do buněčné struktury, například do nově vznikající DNA, je toxická. Analogy bází tak zasahují všechny dělící se buňky, tedy i buňky, které se množí nekontrolovaně. Často používaný analog purinových bází je 6-thioguanin nebo 6-merkaptopurin.

Purin je dusíkatá heterocyklická sloučenina tvořená kondenzovaným pyrimidinovým a imidazolovým kruhem. V čistém stavu je to krystalická, zásaditá látka. Jeho deriváty, zvané puriny, jsou biologicky významné látky, součásti nukleových kyselin i jiných látek klíčových pro život. V nukleových kyselinách jsou hlavními purinovými bázemi adenin a guanin.

Purine is a heterocyclic aromatic organic compound that consists of a pyrimidine ring fused to an imidazole ring. It is water-soluble. Purine also gives its name to the wider class of molecules, purines, which include substituted purines and their tautomers. They are the most widely occurring nitrogen-containing heterocycles in nature.  Purines are found in high concentration in meat and meat products, especially internal organs such as liver and kidney. In general, plant-based diets are low in purines. Examples of high-purine sources include: sweetbreads, anchovies, sardines, liver, beef kidneys, brains, meat extracts (e.g., Oxo, Bovril), herring, mackerel, scallops, game meats, beer (from the yeast) and gravy.  A moderate amount of purine is also contained in red meat, beef, pork, poultry, fish and seafood, asparagus, cauliflower, spinach, mushrooms, green peas, lentils, dried peas, beans, oatmeal, wheat bran, wheat germ, and haws.  Purines and pyrimidines make up the two groups of nitrogenous bases, including the two groups of nucleotide bases. Two of the four deoxyribonucleotides (deoxyadenosine and deoxyguanosine) and two of the four ribonucleotides (adenosine, or AMP, and guanosine, or GMP), the respective building blocks of DNA and RNA, are purines. In order to form DNA and RNA, both purines and pyrimidines are needed by the cell in approximately equal quantities. Both purine and pyrimidine are self-inhibiting and activating. When purines are formed, they inhibit the enzymes required for more purine formation. This self-inhibition occurs as they also activate the enzymes needed for pyrimidine formation. Pyrimidine simultaneously self-inhibits and activates purine in similar manner. Because of this, there is nearly an equal amount of both substances in the cell at all times.


Ligandy v komplexech.

"Názvosloví ligandů je v článku o Názvosloví koordinačních sloučenin." Strukturu kovových komplexů popsal Alfred Werner. Werner položil základy moderní koordinační chemie. Ligandy v komplexech vystupují nejčastěji jako Lewisovy báze, což jsou částice, které obsahují záporný náboj nebo alespoň volný elektronový pár (= nevyužitou dvojici elektronů ve vazebném orbitalu). Velmi vzácně může být ligandem i kationt. Tato situace nastává například u hydrazinu, který přijal pouze jeden kation vodíku a díky tomu má stále ještě jeden volný elektronový pár. Volný elektronový pár je v ligandu obvykle lokalizován na elektronegativním atomu (halogen, kyslík nebo dusík, ale mohou to být i jiné nekovy). Takový atom se pak označuje jako donorový. Nejjednoduššími ligandy jsou halogenidové anionty, které mají k dispozici čtyři elektronové páry. Běžnými ligandy jsou i voda (dva elektronové páry na kyslíku) nebo amoniak (elektronový pár na dusíku). Lze se setkat i s ligandy, které nemají žádný záporný náboj nebo volný elektronový pár a přesto tvoří komplexy. Tyto komplexy obsahují vhodný systém π-elektronů. Takovými ligandy jsou například benzen nebo ethyn.  Koordinační sféra je soubor ligandů vázaných na centrální atom. Pokud jsou všechny ligandy vázané na centrální atom stejné, tak se tato sféra označuje jako homogenní. Pokud jsou na centrálním atomu různé druhy ligandů, tak se sféra označuje jako heterogenní. Koordinační číslo je množství vazeb mezi centrálním atomem a ligandy. Toto číslo je rovno počtu ligandů pouze v případě, že všechny ligandy jsou jednovazné.

Dělení ligandů.

Ligandy se dělí podle své dentacity. Podle počtu koordinačně kovalentních vazeb, které jsou schopny s centrálním atomem vytvořit. Ligandy se tedy dělí na jednovazné, dvojvazné, více vazné (monodentátní, bidentátní, polydentátní). Většinou je počet donorových atomů roven vaznosti ligandu. Výjimku tvoří ambidentátní ligandy. Tyto ligandy obsahují více donorových atomů, ale mohou se vázat pouze na centrální atom jedním z nich. Jako příklad slouží thiokyanatanový a izothiokyanatanový anion. Vícevazné ligandy, které se vážou na centrální atom více donorovými atomy, tvoří v struktuře cyklická uspořádání – tzv. chelátové kruhy. Takovým komplexům se říká cheláty. Tyto komplexy se mohou dále členit na speciální skupiny. Podle tvaru na podandy (lineární polyethery), koronandy neboli "crowny" (cyklické polyethery) a kryptandy (polycyklické polyethery). Komplexy s těmito ligandy se označují jako podáty, koronáty a kryptáty.  Další dělení ligandů je podle druhu donorového atomu. Nejběžnější donorové atomy jsou kyslík, dusík, uhlík, síra a fosfor. Mezi kyslíkaté ligandy patří voda, kyslík, hydroxidový aniont, peroxidový aniont, hydroperoxidový aniont, dusičnanový aniont, síranový aniont, fosforečnanový aniont, kyanatanový aniont, šťavelanový aniont a mnohé další. Mezi dusíkaté ligandy patří amoniak, hydrazin, nitrosyl, azidový aniont, izothiokyanatový aniont, izokyanatový aniont, nitritový aniont, acetonitril, pyridin, ethylendiamin, diethylentriamin, triethylentetraamin, ftalocyanin, fenantrolin, bipyridyl a mnohé další. K uhlíkatým ligandům patří karbonyl, kyanidový aniont a velké množství alkenů, alkynů a arenů. Mezi sirné ligandy patří sulfan, sulfidový aniont, thiofen, thiokyanatový aniont a některé další ligandy. Mezi fosfátové ligandy patří fosfan, difosfan a fosfiny.  Podle elektrických vlastností se ligndy dělí na σ-donory (například amoniak a jiné dusíkaté ligandy), σ i π donory (například halogenidy), σ donory a π akceptory (karbonyl, nitrosyl) a π donory (například aromatické sloučeniny, alkyny a alkeny).  Poslední běžné dělení je na chelátové ligandy (například ethylendiamintetraoctová kyselina - EDTA), makrocyklické ligandy (například crowny), můstkové ligandy (například karbonyl) a krátkozákusové ligandy (například 1,8-naftyridin).

Donace a zpětná donace.

Ligandy obecně poskytují část své elektronové hustoty centrálnímu atomu (dochází k překryvu HOMO orbitalu ligandu s LUMO orbitalem centrálního atomu).  U některých komplexů dochází k dodatečné stabilizaci donací elektronové hustoty zpět k ligandu (např. komplexy oxidu uhelnatého), tento jev se označuje jako "zpětná donace". Centrální atom předává elektronovou hustotu do LUMO příslušného ligandu.

Ligand je atom, ion nebo molekula, která poskytuje jeden nebo více elektronových párů centrálnímu atomu (ligand vystupuje jako Lewisova báze). Takto vytvořená vazba se nazývá "koordinačně kovalentní". Existují také ligandy, které se chovají jako Lewisovy kyseliny, ale jsou vzácnější (například hydrazin).

In coordination chemistry, a ligand is an ion or molecule (functional group) that binds to a central metal atom to form a coordination complex. The bonding with the metal generally involves formal donation of one or more of the ligand's electron pairs. The nature of metal–ligand bonding can range from covalent to ionic. Furthermore, the metal–ligand bond order can range from one to three. Ligands are viewed as Lewis bases, although rare cases are known to involve Lewis acidic "ligands".  Metals and metalloids are bound to ligands in virtually all circumstances, although gaseous "naked" metal ions can be generated in a high vacuum. Ligands in a complex dictate the reactivity of the central atom, including ligand substitution rates, the reactivity of the ligands themselves, and redox. Ligand selection is a critical consideration in many practical areas, including bioinorganic and medicinal chemistry, homogeneous catalysis, and environmental chemistry.  Ligands are classified in many ways, including: charge, size (bulk), the identity of the coordinating atom(s), and the number of electrons donated to the metal (denticity or hapticity). The size of a ligand is indicated by its cone angle.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 495 metrů, v západní části Horní Galileji, cca 13 kilometrů od břehů Středozemního moře a 6 kilometrů od libanonských hranic. Osada je situována nad jižním svahem kaňonu, kterým protéká vádí Nachal Kaziv. Nedaleko odtud stojí nad tímto údolím ruiny křižáckého hradu Montfort. Nad údolím se táhnou prudké svahy, které severovýchodně od Micpe Hila vybíhají do vrchu Har Ziv. Do údolí Nachal Kaziv směřuje od západní strany obce také boční vádí Nachal Bartut. Další vádí směřují od obce k západu. Je to Nachal Ša'al a jeho přítok Nachal Nachat.  Obec se nachází cca 3 kilometry severozápadně od města Ma'alot-Taršicha, cca 115 kilometrů severoseverovýchodně od centra Tel Avivu a cca 33 kilometrů severovýchodně od centra Haify. Micpe Hila obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky smíšené. Zcela židovská je oblast západně odtud, směrem k Izraelské pobřežní planině, i na severní straně při hranicích s Libanonem. Na jižní a východní straně začíná území s vyšším podílem obcí, které obývají izraelští Arabové. Jen 1 kilometr na jihovýchod tak například stojí menší arabské město Mi'ilja.  Micpe Hila je na dopravní síť napojena pomocí místní komunikace, jež vede přes město Mi'ilja a ústí pak do dálnice 89, spojující Ma'alot-Taršicha s pobřežím (město Naharija).

Dějiny.

Vesnice Micpe Hila byla založena v roce 1980. Vznikla s podporou Židovské agentury jako součást programu ha-Micpim be-Galil (המצפים בגליל, doslova „"Galilejské vyhlídky"“), který v Galileji vytvářel nové vesnice, jež měly posílit židovské demografické pozice v oblastech s dosavadní převahou Arabů. Původně se zde usadilo jen 7 rodin, které v počáteční fázi pobývaly v provizorních prefabrikovaných příbytcích. Zpočátku byly vztahy mezi osadníky a obyvateli sousední arabské obce Mi'ilja vyostřené, ale postupně se uklidňovaly. Ani během arabských nepokojů v říjnu 2000, na počátku druhé intifády, zde nedošlo k násilnostem.  V Micpe Hila fungují zařízení předškolní péče. Základní škola je ve vesnici Me'ona. Dále je tu k dispozici synagoga a knihovna.  V Micpe Hila žil izraelský desátník Gilad Šalit, který byl 25. června 2006 unesen palestinskými radikály do Pásma Gazy.

Demografie.

Obyvatelstvo v Micpe Hila je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Micpe Hila Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 576 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 1,8 %.

Micpe Hila nebo jen Hila ( מִצְפֵּה הִלָּה, doslova „"Hilská vyhlídka"“ v oficiálním přepisu do angličtiny Hilla, též přepisováno jako Mitzpe Hila) je vesnice typu společná osada ("jišuv kehilati") v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě Ma'ale Josef.

Mitzpe Hila (, "lit." Hila Lookout) or simply Hila is a community settlement in northern Israel. Located in the western Galilee hills near the Lebanese border, it falls under the jurisdiction of Ma'ale Yosef Regional Council. In it had a population of .


Lokalita.

Obě města, která jsou tunelem spojena, leží na menších ramenech velkého Sognefjordu, Lærdalsfjordu a Aurlandsfjordu. Tunel nahrazuje původní silnici, vedoucí přes hřebeny hor mezi oběma městy a procházející kolem vrcholu Blåskavlen (1809 m n. m.).

Popis tunelu.

Z pohledu doby ražby tunelu patří tento k mladším tunelům v Norsku. Stavba tunelu byla zahájena 15. března 1995. Z toho vyplývá i použití moderních technologií a postupů při ražbě.  Směrem od Aurlandu má tunel stoupání 2,1 % v délce téměř 12 km, střední část v délce cca 6 km má sklon 0,7 % směrem k Lærdalu, část u Lærdalu v délce cca 6 km má sklon 2,7 %. Sklon tunelu má význam v tom, že přirozeným způsobem zajišťuje odvod prosakující vody.  Ražba tunelu byla dokončena 13. září 1999 a po dokončovacích pracích byl tunel dne 27. listopadu 2000 oficiálně uveden do provozu, stavební délka tunelu je 12 510 m. Odvětrání tunelu je řešeno pomocí nucené ventilace.  Konstrukce tunelu bere v úvahu stresovou zátěž, jíž jsou vystavováni řidiči jedoucí dlouhými tunely. Jedná se o následující faktory: jízda stísněným prostorem a nedostatek přirozeného osvětlení. Z tohoto důvodu je tubus tunelu rozdělen na čtyři části třemi příčnými tunely. Příčné tunely narušují jednotvárnost hlavního tubusu. „Tunelové kapsy“, tj. rozšíření prostoru v tunelu na 30 m poskytují rozptýlení a umožňují řidičům odpočinek. Tato místa jsou záměrně přesvětlena tak, aby mohl organismus opticky-světelně relaxovat. Osvětlení je barevně řešeno, aby modré nasvícení stropu připomínalo oblohu. Technické řešení tunelu zajišťuje přenos signálu GSM a rádiových stanic NRK P1 a P4.  Ačkoliv výstavba tunelu byla nákladná, neplatí se zde mýtné. Důvodem je celková úspora následných nákladů, které by musely být vynaloženy na údržbu 56 km dlouhé horské silnice hlavně v zimních měsících a řešení častých dopravních nehod způsobených na této staré a úzké silnici plné stoupání a serpentin. Spotřeba paliva je při průjezdu tunelem mnohem nižší a úspora času více než dvojnásobná.

Srovnání.

Železniční tunely jako Seikanský tunel v Japonsku a Eurotunel mezi Anglií a Francií přesahují 50 kilometrů. Mezi silničními tunely drží Lærdalský tunel prvenství, je nejdelším silničním tunelem světa.

Lærdalský tunel (v originále ) je silniční tunel dlouhý 24,5 km spojující města Lærdal a Aurland v kraji Sogn og Fjordane, Norsko, cca 220 km severozápadně od Osla. Tunel je součástí silničního tahu E16, který je severní spojnicí mezi Oslem a Bergenem.

Kadima () was a centrist and liberal political party in Israel. It was established on 24 November 2005 by moderates from Likud largely to support the issue of Ariel Sharon's unilateral disengagement plan, and was soon joined by like-minded Labor politicians.  With Ehud Olmert as party chairman following Sharon's stroke, it became the largest party in the Knesset after the 2006 elections, winning 29 of the 120 seats, and led a coalition government. Although Kadima also won the most seats in the 2009 elections under Tzipi Livni's leadership, it became an opposition party for the first time after a Likud-led government was formed. Livni was defeated in the 2012 leadership election, losing out to the more conservative Shaul Mofaz. Following Livni's defeat, the party's progressive wing broke away at the end of 2012, to form a new centre-left party, Hatnuah, which Livni led from the outset. In the 2013 elections, Kadima became the smallest party in the Knesset, winning only 2 seats and barely passing the electoral threshold. It did not enter the 2015 elections.  To date, it is the only party other than Mapai/Labor or Likud to have led a government in Israel.


Historie.

Program Expo 58.

Laterna magika vznikla jako reprezentativní kulturně-propagační program Československé republiky pro mezinárodní výstavu Expo 58, která se konala od 17. dubna do 19. listopadu 1958 v Bruselu. Vytvořením projektu byl pověřen divadelní režisér Alfréd Radok spolu se svým bratrem Emilem a scénografem Josefem Svobodou, kteří v projektu zrealizovali myšlenku propojení filmové projekce s živou jevištní akcí. Mezi další spolupracovníky patřili mj. Jaroslav Stránský jako produkční a vedoucí inscenačního plánu, Miloš Forman jako scenárista, režiséři Vladimír Svitáček a Ján Roháč, choreograf Jiří Němeček, výtvarnice kostýmů Erna Veselá, herečky Zdeňka Procházková, Sylva Daníčková a Valentina Thielová, tanečnice a tanečníci Jarmila Manšingrová, Naďa Blažíčková, Yvetta Peškova, Eva Poslušná, Miroslav Kůra, Vlastimil Jílek a další členové Národního divadla. Program byl komponovaným pásmem jednotlivých čísel, která spojovala výstupy konferenciérky. Ty měly svůj výstup předtočený v několika jazycích a byly promítány tak, že docházelo ke zdánlivě reálné interakci herečky na scéně s jejími obrazy a i mezi nimi vzájemně. Stejný princip byl využit při kompozici ostatních čísel, která využívala hudbu, tanec i hereckou akci.  Projekt byl nazván „"Laterna magika"“ a měl zásadní podíl na úspěchu Československa na světové výstavě. Při závěrečném hodnocení získal pavilon ČSR nejvyšší počet bodů a ocenění Zlatá hvězda, 56 jednotlivých cen, množství dalších diplomů a medailí. V době, kdy byl program na Expu uváděn, a těsně po skončení světové výstavy, dostala Laterna magika nabídky na hostování v SSSR, Sýrii, Egyptě, USA, Anglii, Francii, Holandsku, Belgii, Rakousku, Španělsku a Izraeli. Zástupci dalších zemí se informovali o možnostech získání licence. Laterna magika se stala světově proslulou značkou a po návratu do Československa zahájila oficiální činnost 9. května 1959 jako samostatný soubor Národního divadla vystupující v prostorách paláce Adria (na rohu Národní třídy a Jungmannova náměstí).  Program složený z různorodých čísel byl především společným dílem Alfréda Radoka a Josefa Svobody, kteří už na počátku definovali principy vztahů mezi akcí na scéně a filmem, které Laterna magika rozvíjí dodnes: projekce není jen pohyblivou kulisou ani nevytváří pouze zdání skutečnosti. Klíčem je propojení obsahu dějů na scéně s akcí na filmovém plátně. Dnes Laterna magika zachází se širokým spektrem prostředků, s jejichž užitím má vzhledem ke své bohaté historii velké zkušenosti, takže každé představení je založeno na jiném principu spojení jeviště a obrazu.

Léta 1959–1973.

Podoba prvního reprezentativního programu byla dlouhou dobu využívána jako vzor pro tvorbu nových komponovaných večerů. Soubor byl součástí Národního divadla jako samostatná „výzkumná“ scéna s vlastním uměleckým vedením. Uměleckým šéfem se stal režisér Alfréd Radok. V šedesátých letech byla Laterna magika zaměřená jak na domácí publikum, tak stále více na zájezdové programy, pro které byl skládankový charakter prvních představení výhodou. Podle archivních materiálů a pamětníků se jednotlivé části premiérového a následných zájezdových programů měnily, doplňovaly, upravovaly nebo se měnily jejich názvy. Druhé představení Laterny magiky se jmenovalo příznačně "Zájezdový program" a premiéra se uskutečnila 5. prosince 1960 v rámci hostování v někdejším Leningradu. S tvorbou nového programu byl spojen také střet s tehdejší představou kulturních kádrů o socialisticky realistickém umění: ministr kultury Václav Kopecký nepovolil jevištní ztvárnění tanečně filmového čísla "Otvírání studánek" na hudbu Bohuslava Martinů. Alfred Radok odešel dobrovolně z funkce uměleckého šéfa, ve vedení souboru jej nahradil tanečník a choreograf Oldřich Stodola. V uvolněnější atmosféře roku 1966 se dílo na repertoár vrátilo a spolu s ním i Radok na post šéfa souboru. Jedinou výjimkou v programu této éry byla celovečerní dramatická inscenace "Hoffmannovy povídky "z roku 1963, kterou vytvořil režisér Václav Kašlík. Hudební dílo Jacquese Offenbacha oprostil od vedlejších motivů a soustředil děj na postavu Hoffmana a jeho tří lásek, vystupovaly v něm pouze tři hlavní postavy, baletní a operní soubor. Kritika však "Hoffmannovy povídky "nepřijala a požadovala pro Laternu magiku zpět revuální typ programu. Na světové výstavě Expo 67 v Montrealu se Laterna prezentovala kratším programem, který později uváděla v Praze pod názvem "Revue z bedny", na světové výstavě se hrál až dvanáctkrát za den.

Léta 1973–1989.

Zlom v dramaturgii Laterny magiky nastal roku 1973, kdy soubor začal hledat nový umělecký výraz v podobě celovečerního představení. Uměleckým ředitelem se na dlouhou dobu stal architekt a scénograf Josef Svoboda. Prototypem nového celovečerního představení se stal "Pražský karneval" (1974) v režii Václava Kašlíka, čerpající náměty ze staropražských legend. Inscenace se hrála úspěšně asi měsíc, neprošla však závěrečným schvalovacím procesem. K novému nastudování byl přizván jako režisér Evald Schorm, který inovovanou verzi uvedl pod názvem "Láska v barvách karnevalu" (1975).  Laterna magika se pokusila oslovit i dětského diváka, poprvé v roce 1975 hrou "Ztracená pohádka", a především premiérou "Kouzelného cirkusu" v roce 1977. Tato inscenace je na repertoáru dodnes jako nejstarší nepřetržitě uváděný titul na repertoáru a je nejhranějším divadelním kusem ve střední Evropě. "Kouzelným cirkusem" také Laterna zřetelně vstoupila do etapy mnohovýznamového divadla. Josef Svoboda při oslavách dvaceti let uvádění Kouzelného cirkusu poznamenal: „"V lůně celého záměru bylo cirkusové téma, pro které se zrodil šťastný nápad panoramatické pohyblivé plachty, nesoucí filmový obraz a znázorňující rovněž cirkusové šapitó. Tato scénografie zpodobňuje celý příběh a princip Laterny magiky."“ Na inscenaci se podíleli např. zakladatel českého černého divadla Jiří Srnec, výtvarníci Zdeněk Seydl, Eva a Jan Švankmajerovi, choreografové František Pokorný, Vlastimil Jílek nebo Karel Vrtiška, hudebník Oldřich F. Korte ad. Na počátku 70. let se stal trvalým spolupracovníkem divadla kameraman Emil Sirotek. V roce 2013 byl filmový materiál inscenace "Kouzelný cirkus" profesionálně digitalizován, titulu "Kouzelný cirkus" bylo odehráno celkem přes 6200 repríz.  Úspěšná byla i následující "Sněhová královna" (1979), kterou vytvořil pod režijním vedením Evalda Schorma choreograf Pavel Šmok. V Laterně magice bylo uvedeno experimentálně i činoherní představení: "Noční zkouška" (1981) Antonína Máši v režii Evalda Schorma. Hlavní roli režiséra ztvárnil Radovan Lukavský a inscenace využila poprvé synchronní promítání s použitím televizních kamer. Laterna magika se tímto představením mimo jiné snažila přesvědčit, že hraje také pro českého diváka, protože už v té době měla nálepku divadla určeného pro turisty. O dva roky později byla uvedena činohra "Černý mnich" s Janem Kačerem v hlavní roli.  Laterna magika se dramaturgií přiblížila k formě repertoárového divadla, kde se mísí zábavná a vážná témata, experimentální i tradiční postupy, které si sama vytvořila. Prvky tzv. multimediálního divadla měly obsahovat nejen kombinaci médií a žánrů, ale také rozvinout původní metody a nové inscenační přístupy. Zvyšovala se úroveň tanečního souboru, který dostával stále více prostoru, zejména od premiéry představení "Pragensia, Vox Clamantis" (1984) choreografky Marcely Benoniové.  Na přelomu 80. a 90. let 20. století patřil k repertoárovým stálicím "Odysseus" (1987) choreografa Ondreje Šotha, v režii Evalda Schorma a s hudbou Michaela Kocába. Během příprav, které trvaly bezmála tři roky, se hovořilo o nejtěžším úkolu, který na sebe Laterna magika kdy vzala. Existovaly dokonce dvě verze, jedna se hrála v prostorách Paláce kultury (dnešní Kongresové centrum), druhá byla již určená pro nově vzniklou Novou scénu ND (provoz zahájen v roce 1983), na jejíž scéně Laterna magika hraje od roku 1984 dodnes.

Léta 1989 – 2009.

V období, kdy působila Laterna magika v prostorách paláce Adria, se od 21. listopadu 1989 stala na tři týdny jedním z nejsledovanějších míst v Československu. Veškeré prostory divadla v tu dobu využívalo nově vzniklé Občanské fórum původně založené v Činoherním klubu. Laterna magika byla centrem „něžné revoluce“. Vedení, produkce a členové souboru se stali odpovědnými kontaktními osobami s občany celého Československa. Dvacet čtyři hodin denně registrovali nově vznikající OF v celé republice, telefonovali, vyřizovali korespondenci. Každý den v sále divadla probíhaly tiskové konference s novináři z celého světa, vyráběly se a distribuovaly letáky a další tiskoviny, v divadle spali mimopražští disidenti.  Revoluce přinesla, s malým zpožděním, velkou změnu ve statutu Laterny magiky: v roce 1992 se stala samostatnou příspěvkovou organizací. Pokračovala v nastavené dramaturgické a umělecké lince. Představení pro tři tanečníky "Minotaurus", založené na zobrazení textu stejnojmenné povídky Friedricha Dürrenmatta v překladu Jiřího Honzíka, poprvé obsahovalo počítačovou animaci (v roce 1990).  Po revoluci se začala také rodit spolupráce se zahraničím. Nejprve to byla "Hra o kouzelné flétně" (1992, premiéra v italském Anacapri) v koprodukci s Itálií, později úzké propojení se světem francouzské moderní choreografie. Na tři roky se šéfem baletního souboru Laterny magiky stal Jean-Pierre Aviotte, jehož prvním choreografickým počinem v divadle byl balet "Casanova" (1995), který režíroval Juraj Jakubisko. Následovaly "Hádanky", vysoce oceňované kritikou.  Laterna magika se stále víc obracela ke stylu moderního a současného tance a toto snažení vyvrcholilo v inscenaci "Graffiti" (2002), kdy se ke slovu dostala tehdejší mladá generace choreografů: Petr Zuska, pozdější šéf baletu Národního divadla v Praze, Václav Kuneš, tanečník Nederlands Dans Theater a zakladatel pražského souboru 420PEOPLE, a Jiří Bubeníček, proslulý sólista Hamburského baletu a dalších scén, dnes rovněž etablovaný choreograf. Sólisté Laterny magiky Eva Horáková a Pavel Knolle byli za interpretaci duetu "Les Bras de Mer" (v choreografii Petra Zusky) oceněni jako nejlepší sólový taneční pár. Tuto cenu jim udělily Taneční sdružení České republiky a Únia tanečného umenia na Slovensku spolu s Nadací Českého a Slovenského literárního fondu za rok 2002. Ve stejném roce byli nominováni na Cenu Thálie. "Graffiti" byly také posledním dílem scénografa Josefa Svobody (zemřel v roce 2002), který v něm využil svůj vynález virtuálního plátna, umožňujícího projekci před jevištěm. Poprvé bylo použito v roce 1999 v baletu "Past".  V roce 2004 vznikla inscenace "Argonauti" na zakázku řeckého olympijského výboru, premiérovaná v předvečer letních olympijských her v Athénách. Choreografem byl Jan Kodet. V koprodukci s francouzskou La Compagnie Commun byla vytvořena inscenace "Rendez-vous" (2005), která měla v choreografii J.-P. Aviotta premiéru v Avignonu. V roce 2008 Laterna magika oslavila 50 let své existence inscenací "Cocktail 008" vytvořenou z ukázek repertoáru, jako bonus byla přidaná krátká retro revue "Code 58.08", která vznikla k výročí Expa 58 a premiéru měla v rámci výstavy s názvem "Bruselský sen" v květnu 2008.

Po roce 2009.

V roce 2010 se Laterna magika stala opět součástí Národního divadla. Od 1. 1. 2010 do 31. 12. 2011 fungovala jako čtvrtý umělecký soubor ND pod vedením ředitele Zdeňka Prokeše. Od 1. 1. 2012 byla složkou Nové scény Národního divadla. V sezoně 2010/2011 na jaře se uskutečnila premiéra inscenace "Legendy magické Prahy", ve které se Laterna magika po umělecké stránce vrátila ke svému dědictví, klasické práci divadla s filmem a tancem v režii Jiřího Srnce a s choreografií Petra Zusky. V sezoně 2011/2012 oslavila 35. narozeniny inscenace "Kouzelný cirkus" a v sezoně 2011/2012 byl transformován do nové retrospektivy "Cocktail 008" na "Cocktail 012 – The Best of". Komponovaný program byl obměněn a z nejstaršího repertoáru bylo rekonstruováno proslulé číslo "Krkolomná jízda" z roku 1963.  V sezoně 2012/2013 uvedla Laterna magika pod hlavičkou Nové scény premiéry dvě. První byla kratší rodinná inscenace "Vidím nevidím" v režii animátorky Marii Procházkové. Vznikla ve spolupráci s činoherci Tomášem Měcháčkem, Lindou Rybovou a Milanem Slepičkou. Je určena nejmenším návštěvníkům divadla, školám, existuje i verze tlumočená do znakové řeči pro sluchově postižené. V březnu 2013 měla premiéru experimentální inscenace "Antikódy", inspirovaná stejnojmennou sbírkou vizuální poezie Václava Havla z 60. let, a to v režii Braňa Mazúcha. Na tvorbě se podílel vizuální tvůrce Dan Gregor a zvukový designér Stanislav Abrahám spolu s choreografkou Věrou Ondrašíkovou, kteří jako hlavní princip inscenace použili tzv. realtime tracking, detekování lidí nebo objektů v předem určených zónách.  V sezoně 2013/2014 vznikl pod hlavičkou Laterny magiky úspěšný projekt "Human Locomotion", syntetické divadelní představení zabývající se životem a dílem slavného průkopníka fotografických technologií Eadwearda Muybridge. Ke spolupráci byl přizván režisérský tým SKUTR (Martin Kukučka, Lukáš Trpišovský) a další zkušení tvůrci: scénograf Jakub Kopecký, choreograf Jan Kodet nebo hudební skladatel Petr Kaláb. Inscenace se setkala s velmi příznivými ohlasy odborné kritiky.  V sezoně 2014/2015 uvedla Laterna magika inscenaci "Podivuhodné cesty Julese Verna" v režii Davida Drábka. Na scénáři se podílela dramaturgyně Markéta Bidlasová, hudbu složil Darek Král, kostýmy navrhla Simona Rybáková, scénografické řešení Jakub Kopecký. Inscenace je postavena více na herecké akci, je určena rodinnému publiku a charakterem se blíží grotesce. Odehrává se na počátku 20. století v průkopnickém filmovém ateliéru, kde se pionýři tohoto nového média snaží zfilmovat "Tajuplný ostrov". Do natáčení zasáhne sám stárnoucí Jules Verne a jeho autoritativní manželka a celý štáb musí čelit celé řadě dalších nečekaných událostí.  V sezoně 2015/2016 byla uvedena premiéra nové autorské inscenace "Malý princ", kterou pro Laternu magiku režíroval Vladimír Morávek.

Laterna magika je první multimediální divadlo na světě. Je jedním ze souborů pražského Národního divadla a působí v prostorách Nové scény ND. Svým unikátním přístupem k divadelní poetice si vytvořila světové renomé. Základní snahou, která utváří Laternu magiku dodnes, je hledáni cest k syntetickému divadlu, které je schopné vyprávět příběh za použití většího množství prostředků, zejména prostřednictvím multimediální projekce v kombinaci s prací živých interpretů na jevišti. Základní princip, interaktivní propojení filmové projekce s pohybem a hereckou akcí, postupně doplnily nové technologie, například digitální projekce nebo nová média včetně real timových programovatelných softwarů. V inscenacích Laterny magiky se od počátků propojují žánry: od činoherního herectví, přes výsadní postavení tance a baletu, po pantomimu a černé divadlo. Charakteristickým znakem také je, že inscenace vznikající pro Laternu magiku jsou vždy originálními autorskými díly určenými přímo pro tento soubor – nikdy nebyly přijímány jako hotové kusy, a až na naprosté výjimky se nikdy neobjevily na repertoáru jiného souboru.

Magician's Lantern (), largely considered the world's first multimedia theatre, was founded as a cultural program at the 1958 Brussels Expo. Shortly after, the company was invited to give performances in the Soviet Union, Syria, Egypt, the USA, England, France, the Netherlands, Belgium, Austria, Spain and Israel. It launched its official activity on 9 May 1959, as an independent company of the National Theatre, performing at the Adria palace in Prague. Wonderful Circus, which premiered in 1977, is the most frequently performed theatre piece in Central Europe, and has remained in the repertoire ever since. Laterna magika productions blend various genres, ranging from dramatic acting through affording a dominant role to dance and ballet to mime and Black Theatre. All of their productions have been original works directly created for the company, not ready-made pieces, which, with a few exceptions, have never subsequently appeared in the repertoire of another company. The fundamental principle (interaction between film projection and live dramatic action) has been gradually supplemented with new technologies, for instance, digital projection or new media, including real-time programmable software.


Život.

Bob Marley se narodil 6. února 1945 na farmě dědečka z matčiny strany v Nine Mile v Saint Ann Parish na Jamajce Norvalu Sinclairu Marleyemu (1885–1955) a Cedelle Booker (1926–2008). Norval Marley byl bílý Jamajčan původně ze Sussexu v Anglii, jehož rodina prohlašovala syrský židovský původ. Norval měl sloužit jako kapinán námořní složky Royal Marines; v době svého manželství s Cedellou Booker - Afro-Jamajčanky, tehdy 18leté, byl zaměstnán jako dozorce na plantáži. Plné jméno Boba Marleyho je Robert Nesta Marley, ačkoli některé zdroje dokládají jeho rodné jméno jako Nesta Robert Marley s vysvětlením, že když byl Marley ještě chlapec, tak jamajský pasový úředník prohodil jeho první a střední jméno, protože Nesta znělo jako dívčí jméno. Norval poskytoval manželce a dítěti finanční podporu, ale zřídkakdy je viděl, protože byl často pryč. Bob Marley navštěvoval Stepney Primary a Junior High School, která slouží pro zátoku Saint Ann. V roce 1955, kdy bylo Bobu Marleymu 10 let, zemřel na infarkt ve věku 70 let jeho otec. Marleyho matka se pak vdala za Edwarda Bookera, amerického státního úředníka, a tak měl Bob Marley od té doby dva americké bratry - Richarda a Anthonyho.  Marley a Neville Livingston (později známý jako Bunny Wailer) byli v Nine Mile kamarádi už od dětství. Začali společně vystupovat na Stepney Primary a Junior High School. Marley se svou matkou domov v Nine Mile opustil když mu bylo 12 let a přestěhoval se do Trenchtown v Kingstonu. Cedella Booker a Thadeus Livingston (otec Bunny Wailera) měli společně dceru, která se jmenovala Claudette Pearlová a byla mladší sestrou jak Boba, tak Bunnyho. Nyní, když Marleyovi a Livingstonovi žili společně ve stejném domě v Trenchtownu, se jejich hudební zájmy prohlubovali a poslouchali nejnovější R&B z amerických rozhlasových stanic, jejichž vysílání na Jamajku dosáhlo a nové hudby - ska. Přesun do Trenchtownu se ukázal jako osudový a Marley se brzy ocitl ve vokální skupině s Bunny Wailerem, Peterem Toshem, Beverley Kelsoem a Junior Braithwaitem. Joe Higgs, který byl součástí úspěšného vokálního aktu Higgs a Wilson, sídlil na 3. St. a jeho zpěvák Roy Wilson byl vychován babičkou Juniora Braithwaita. Higgs a Wilson zkoušeli v zadní části domu mezi 2. a 3. ulicí a nedlouho předtím, než se Marley (nyní bydlící ve 2. ulici), Junior Braithwaite a ostatní shromáždili kolem tohoto úspěšného dua. Marley ani ostatní tou dobou nehráli na žádné nástroje a měli větší zájem být vokální součástí souboru. Higgs byl rád, že jim pomohl rozvíjet jejich vokály, ačkoli důležitější je, že začal Marleyho učit hrát na kytaru - a tak vytvořil základ, který později Marleymu umožnil složit některé z největších reggae hitů v historii žánru.

1962-72: Rané období.

V únoru 1962 nahrál Marley čtyři skladby, "Judge Not", "One Cup of Coffee", "Do You Still Love Me?" a "Terror", ve Federal Studios pro místního producenta Leslie Konga. Tři ze skladeb byly vydány na Beverley's s "One Cup of Coffee" pod pseudonymem Bobby Martell..  Roku 1963 se Bob Marley, Bunny Wailer, Peter Tosh, Junior Braithwaite, Beverley Kelso, a Cherry Smith nazývali The Teenagers. Později název změnili na Wailing Rudeboys, poté na Wailing Wailers - v ten moment je objevil producent Coxsone Dodd a konečně pak na Wailers. Jejich singl "Simmer Down" pro Coxsonovův label se stal v únoru 1964 jamajským #1 nejprodávanějším singlem s odhadem 70 000 prodaných kopií. The Wailers nyní začali pravidelně nahrávat pro Studio One a pracovali se zajetými jamajskými hudebníky jako Ernest Ranglin (aranžér "It Hurts To Be Alone"), klávesista Jackie Mittoo a saxofonista Roland Alphonso. Okolo roku 1966 the Wailers opustili Braithwaite, Kelso a Smith, čímž zůstalo jádro - trio Bob Marley, Bunny Wailer a Peter Tosh.  V roce 1966 se Marley se oženil s Ritou Andersonovou a společně nakrátko odjeli do USA poblíž bydliště jeho matky do Wilmingtonu v Delaware. Zde pracoval jako asistent v laboratoři pro DuPont a na montážní lince pro Chrysler pod jménem Donald Marley.  Ačkoli Marley vyrůstal jako katolík, tak se v šedesátých letech, kdy byl mimo vliv své matky, začal zajímat rastafariánství. Po návratu na Jamajku formálně na rastafariánství konvertoval nechal si narůst dready.  Po finančním nesouladu s Doddem se Marley a jeho skupina spojila s Lee "Scratch" Perrym a jeho studiovou kapelou The Upsetters. Přestože spolupráce trvala méně než rok, nahráli to, co mnozí považují za nejlepší práci Wailers. Marley a Perry se rozešli po sporu ohledně přiřazení nahrávacích práv, ale zůstali přáteli a za čas opět spolupracovali  Rok 1969 přinesl další změnu v jamajské populární hudbě, ve které byl rytmus ještě více zpomalen. Nový beat měl pomalý, ustálený a tikající rytmus, který bylo možné poprvé slyšet v písni "Do The Reggay" od The Maytals. Marley se ještě více přiblížil k producentovi Leslie Kongovi, který byl považován za jednoho z hlavních tvůrců reggae. K nahrávkám Kong spojil Wailers s jeho studiovými hudebníky nazvanými Beverley's All-Stars, mezi které patřili basisté Lloyd Parks a Jackie Jackson, bubeník Paul Douglas (Paul Douglas) hráči na klávesy Gladstone Anderson a Winston Wright a kytaristé Rad Bryan, Lynn Taitt a Hux Brown. Jak píše David Moskowitz: "Skladby nahrané v tomto složení ilustrovaly nejranější úsilí Wailers v novém stylu reggae. Zmizely trubky a saxofony dřívějších písní ve stylu ska a nyní se zde hrály instrumentální breaky na elektrickou kytaru. Nahrané skladby byly později vydány na desce "The Best of The Wailers", včetně písní "Soul Shakedown Party," "Stop That Train," "Caution," "Go Tell It on the Mountain," "Soon Come," "Can’t You See," "Soul Captives," "Cheer Up," "Back Out," a "Do It Twice".  Mezi roky 1968 a 1972 Bob a Rita Marley, Peter Tosh a Bunny Wailer přestříhali některé starší skladby pod JAD Records v Kingstonu a Londýně ve snaze zkomerčnit zvuk Wailers. Bunny později tvrdil, že tyto skladby "nikdy neměly být vydány na album...byly to jen ukázky nahrávek pro nahrávací společnosti". V roce 1968 Bob a Rita navštívili skladatele Jimmyho Normana v jeho bytě v Bronxu. Norman napsal nějaké texty pro "Time Is on My Side" od Kai Windinga (kryté Rolling Stones) a také psal pro Johnnyho Nashe a Jimi Hendrixe. Třídenní jam session s Normanem a dalšími, včetně Normanova spoluautora Ala Pyfroma, přineslo 24-minutou stopu s Marleyho a Norman-Pyfromovými kompozicemi. Tato stopa je podle Reggae archiváře Rogera Steffense vzácná v tom, že byla ovlivněná spíše popem než reggae v rámci snahy dostat Marleyho do amerických žebříčků. Podle článku v "The New York Times" Marley na stopě experimentoval s různými zvuky, přijal styl "doo-wop" v písni "Stay With Me" a "pomalý love song ve stylu umělců let šedesátých" ve skladbě "Splish for My Splash". Umělec, který se ještě rodil mimo svou rodnou Jamajku - Marley - žil v roce 1972 v Ridgmount Gardens v Bloomsbury.

1972–74: Přechod k Island Records.

Rok 1974 se stal rokem, kdy z kapely odešel Peter Tosh i Bunny Livingstone a on byl donucen postavit nové Wailers (nyní přejmenované na Bob Marley & Wailers) včetně ženského pěveckého tria s Ritou v čele. Díky úspěchu s albem "Natty dread" se z něj stala hvězda celosvětového formátu.

Smrt.

Když se v roce 1978 zranil při fotbalu, lékaři u něj zjistili zhoubné rakovinné bujení (patrně po otci zdědil predispozice k rakovině kůže, která je jinak u lidí černé pleti velice výjimečná). Byla mu nabídnuta operace, kterou odmítl, protože rastafariánská víra neuznávala „zásahy do lidského těla“. Bez ohledu na horšící se zdravotní stav stále koncertoval. V New Yorku vyprodal obrovskou Madison Square Garden. Na oslavu koncertního tažení vydal dvojalbum "Babylon by bus", jež je některými recenzemi označováno za jednu z nejlepších živých reggae nahrávek.  Poslední vystoupení se odehrálo 23. září 1980 v Pittsburghu v rámci Uprising tour. Poslední píseň dozpíval s vypětím sil. Když se konečně rozhodl s nemocí bojovat a podstoupil radikální chemoterapii, při níž přišel o osm let nestříhané dredy, bylo už příliš pozdě. Při kondičním běhu v newyorském Central Parku v roce 1980 zkolaboval. Rakovina se rozšířila do jeho mozku, jater i plic.  Zemřel 11. května roku 1981 v nemocnici v Miami na Floridě, jeho poslední slova patřila jeho synovi Ziggymu "Za peníze život nekoupíš". 22. května po slavnostních obřadech v Kingstonu jsou jeho ostatky převezeny do rodného městečka, kde jsou do dnešních dnů uloženy v kopci Nine Miles. Byl pochován spolu se svou kytarou Gibson Les Paul, fotbalovým míčem, marihuanovým pukem, prstenem, který mu dal etiopský princ Asfa Wossen a biblí.

Potomci.

Děti.

Se svou manželkou Ritou, kterou si vzal v roce 1966, měl 3 společné děti a 2 adoptované.  Bob měl dalších 6 dětí s jinými ženami.

Bob Marley, celým jménem Robert Nesta Marley (6. února 1945, Saint Ann Parish, Jamajka – 11. května 1981, Miami, Florida, USA), byl jamajský zpěvák, skladatel a kytarista, který se stal mezinárodní hudební a kulturní ikonou, který ve svých skladbách mísil převážně reggae, ska a rocksteady. Začal v roce 1963 se skupinou The Wailers. Posléze vytvořil výrazný autorský a vokální styl, který později rezonoval s diváky po celém světě. Wailers vydali některé ze svých prvních reggae nahrávek s producentem Lee "Scratch" Perrym.  Poté, co se Wailers v roce 1974 rozpadli, se Marley vydal na sólovou kariéru, přestěhoval se do Anglie a zažil vrchol vydáním alba "Exodus" v roce 1977, čímž získal celosvětovou reputaci a zvýšil svůj status jako jeden z nejprodávanějších umělců všech dob, s prodejem více než 75 milionů nahrávek. Album "Exodus" zůstalo v britských žebříčcích po dobu 56 po sobě jdoucích týdnů. Obsahovalo čtyři britské hitové singly: "Exodus", "Waiting in Vain", "Jamming" a "One Love". V roce 1978 vydal album "Kaya", které obsahovalo singly "Is This Love" a "Satisfy My Soul". Deska největších hitů, "Legend", vyšla roku 1984, tři roky po jeho smrti. Poté se stala nejlépe prodávaným reggae albem všech dob.  V roce 1977 byla umělci na noze diagnostikována rakovina, které podlehl 11. května 1981 v Miami ve věku 36 let. Byl oddaným rastafariánem se smyslem pro duchovnost, což inspirovalo jeho hudbu. Je mu připisována popularizace reggae hudby po celém světě a také slouží jako symbol jamajské kultury a identity. Časopis Rolling Stone ho v roce 2004 zařadil na 11. místo v seznamu nejlepších hudebních umělců všech dob.

Robert Nesta Marley, (6 February 1945 – 11 May 1981) was a Jamaican singer, songwriter and musician. Considered one of the pioneers of reggae, his musical career was marked by fusing elements of reggae, ska, and rocksteady, as well as his distinctive vocal and songwriting style. Marley's contributions to music increased the visibility of Jamaican music worldwide, and made him a global figure in popular culture for over a decade. Over the course of his career Marley became known as a Rastafari icon, and he infused his music with a sense of spirituality. He is also considered a global symbol of Jamaican music and culture and identity, and was controversial in his outspoken support for the legalization of marijuana, while he also advocated for Pan-Africanism.  Born in Nine Mile, British Jamaica, Marley began his professional musical career in 1963, after forming Bob Marley and the Wailers. The group released its debut studio album "The Wailing Wailers" in 1965, which contained the single "One Love/People Get Ready"; the song was popular worldwide, and established the group as a rising figure in reggae. The Wailers subsequently released eleven further studio albums; while initially employing louder instrumentation and singing, the group began engaging in rhythmic-based song construction in the late 1960s and early 1970s, which coincided with the singer's conversion to Rastafarianism. During this period Marley relocated to London, and the group typified their musical shift with the release of the album "The Best of The Wailers" (1971).  The group attained international success after the release of the albums "Catch a Fire" and "Burnin'" (both 1973), and forged a reputation as touring artists. Following the disbandment of the Wailers a year later, Marley went on to release his solo material under the band's name. His debut studio album "Natty Dread" (1974) received positive reception, as did its follow-up "Rastaman Vibration" (1976). A few months after the album's release Marley survived an assassination attempt at his home in Jamaica, which prompted him to permanently relocate to London. During his time in London he recorded the album "Exodus" (1977); it incorporated elements of blues, soul, and British rock, enjoyed widespread commercial and critical success.


Redukční smog.

Redukční smog (též londýnský nebo zimní), je označení pro složeninu městského a průmyslového kouře s mlhou, vyskytující se během roku typicky v zimních podmínkách s výraznými přízemními inverzemi teploty vzduchu. V závislosti na průmyslovém znečištění moderní společnosti je zimní smog složen převážně z oxidů siřičitého SO a některých dalších látek, které snadno podléhají oxidaci. Tyto látky mají často silně redukční účinky na své okolí.

Londýn.

Londýnský smog je nechvalně znám už od římských dob. V roce 1306 Edvard I. zakázal spalovat uhlí, ale tento krok neměl dlouhého trvání. Situace se postupně zhoršovala až do padesátých let 20. století, kdy nastalo v Londýně několik katastrofických smogových situací, při nichž zahynuly tisíce lidí (např. velký smog roku 1952). Do těchto katastrof nahrávalo například ukončení londýnského tramvajového provozu v roce 1952 (tramvaje byly nahrazeny autobusy a vrátily se až roku 2000). V roce 1956 Parlament zavedl v hlavním městě tzv. bezkouřové zóny. Díky nim se snížily emise oxidů síry a londýnský smog se stal minulostí. Dnes je v Londýně hlavním problémem automobilový smog. Londýnský (podle události z prosince roku 1952) neboli redukční smog je charakterizován směsí kouře (smoke), oxidů síry (dodávají redukční povahu) a dalších plynných zplodin spalování uhlí při vysoké relativní vlhkosti vzduchu a je obvykle doprovázen hustou mlhou (fog). Vysoká škodlivost se zde stupňuje přítomností popílku, který umožňuje snadný transport plynných složek smogu až do nejhlubšího nitra plic.

Severní Čechy a Slezsko.

Smog londýnského typu byl po desetiletí také typický pro průmyslové oblasti na území dnešní České republiky, zejména v pánevní oblastí severních Čech a na Ostravsku. Nejhorší byla situace v 70. a v 80. letech 20. století v důsledku intenzivního rozvoje těžby a spalování uhlí. V 90. letech se situace zlepšila v důsledku nově přijatého zákona o ovzduší a následné výstavbě odsiřovacích zařízení v elektrárnách a dalších velkých zdrojích znečištění.

Oxidační smog.

Oxidační smog byl objeven ve 40. letech v kalifornském městě Los Angeles. Bývá označován též jako kalifornský, losangelský, fotochemický či letní smog. Tento druh smogu má silné oxidační, agresivní, dráždivé (na sliznice, dýchací cesty, oči atd.) a toxické účinky.  Patří k nejzávažnějším problémům znečištění ovzduší v Evropě. Koncentracím ozónu, které přesahují prahové hodnoty stanovené EU, je vystaveno asi 30 % obyvatel evropských měst, přičemž v důsledku znečištění ovzduší ozónem v Evropě každý rok předčasně umírá na 20 tisíc lidí.

Složení a vznik.

Jde o znečištění vzduchu, které vzniká v městských oblastech vlivem působení slunečních paprsků na některé složky dopravních exhalací. Jeho součástí jsou převážně vysoké koncentrace přízemního ozónu, díky kterému může být pozorován jako namodralý opar, a směs uhlovodíků, peroxyacetyltrinitrátu, oxidů dusíku (NO, NO) a uhlíku (CO, CO).  Důvodem jeho vzniku je zvýšená koncentrace NO, který se vlivem slunečního UV záření rozpadá na radikály  NO ―→ NO + O ·  a další radikálovou reakcí vzniká ozón O  O · + O → O

Negativní účinky.

Fotochemický smog má negativní dopad na lidské zdraví i na vegetaci, včetně zemědělských plodin. Ozon narušuje funkci buněk, což přerůstá v poškození listů a jehličnanů a životně důležitých procesů. Lidé mohou pociťovat dýchací potíže, pálení oči, malátnost nebo snížení obranyschopnosti organismu. Ohroženi jsou zejména starší lidé, děti nebo astmatici a alergici.

Fotochemický smog v České republice.

V roce 2007 bylo přízemnímu ozonu, jakožto hlavní součástí fotochemického kouře, vystaveno 85 procent obyvatel. V roce 2006 to bylo o 6 % méně, v roce 2005 bylo fotochemickému smogu vystaveno 85 procent lidí v ČR. Tzv. letní smog tak patří mezi škodliviny, které v České republice dlouhodobě ohrožují nejvíc lidí.

Jiný smog.

Toto slovo se objevuje ještě ve spojení:

Smog je chemické znečištění atmosféry způsobené lidskou činností. Název pochází z anglického smísení dvou slov smoke ( kouř) a fog ( mlha) – lingvisticky jde o splynulinu (portmanteau). Jedná se o jev, během kterého je atmosféra obohacena o složky, které v ní normálně nejsou a které jsou škodlivé pro zdraví. Z odborného hlediska se smog rozlišuje na dva typy: redukční a oxidační.

Smog is a type of intense air pollution. The word "smog" was coined in the early 20th century, and is a contraction (portmanteau) of the words smoke and fog to refer to smoky fog; its opacity, and odor. The word was then intended to refer to what was sometimes known as pea soup fog, a familiar and serious problem in London from the 19th century to the mid-20th century. This kind of visible air pollution is composed of nitrogen oxides, sulphur oxides, ozone, smoke and other particulates. Man-made smog is derived from coal combustion emissions, vehicular emissions, industrial emissions, forest and agricultural fires and photochemical reactions of these emissions.  Smog is often categorized as being either summer smog or winter smog. Summer smog is primarily associated with the photochemical formation of ozone. During the summer season when the temperatures are warmer and there is more sunlight present, photochemical smog is the dominant type of smog formation. During the winter months when the temperatures are colder, and atmospheric inversions are common, there is an increase in coal and other fossil fuel usage to heat homes and buildings. These combustion emissions, together with the lack of pollutant dispersion under inversions, characterize winter smog formation. While photochemical smog is the main smog formation mechanism during summer months, winter smog episodes are still common. Smog formation in general relies on both primary and secondary pollutants. Primary pollutants are emitted directly from a source, such as emissions of sulfur dioxide from coal combustion. Secondary pollutants, such as ozone, are formed when primary pollutants undergo chemical reactions in the atmosphere.  Photochemical smog, as found for example in Los Angeles, is a type of air pollution derived from vehicular emission from internal combustion engines and industrial fumes. These pollutants react in the atmosphere with sunlight to form secondary pollutants that also combine with the primary emissions to form photochemical smog. In certain other cities, such as Delhi, smog severity is often aggravated by stubble burning in neighboring agricultural areas. The atmospheric pollution levels of Los Angeles, Beijing, Delhi, Lahore, Mexico City, Tehran and other cities are often increased by an inversion that traps pollution close to the ground. The developing smog is usually toxic to humans and can cause severe sickness, a shortened life span, or premature death.


Poloha a vybavenost obce.

Katastr obce se rozkládá v nadmořské výšce 386 až 458 metrů (nejvyšším místem je Mečník / Mezník). Z nejvyšších bodů je výhled na Beskydy, průmyslovou Ostravu, lázně Klimkovice aj. Obec obklopují dvě údolí: Jamníku a Setiny. Ve vzdálenosti 10 km jižně leží město Bílovec, 16 km jižně město Studénka, 20 km severozápadně statutární město Opava a 18 km jihozápadně město Fulnek.  Ke kvalitě života v obci přispívá 5třídní základní škola, mateřská škola, obchod se smíšeným zbožím, pohostinství, pro aktivní odpočinek víceúčelové hřiště s umělým povrchem a travnaté fotbalové hřiště. Dopravu v obci zajišťují autobusové společnosti, které tudy vedou linky mezi Bílovcem a Opavou, Skřípovem a Ostravou aj. Turisté navštěvují Těškovice zejména pro okolní lesy, skýtající řadu krás pro pěší či cykloturisty, ale i houbaře a ostatní milovníky přírody.

Historie.

O založení Těškovic, stejně jako o založení dalších vsí na jihovýchodním Opavsku, neexistují spolehlivé historické doklady. České osidlování tohoto kraje, jehož možná část byla v držení kláštera Hradiště u Olomouce, začalo pravděpodobně již v 2. polovině 12. století. Dokladem českého osidlování jsou místní názvy jako jsou Těškovice, Kyjovice, Budišovice a další. V této oblasti se nevyskytují žádné místní názvy německého původu. Podle těchto i dalších historicky doložených skutečností lze usoudit, že Těškovice, podobně jako ostatní osady, byly založeny na konci 12. nebo začátkem 13. století.  První písemné zprávy o existenci Těškovic pocházejí z roku 1377. Jedná se o zápis v kupní smlouvě, podle které Ondřej z Těškovic koupil fojtství v Hlubčicích ve Slezsku. Téhož roku byly Těškovice jmenovány při dělení Opavska na vévodství krnovské a opavské. Do roku 1430 nelze jednoznačně říci, komu ves patřila. Teprve v tomto roce je v zemských deskách knížectví opavského zaznamenám jako majitel Těškovic a Kyjovic Václav Fakl z Čochendorfu, jinak z Přívozu.  Údaje o jménech a počtu sedláků, zahradníků, mlýnech a fojtství obsahují urbáře. Jsou v nich zapsány i poddanské povinnosti. V urbářích jsou uvedeny i další údaje dokládající hospodářské a sociální poměry poddaných sedláků, zahradníků a chalupníků až do 18. století. Tento popis je cenný také proto, že dokládá údaje o národnosti a vyznání většiny obyvatel. Těškovice byly vždy české a katolického vyznání. V roce 1848 byla Těškovicím přiznána obecní samospráva.  Typickým jevem 2. poloviny 19. století byl úpadek gruntů a tříštění pozemkového vlastnictví. Stále větší počet obyvatel obce byli dělníci, okolo roku 1858 byly stavby ve vesnici převážně dřevěné. V roce 1866 byla v Těškovicích vystavěna kaple, v roce 1875–1876 byla postavena nová škola a v roce 1891 byl založen hasičský sbor. Podnětem byl požár, při kterém shořelo 35 domů. Nový obecní hostinec byl postaven v roce 1907.  Konec první světové války a vyhlášení samostatnosti Československé republiky ovlivnily kulturní a společenský život obce. Rozvoj obce a jejího kulturního života byl přerušen 10. října 1938 okupací německým vojskem. Obec byla osvobozena 29. dubna 1945 vojsky Sovětské armády. Těškovice se po druhé světové válce dále rozvíjely. Modernizoval se bytový fond, v některých částech obce byly vybudovány sítě technické infrastruktury. Největší a nejdůležitější stavbou v obci byla přístavba kulturního domu, která byla zahájena v roce 1964. V roce 1973 skončila samospráva obce, byl ustanoven společný národní výbor pro obce Pustá Polom, Těškovice, Kyjovice, Hlubočec se sídlem v Pusté Polomi a v roce 1979 byly tyto obce sloučeny pod jednu – Pustou Polom a vytvořeny místní části. Od roku 1990 je obec opět samostatná.

Pamětihodnosti.

Větrné mlýny.

V obci se nacházely čtyři větrné mlýny. "Kubíčkův mlýn" na kopci, který byl po válce poškozen a zbourán. "Větrňák", jež stál kdysi na Přihlávkách a patřil panu Josefu Lazeckému, a "Řeháčkův" mlýn jenž stál na Dubině a patřil k nejzachovalejším větrným mlýnům v okrese a kraji. Mlýn byl od roku 1945 vyřazen z provozu. V době první republiky a za Rakouska v něm mlynář František Řeháček šrotoval obilí pro dobytek na krmivo. V době německé okupace, kdy byly chléb i mouka na lístky, mlel dokonce i černou mouku za hlídkování občanů.  Mlýn byl chráněn památkovou péčí. Ta však nepřidělila prostředky k jeho rekonstrukci a uchování. Objekt pak dále chátral až do 5. září 1974, kdy se jeho trosky zřítily. Byl to poslední větrný mlýn v širokém okolí.

Kostel Nanebevzetí Panny Marie.

Kostel Nanebevzetí Panny Marie byl postaven v roce 1863 pseudogotickém slohu. Stavebním materiálem byl kámen, původní střešní krytinou břidlice. Zakladatelem byl majitel panství v Kyjovicích hrabě Teodor Falkenheim, který přispěl na stavbu kostela materiálem a penězi. Místní občané obce přispěli ke stavbě kostela dobrovolnou prací a majitelé koní svými povozy. Do té doby měly Těškovice jen malou kapličku, která stála na pozemku usedlosti Rěžných čp. 23.  Sakristie byla přistavěna v roce 1903. Gotický hlavní oltář Nanebevzetí P. Marie pochází z kostela v Hrabyni a daroval je místní věřícím Jan Bohm, proslulý hrabyňský farář. Obraz na hlavním oltáři maloval akademický malíř z Olomouce pan Hoš, rodák z Těškovic. V roce 1906 dal zhotovit na své náklady kazatelnu pan Adolf Lazecký a 14 obrazů Křížové cesty, které zdobí boční stěny kostela, zakoupil pan Matouš Krayzel. Boční oltář P. Marie Lurdské zhotovil v roce 1908 řezbář František Musil z Bílovce. Ve stejném roce byla instalována křtitelnice, kterou daroval místním věřícím pan Josef Řeháček. Roku 1909 byla klenba v kostele opatřena novými dubovými trámy a byly zakoupeny nové varhany od kostelní jednoty v Mariánských Horách za 2400 korun. Nedílnou součástí farního komplexu je i fara, která byla postavena v roce 1909–1910, v dnešní době rekonstruovaná.  Malý zvon na věži pochází z roku 1864, byl ulit ve zvonařské dílně v Opavě firmou Františka Stankeho. Váha menšího zvonu činí 20 kg, výška 26 cm. Na zvonu byly obrazy sv. Floriána a sv. Jana Křtitele.

Obecní symboly.

Symbolika.

Figura hlavy beránka se svatozáří je heraldickým zjednodušením historického pečetního znamení obce, doloženého v roce 1784. Figury růže a lilie odkazují coby tradiční mariánské atributy na zasvěcení místního kostela Nanebevzetí Panny Marie. Tzv. heroldská, neboli geometrická figura polcení štítu odkazuje na polcený erb pánů Kalkreuterů z Dolska, kteří drželi Kyjovické panství včetně vsi Těškovice mj. v průběhu 18. století - tedy v době pořízení těškovického pečetidla.  Barevné řešení: Zelená barva symbolizuje barvu venkova a vykresluje polohu obce v mimoměstské, zalesněné krajině, kombinace bílé a červené barvy odkazuje na příslušnost obce k Opavsku.

Vznik.

Obecní symboly, prapor a znak, byly obci uděleny rozhodnutím předsedy Poslanecké sněmovny České republiky Václava Klause dne 12. července 1999. Návrh symbolu vytvořil pan Jan Tejkal z Ostravy-Heřmanic za spolupráce s PhDr. Karla Müllera, ředitele zemského archivu v Opavě. Do života obce byly symboly uvedeny 15. srpna 1999 posvěcením v místním kostele.

Obec Těškovice (německy "Tieschkowitz") leží ve Slezsku v jihovýchodní části Nízkého Jeseníku v okrese Opava v Moravskoslezském kraji, asi 10 km od Bílovce. Těškovice mají obyvatel. Dominantu obce tvoří pseudogotický kostel Nanebevzetí Panny Marie z roku 1863, z dalších památných objektů lze jmenovat památníky obětem první a druhé světové války.

Těškovice is a village in the Moravian-Silesian Region of the Czech Republic. As of 2017, the population was 836.  The first written mention of the village was in 1377.


Členění městyse.

Maršovice se skládají z 16 částí, které leží na čtyřech katastrálních územích:

Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1205. Jedná se o darovací listinu krále Přemysla Otakara I., v níž je zmínka o jistém Jiříku z Maršovic. Vladykové a později rytíři z Maršovic drželi zdejší majetek asi do konce 15. století. V první polovině 16. století přecházelo vlastnictví obce z rukou jednoho šlechtického rodu do druhého. Konečně kolem roku 1564 získává Maršovice Vilém Kosoř Malovec z Malovic. Na jeho žádost povýšil císař Maxmilián II. v srpnu 1568 obec na městečko. Maršovice tak získaly městský znak. Koncem 16. století přešel majetek do vlastnictví pánů Hodějovských z Hodějova a na Tloskově, kteří jej drželi až do pobělohorských konfiskací. Poté opět přechází z rukou jednoho rodu do rukou druhého, až jej v roce 1872 kupuje továrník Čeněk Daněk. Ve vlastnictví jeho rodiny zůstal zdejší dvůr až do vyvlastnění po druhé světové válce.  Za druhé světové války se městys stal součástí vojenského cvičiště Zbraní SS Benešov a jeho obyvatelé se museli 1. února 1944 vystěhovat.  Od 10. října 2006 byl obci vrácen status městyse.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Rok 1932.

V městysi Maršovice "(přísl. Podmaršovice, Zálesí, 539 obyvatel, poštovní úřad, telefonní úřad, telegrafní úřad, četnická stanice, katol. kostel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: bednář, družstvo pro rozvod elektrické energie v Maršovicích, holič, 4 hostince, 2 koláři, 2 kováři, 2 krejčí, družstevní lihovar, výčep lihovin, meliorační družstvo, 2 obuvníci, pekař, porodní asistentka, pokrývač, 2 rolníci, sedlář, 3 obchody se smíšeným zbožím, Spořitelní a záložní spolek pro Maršovice, švadlena, 2 tesařští mistři, 2 trafiky, 2 truhláři, zámečník, obchod se zvěřinou a drůbeží.  Ve vsi Zahrádka "(přísl. Bezejovice, Dlouhá Lhota, Libeč, Zaječí, Zálesí, 548 obyvatel, samostatná ves se později stala součástí Maršovic)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: cihelna, 2 hostince, kolář, krejčí, 3 mlýny, 4 obuvníci, 9 rolníků, 2 obchody se smíšeným zbožím, 2 švadleny, tesařský mistr, 3 trafiky, 2 truhláři, velkostatek.  Ve vsi Zderadice "(přísl. Kříže, Mstštice, Řehovice, Tikovice, Vráce, 408 obyvatel, samostatná ves se později stala součástí Maršovic)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: bednář, 3 hostince, kovář, krejčí, 3 obuvníci, 27 rolníků, 4 trafiky, truhlář.

Doprava.

Dopravní síť  Veřejná doprava 2012

Turistika.

Městysem vedou turistické trasy Neveklov - Zderadice - Maršovice - Manělovice - Olbramovice a Maršovice - Libohošť - Manělovice - Vrchotovy Janovice.

Městys Maršovice se nachází v pahorkaté krajině v okrese Benešov ve Středočeském kraji. V obci žije obyvatel.  Městys leží asi 16 km jihozápadně od Benešova, 12 km severovýchodně od Sedlčan, 24 km západně od Vlašimi a 29 km východně od Dobříše. Jeho dominantou je pozdně barokní kostel Zvěstování Panny Marie postavený v letech 1774–1775, v němž jsou uloženy ostatky mučedníka svatého Konstantina, a barokní fara s mansardovou střechou, do dnešní podoby vystavěná v roce 1730.  Nejstarší částí Maršovic je zřejmě osada Zaječí. V roce 1999 oslavila 1000 let od první písemné zmínky. Darovací listina, v níž kníže Boleslav II. daroval roku 999 Zaječí novému klášteru svatého Jana Křtitele na Ostrově u Davle se však nedochovala. Ztratila se zřejmě již ve středověku.

Maršovice is a municipality and market town in Benešov District in the Central Bohemian Region of the Czech Republic. It is located southwest of Benešov and south of Prague.  The municipality covers an area of and as of 2015 it had a population of 759. First written notice about the village is from year 1205.  The villages and hamlets of Bezejovice, Dlouhá Lhota, Libeč, Mstětice, Podmaršovice, Řehovice, Strnadice, Tikovice, Vráce, Záhoří, Zahrádka, Zaječí, Zálesí 1.díl, Zálesí 2.díl and Zderadice are administrative parts of Maršovice.


Historie.

První písemná zmínka o městě je z roku 1359, ale podle archeologického průzkumu základního zdiva farního kostela provedeného v roce 1970 usuzujeme, že osada pravděpodobně vznikla po roce 1150. Město vzniklo při významné zemské stezce na jih Čech a do Rakouska. Ve 14. století existovala na místě dnešních Votic osada s kostelem a hradem, který ale později vyhořel. Větší rozmach města přineslo až 15. a 16. století. Na místě vyhořelého hradu vznikla tvrz. V 16. století byl založen pivovar. Nedaleko města se těžil vápenec. Nejrozšířenějšími řemesly obyvatel měst v té době bylo tkalcovství, hrnčířství a soukenictví.  Městečko bylo v roce 1488 povýšeno na město. K významným majitelům panství a města se řadí Skuhrovští ze Skuhrova, Šternberkové, Hrzánové z Harasova, Kaplířové ze Sulevic, pánové z Vrtby a Vratislavové z Mitrovic. Okolo roku 1530 vznikla ve městě židovská obec. Židé využívali výhodné polohy města v obchodování, Votice se společně s Benešovem staly nejdůležitějším obchodním centrem v oblasti. Přes město se až do 19. století dopravovala sůl ze Zrůbku na řece Vltavě do Načeradce. Obchod se ještě více rozvinul po zmodernizování státní silnice v roce 1843, a po výstavbě železniční tratě Praha – České Budějovice v roce 1870. Po vzniku prvních okresů v roce 1868 připadly Votice do politického okresu Sedlčany, ale staly se centrem okresu soudního. Po roce 1918 dochází k výstavbě nových čtvrtí. Druhá světová válka přinesla smutný konec votické židovské obce. I zde byli Židé od roku 1939 podrobeni útlaku, například sestěhování. 31. března 1942 byli náhle vystěhováni Židé z Benešova, většinou do Votic. 1. září 1942 byli Židé z Votic deportováni s transportem Bd táborského oberlandrátu do Terezína, odkud většinu ihned odvezl transport Bk do Malého Trostince, kde byli 10. září 1942 zavražděni. Ze 109 osob z Votic přežilo jen 12 a ze 79 osob z Benešova 6 lidí. V roce 1949 byla zbořena votická synagoga.  V letech 1949–1960 byly Votice poprvé ve své historii okresním městem. Díky tomu zde vyrostlo mnoho administrativních budov a celkově význam města poněkud vzrostl. Od 1. července 1960 byl však okres zrušen a město i s okolím se stalo součástí nově vzniklého, a velmi rozsáhlého, okresu Benešov. Od 60. let probíhala intenzivní výstavba obytných, průmyslových i zemědělských objektů. Z nejvýraznějších jmenujme např. obchodní dům Jednota na náměstí (1980) nebo budovu nové radnice (1983). 70. a 80. léta přinesla také nové dopravní stavby. V roce 1978 vzniklo v centru města autobusové nádraží. Od roku 1982 je v provozu přeložka silnice I/3, která odvedla tranzitní dopravu z úplného středu města na okraj, na západní svah Čeřenské hory. 27. května 1988 přivítali na nádraží ve Voticích první vlak tažený elektrickou lokomotivou. V letech 1960–1975 došlo k postupné integraci okolních obcí. Začalo se v roce 1960 obcí Srbice, kterou od 3. října 1975 následoval zbytek dnešních přidružených osad. Po roce 1989 došlo k privatizaci státních podniků i zemědělských provozů.

Územněsprávní začlenění.

Rok 1932.

Ve městě Votice "(přísl. Javor, 2076 obyvatel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody:  V obci Budenín "(přísl. Kaliště, Kochnov, Mladoušov, 439 obyvatel, samostatná obec se později stala součástí Votic)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: hostinec, kolář, kovář, krejčí, mlýn, 3 rolníci, obchod se smíšeným zbožím, 3 trafiky.  V obci Martinice "(přísl. Bučovice, Nezdice, Vranov, 376 obyvatel, katol. kostel, samostatná obec se později stala součástí Votic)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: obchod s dobytkem, 3 hostince, kolář, 3 kováři, 2 krejčí, družstevní rolnický lihovar, 3 mlýny, obuvník, 3 rolníci, Spořitelní a záložní spolek pro Martinice, švadlena, tesařský mistr, 2 trafiky.  V obci Srbice "(přísl. Beztahov, Jestřebice, Košovice, Nazdice, Střelítov, 702 obyvatel, samostatná obec se později stala součástí Votic)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: výroba cementového zboží, 3 cihelny, družstvo pro rozvod elektrické energie v Srbicích a Mladoušově, družstvo pro rozvod elektrické energie v Nazdicích, 4 hostince, kolář, kovář, krejčí, pekař, 2 rolníci, 4 řezníci, sedlář, 2 obchody s uhlím, velkostatkář Maceška.

Doprava.

Votice leží bezprostředně u hlavního silničního tahu z Prahy do jižních Čech. Nádraží leží asi 2 km západně od města (viz železnice).

Kultura.

V roce 2019 bylo v západním křídle bývalého kláštera sv. Františka z Assisi ve Voticích otevřeno Vlastivědné muzeum s trvalou expozicí Votice v minulosti, geologickou expozicí Galerie regionálních umělců.  Městská knihovna má své kořeny v knihovně klášterní kolem roku 1850. První doložená zmínka o činnosti knihovny je roku 1892, kdy byl vydán tištěný seznam knih s 593 záznamy knih. Prvním knihovníkem byl Josef Novák. K rozkvětu knihovny došlo po roce 1919 po vydání zákona o knihovních, byla ustavena knihovní rada. V roce 1921 byla knihovna umístěna v budově radnice. V letech 139 - 1945 byla její činnost přerušena, knihy byly uloženy v klášteře. Po roce 1945 byla část ukrytých knih znovu zpřístupněna čtenářům. V roce 1954 nastoupil první profesionální knihovník, v roce 1955 se knihovna přestěhovala do Osvětového domu. Po zřízení okresu se knihovna stala knihovnou okresní do roku 1960. V roce 1994 se přemístila do bývalé mateřské školy v Riegrově ulici. Knihovna postupně rozšiřuje svoji činnost, od roku je konzultačním střediskem pro Virtuální Univerzitu třetího věku.

Obyvatelstvo.

"(Všechny údaje jsou zpracovány podle výsledků sčítání lidu, které provedl Český statistický úřad v roce 2001.)" Národnostní složení obyvatel Votic je jednotné. 97,87 % obyvatelstva se přihlásilo k české národnosti. 40,14 % osob se přihlásilo k některé z náboženských organizací. Nezaměstnanost dosahovala v době před 6 lety asi 4 %, podle údajů ÚP Benešov z března 2007 je ve městě jenom 3,8 %. 35 % pracujících obyvatel města pracovalo v době sčítání v průmyslu, 10 % v obchodu a prodeji, 10 % také ve školství, zdravotnictví a sociálních službách. 9 % obyvatel pracovalo ve stavebnictví, 8 % v dopravě, poštovních službách a telekomunikacích. Pouhá 3 % obyvatel zaměstnávalo zemědělství.  Zajímavostí je, že se počet obyvatel ve Voticích a jejich okolí již skoro 140 let v podstatě výrazněji nemění.

Město Votice (něm. "Wotitz", do 16. století "Otice") se nachází v jihozápadní části okresu Benešov ve Středočeském kraji. Ve městě a jeho přidružených osadách žije obyvatel. Votice mají status obce s rozšířenou působností, jejíž správní obvod zahrnuje 15 okolních obcí a čítá kolem 15 tisíc obyvatel.  Votice leží v oblasti nazývané také jako Česká Sibiř, ve Středočeské pahorkatině. Jižně od města se nachází vrchol Mezivrata s kótou 713 m. Leží 15 km východně od Sedlčan, 17 km jižně od okresního města Benešova, 20 km západně od Vlašimi a 26 km severně od Tábora.

Votice (; ) is a municipality and town in Benešov District in the Central Bohemian Region of the Czech Republic. The municipality covers an area of km² and as of 2007 it had a population of 4.482. There is a high hill named Mezivrata just south of the town.


Současné členky CLAMPu.

Ageha Ohkawa (dříve Nanase Ohkawa).

Ohkawa je coby spisovatelka vůdcem celého týmu. Její prací je také vyjednávání s jejich vydavateli a někdy se dostává i do role scenáristky a sice tehdy, jsou-li jejich mangy převáděny na filmové plátno.

Mokona (dříve Mokona Apapa).

Mokona je hlavním návrhářem většiny příběhů stejně tak jako výtvarnicí některých z nich. Její díla jsou obchodní značkou celého studia.

Tsubaki Nekoi (dříve Mick Nekoi).

Nekoi je povětšinou Mokoninou asistentkou, ale stojí také za některými z děl ("Watashi no Suki na Hito", "Wish", "Suki: Dakara Suki", "Góhó Drug"). Její hlavní prací je superdeformace hlavních postav a maskotů a společně s Mokonou i vytváření jejich normálních protějšků.

Satsuki Igarashi (dříve Satsuki Igarashi).

Satsuki je asistentkou Mokony a Nekoi v jejich práci a také dohlíží na design tankóbun. Mimo to píše každý měsíc do časopisu "Newtype" (magazín specializující se na události anime a mangy).  V roce 2004 si členky k 15.výročí CLAMPu změnily jména (proto jsou uváděna jména dřívější). Srpnové číslo "Newtype USA" napsalo, že členky CLAMPu si prostě chtěli vyzkoušet nová jména. Pozdější interview s Ohkawou prozradilo, že iniciátorka Mokona chtěla vypustit své příjmení, protože znělo příliš nedospěle. Nekoi se pro změnu nelíbilo, když jí lidé říkali, že má stejné jméno jako Mick Jagger, Ohkawa a Igarashi se už jen připojily.

Díla CLAMPu.

Nedokončená díla.

Následující mangy buď jsou stále vydávané nebo se z nějakého důvodu pozastavilo jejich vydávaní.

Dokončená díla.

CLAMP vydalo též ke svému 15.výročí dvanácti sborníků CLAMP no Kiseki, které obsahovaly rozhovory s autory, nové manga povídky atd.

CLAMP (クランプ "Kuranpu") je japonská ženská kreativní skupina, soustřeďující se hlavně na tvorbu mangy. Jejich manga byla po vypuštění na trh častokrát přetvořena v anime. CLAMP prodal po celém světě více než 90 milionů tankóbonů (dílů jednotlivých sérií mangy).  CLAMP byl založen v roce 1989 jako dvanáctičlenný kruh doudžinši (autoři mangy). Tehdejšími členy byly: "Ageha Ohkawa", "Tsubaki Nekoi", "Mokona", "Satsuki Igarashi", "Tamayo Akiyama", "Soushi Hisagi", "O-Kyon", "Kazue Nakamori", "Inoue Yuzuru", "Sei Nanao", "Shinya Ohmi" a "Leeza Sei". V roce 1990 se kruh zredukoval z dvanácti na sedm členů a později až na čtyři (když během prací na RG Veda odešly Tamayo Akiyama, Sei Nanao a Leeza Sei).  Současnými členkami jsou Ageha Ohkawa, Tsubaki Nekoi, Mokona a Satsuki Igarashi.  Název skupiny má pravděpodobně původ v anglickém slově „clump“, což znamená hromada brambor.

Beginning as an eleven-member dōjinshi circle in the mid-1980s, they began creating original work in 1987. By the time they debuted with "RG Veda" in 1989, the group was reduced to seven members. In 1993, three more members left, leaving the four members who are currently still part of the group. In 2006, the members decided to change their names; Ohkawa later changed her name back from Ageha Ohkawa to Nanase Ohkawa, while the other three members retained their new names.


Vlastnosti.

DOCSIS poskytuje různé vlastnosti dle OSI vrstvě 1 a 2, fyzické (PHY) a Media Access Control (MAC) vrstvy.

Přenosové rychlosti.

Většina kabelových modemů má v sobě shaper na omezování příchozího a odchozího provozu. Ty se nastavují při bootování modemů z TFTP serveru daného ISP, kdy je modemu přidělen konfigurační soubor v binární podobě.  Jeden downstreamový kanál může obsluhovat stovky kabelových modemů. Doporučená hodnota většinou výrobců CMTS je 250 modemů na jeden upstream. Využíváno je statistické pravděpodobnosti, že ve stejný okamžik zatěžuje přenosovou kapacitu jen malý počet uživatelů. Podle potřeby CMTS může být upgradována na více downstream/upstream portů.  Přenosová kapacita kanálu je závislá na více faktorech. Mezi nejdůležitější patří použitá modulace a šířka kanálu, počet opravných slov, a různá jemná nastavení CMTS. V České republice je nejpoužívanějším nastavením 8 MHz široký kanál, modulace 64-QAM.  Vlastností DOCSIS 3.0 je channel bonding, které umožňuje spojování zpětných a dopředných kanálů pro jednotlivého klienta. Norma říká, že minimální počet spojených kanálů je 4× downstream + 4× upstream. Existují však řešení jak spojit více kanálů v jednu přenosovou trasu, např. až osm kanálů. Norma DOCSIS 3.0 rovněž nařizuje CMTS i kabelovým modemům být IPv6 kompatibilní.

Bezpečnost.

DOCSIS obsahuje MAC layer security v Baseline Privacy Interface specifications. DOCSIS 1.0 používá výchozí Baseline Privacy Interface (BPI). BPI bylo později vylepšeno vydáním specifikací Baseline Privacy Interface Plus (BPI+)  Záměrem specifikace BPI je popsat MAC layer security pro DOCSIS mezi CMTS a CM komunikací. BPI bezpečnost se skládá z dvojnásobné ochrany:  BPI je zamýšlený pro poskytnutí úrovně zabezpečení na sdíleném přenosovém kanálu kabelové síti nebo poskytovat dedikovaný přístup k lince přes analogový modem nebo DSL linku.  V dřívější specifikaci BPI [ANSI/SCTE 22-2] byl limit ochraně služby, protože základní Key management protokol neposkytuje ověření kabelových modemů. BPI+ zesílil ochranu přidáním digitálních certifikátů založených na ověření pomocí Key exchange protokolu.  DOCSIS 3.0 zavádí certifikační autoritu, která ověřuje na základě RSA klíčů.

Data Over Cable Service Interface Specification (DOCSIS) je mezinárodní standard vytvořený CableLabs a podporovaný společnostmi jako ARRIS, Broadcom, Cisco, Conexant, Correlant, Intel, Motorola, Terayon a Texas Instruments.  DOCSIS definuje komunikační a operativní podporu pro data over cable system rozhraní.  Specifikuje pravidla pro obousměrné širokopásmové datové přenosy po stávajících televizních kabelových rozvodech (TKR). Řídí se jím velké množství kabelových televizních operátoru pro umožnění přístupu zákazníků k Internetu, obvykle přes hybridní opticko-koaxiální (HFC) infrastrukturu. První specifikace DOCSIS 1.0 byla vydána v dubnu 1997, další revize 1.1 následovala v dubnu 1999. Ta zaváděla požadavek na služby v reálném čase jako je IP telefonie. Další revize zohlednila požadavky na zvýšení rychlosti přenosu směrem od zákazníka (upstream) a podporu Quality of Service, byla vydána jako DOCSIS 2.0 v lednu 2002. DOCSIS 3.0 byla vydána v srpnu 2006.  International Telecommunications Union Telecommunications Standardization Sector (ITU-T) přijal jako mezinárodní standard dvě varianty DOCSIS. DOCSIS 1.1 byla ratifikována jako ITU-T doporučení J.112; následovně DOCSIS 2.0 jako ITU-T doporučení J.122. DOCSIS 2.0/J.122 je zpětně kompatibilní s DOCSIS 1.1/J.112.  Mezi americkými a evropskými televizními kabelovými systémy existují podstatné rozdíly co do rozčlenění frekvenčního pásma užívaného pro televizní vysílání včetně TKR, specifikace DOCSIS proto bylo nutno pro použití v Evropě modifikovat. Tato změna byla publikována pod jménem EuroDOCSIS. Výrazným rozdílem je také odlišná šířka TV kanálu. Evropské kabelové sítě používají televizní systémy PAL nebo SECAM, které mají šířku kanálu 7 MHz nebo 8 MHz, na rozdíl od severoamerického NTSC, který má šířku kanálu 6 MHz. To umožňuje vyšší rychlost přenosů dat ve směru k zákazníkovi i od něj. Japonsko používá variantu vlastní DOCSIS.

Data Over Cable Service Interface Specification is an international telecommunications standard that permits the addition of high-bandwidth data transfer to an existing cable television (CATV) system. It is used by many cable television operators to provide Internet access (see cable Internet) over their existing hybrid fiber-coaxial (HFC) infrastructure. The version numbers are sometimes prefixed with simply "D" instead of "DOCSIS" (e.g. D3 for DOCSIS 3).


Životopis.

Narodil se jako druhý z pěti synů zámožného obchodníka se suknem Hermanna Kische (*1838) a jeho druhé manželky Ernestiny (*1862), rozené Kuhové, v tradiční židovské rodině, v pražském staroměstském domě čp. 475/I U Dvou zlatých medvědů v Melantrichově ulici.

Studia.

První školní léta absolvoval u privátních učitelů a v Seidlově škole v budově zrušeného kláštera servitů v Michalské ulici na Starém Městě. Od roku 1892 začal navštěvovat novoměstské gymnázium piaristů v Panské ulici, odkud přestoupil na První německou státní reálku v Mikulandské ulici. Od října 1903 studoval v Praze jeden semestr na Technice, dále na filozofické fakultě Německé Karlo-Ferdinandovy univerzity filozofii, dějiny německé literatury a germanistiku a později žurnalistiku, ale žádná studia nedokončil. Na profesi novináře se však připravoval: naučil se stenografovat, ovládal několik jazyků, navštěvoval archívy a knihovny.

Činnost.

Již před 1. světovou válkou přispíval do některých pražských novin. Stal se jedním z nejlepších znalců pražského podsvětí. Měl kriminalistický talent a dovedl odhalit skutečné pozadí událostí, jako byla např. aféra plukovníka Redla v r. 1913. Za války sloužil v Srbsku, Rusku, Uhrách a Vídni, kde se stal v r. 1918 prvním velitelem Revolučních gard. Roku 1919 vstoupil do Komunistické strany Rakouska (KPÖ); během práce deníku "Der neue Tag"' se spřátelil s Josephem Rothem. Byl odsouzen a roku 1920 vypovězen do Prahy, kde se dále věnoval tvůrčí činnosti, a to jak žurnalistice, tak divadelní avantgardě – spolupracoval například s E. A. Longenem a J. Haškem. Právě s J. Haškem se scházel v pražské kavárně Montmartre, jinak také nazývané Dům u tří divých mužů. Psal německy, protože v češtině neměl správný jazykový cit a se svými překladateli spolupracoval. Už v roce 1922 ale Prahu opět opustil a přestěhoval se do Berlína. Zde se věnoval jednak dopisování pro Lidové noviny a další tiskoviny a shromažďoval podklady k vydání monografie "Klasický žurnalismus" o velkých postavách světového novinářství. V r. 1924 vydal knihu "Zuřivý reportér", která jej proslavila. Sbírka reportáží obsahovala mj. popis jeho pátrání po Golemovi. Roku 1925 vstoupil do Komunistické strany Německa. Roku 1928 na falešný pas odcestoval do USA, Roku 1929 byl redakcí berlínských novin vyslán do Sovětského svazu a dále cestoval po jihozápadní Evropě. V letech 1931-1932 byl opět v SSSR, přednášel na univerzitě v Charkově, odkud odjel ilegálně do Číny. Později z těchto cest napsal díla jako "Caři, popi, bolševici", "Americký ráj" a "Tajná Čína". Po požáru Říšského sněmu v r. 1933 byl zatčen a uvězněn, ale jako československý občan byl po intervenci ministerstva zahraničních věcí propuštěn a vypovězen ze země. Vrátil se do Prahy a zapojil se do protifašistického hnutí. Jako delegát byl v roce 1934 vyslán na Světový kongres proti fašismu do Austrálie, kde mu byl odepřen vstup na pevninu jako nežádoucí osobě. Při odvážném skoku na betonové molo si zlomil nohu a tato příhoda, jakož i další obstrukce australské vlády, vzbudila celosvětovou pozornost. Roku 1935 v Paříži s Heinrichem Mannem zorganizoval První světový kongres spisovatelů za sjednocení kultury. Po návratu do Evropy se zúčastnil se občanské války ve Španělsku jako zpravodaj interbrigadistů. V letech 1936-1938 žil v Praze a v belgickém Ostende.  V prosinci 1939 musel kvůli svému židovskému původu uprchnout z Evropy. Odjel nejprve do USA a poté do Mexika, kde napsal vzpomínkovou knihu "Tržiště senzací". V březnu 1946 se již těžce nemocný vrátil do Prahy, ale plánovanou knihu o poválečném Československu už nestihl dokončit. Vrátil se do Prahy, kde bydlel v podnájmu ve střešovické vile v ulici U laboratoře č. 22. Zemřel zde 31. března 1948 po druhém záchvatu mrtvice.

Názory.

Egon byl kosmopolitou a světoběžníkem. Pohyboval se stejně dobře v pražských šantánech jako v nejvyšší společnosti, v převleku za muslima podnikl pouť do arabské Mekky, v Dánsku se učil klaunem, pracoval jako potápěč atd. Politickým smýšlením byl komunistou, ovšem ve všech svých reportážích se držel kréda, že: "„Reportér nemá tendence, nemá co ospravedlňovat a nemá stanoviska.“"

Rodina.

Jeden z předků Kischů přišel do Prahy v 17. století z Chyší (německy "Chiesch"). Podle tohoto sídla dostal rod jméno. V Praze se živil jako apatykář v židovské obci. Egonův praděd Enoch Kisch žil v Praze asi v letech 1772-1838. Děd Jonas (asi 1802-1878) úspěšně obchodoval se suknem a koupil dům U Dvou zlatých medvědů na Starém Městě. Po něm obchod provozovali synové Samuel (1837 – 4. dubna 1901) a Hermann.  Egonův otec Hermann Kisch (syn Jonase Kische a jeho manželky Marie, rozené Östreicher) se narodil v roce 1838 v Praze, kde i 19. ledna 1901 zemřel. Hermannova první manželka Regina, rozená Zuckermannová (*1858), zemřela 18. července 1880 ve 22 letech. V roce 1882 se podruhé oženil s Ernestinou, rozenou Kuhovou (1862-1937), s níž měl pět synů: PhDr. Pavel Kisch (19. listopadu 1883 – 12. října 1944 v Osvětimi, novinář), Egon (1885-1948), Wolfgang Kisch (1887-1914, padl v 1. světové válce), JUDr. Arnold Kisch (15. června 1889 – 17. července 1942, bankovní úředník, zahynul v koncentračním táboře v Lodži). Nejmladší syn MUDr. Bedřich Kisch se narodil 18. dubna 1894 a byl chirurg. S Egonem byl ve Španělské občanské válce, později v Číně. V roce 1968 emigroval do Německa, kde 13. září 1968 zemřel.  Egon Kisch se 22. října 1938 oženil s Giselou Lynerovou (23. května 1895 – 19. dubna 1962). Seznámil se s ní v roce 1919 ve Vídni, kde se i narodila. Pseudonym Erwin poprvé použil na střední škole, kdy oficiálně nesměl publikovat.

Egon Erwin Kisch (29. dubna 1885 Praha – 31. března 1948 Praha) byl pražský německy píšící reportér, investigativní žurnalista a spisovatel židovského původu, velmi známý také svojí přezdívkou "Zuřivý reportér" (). Byla to právě jeho touha být u všeho, pokaždé „při tom“, a vše vyzkoušet, která mu tuto přezdívku přinesla.

Egon Erwin Kisch (29 April 1885 – 31 March 1948) was an Austrian and Czechoslovak writer and journalist, who wrote in German. He styled himself "Der Rasende Reporter" (The Raging Reporter) for his countless travels to the far corners of the globe and his equally numerous articles produced in a relatively short time ("Hetzjagd durch die Zeit", 1925), Kisch was noted for his development of literary reportage, his opposition to Adolf Hitler's Nazi regime, and his Communism.


Historie.

"Baccalaureatus" ("vavřínem ověnčený") označoval původně na středověké univerzitě akademický gradus, jehož student dosáhl po absolvování trivia, které tvořila gramatika, dialektika a rétorika. Poté absolvent vypomáhal s učením a následně se věnoval kvadriviu. Později se tento titul získával po absolvování artistické fakulty a umožňoval vstup na ostatní fakulty univerzity. Bakalář následně po dalším studiu a obhajobě samostatné odborné práce (these) mohl získat gradus mistra (lat. magister – magistra) na artistické fakultě (fakultě svobodných umění, odtud jeho celý název „magistr svobodných umění“).  Pro Česko byl titul bakaláře znovu zaveden zákonem z roku 1990, aby také i české akademické tituly lépe odpovídaly titulům ve světě, respektive titulům (přesněji: určitým stupňům formální kvalifikace) z "anglosaského světa". Do revoluce bylo v tehdejším socialistickém Československu charakteristické „dlouhé“ vysokoškolské studium (blíže: akademický malíř, akademický sochař, akademický architekt) a případně následná aspirantura (blíže: kandidát věd), tedy „dvoustupňový systém“. Po roce 1989, resp. po přechodu od státem centrálně plánovaného hospodářství k tržní ekonomice, zde byla zákonem z roku 1990 zavedena standardní třístupňová vysokoškolská soustava, přičemž tato soustava bývá obecně označována jako ekonomicky únosnější pro nekomunistické (kapitalistické) státy, a to právě kvůli rozdělení „dlouhého“ (magisterského) studia.  V 90. letech 20. století, přesněji mezi lety 1990-1998, se dle tehdejšího vysokoškolského zákona (tedy zákona č. 172/1990 Sb.), původně v Česku studium, které vedlo k získání bakalářského gradu, označovalo jako „(obsahově) ucelená část vysokoškolského studia“, nicméně tento zákon ještě variantu BcA. (ani MgA.) pro umělce neodlišoval, udílen byl do té doby i v oblasti umění pouze „bakalář“ – Bc. Po roce 1998 a zavedení BcA., resp. též po Boloňském procesu, se z něj stal bakalářský studijní program. Obdobně „vysokoškolské studium“ (dlouhé) se transformovalo do magisterského studijního programu a dříve označované „postgraduální studium“ pak bylo upraveno jakožto doktorský studijní program (Ph.D.).  Podle vysokoškolského zákona, konkrétně dle § 99 odst. 3 téhož zákona, se tímto titulem nahrazuje i titul bakalář (Bc.), který získali podle § 21 staršího vysokoškolského zákona, tedy zákona č. 172/1990 Sb., absolventi "obsahově ucelené části vysokoškolského studia" ("bakalářského studia") uměleckých vysokých škol. Osvědčení o nahrazení tohoto akademického titulu jim na žádost vydá příslušná vysoká škola.  Na Slovensku se bakalářský titul zvlášť pro oblast umění (BcA.) neuděluje – bakalářský studijní program zde používá v různých oblastech pouze jeden titul (Bc.).

Obdobné tituly v jiných zemích.

V zemích Evropy v 90. letech 20. století postupně sjednocoval vysokoškolský systém do tří cyklů po vzoru "anglosaského světa" tzv. Boloňský proces. Bakalářský titul se tak v současnosti uděluje de facto po celém světě a značí standardní, základní vysokoškolský titul (stupeň kvalifikace), který označuje absolventa prvního cyklu vysokoškolského studia (blíže: ISCED), bakalářského programu, obvykle v trvání tří až čtyřletého studia na vysoké škole. Titul bakaláře se ve světě uděluje v mnoha různých oblastech a podobách (či zkratkách), například: B.A. (či BA, z lat. "baccalaureus artium") – "Bachelor of Arts", což značí bakaláře humanitních věd, B.S. (BS, B.Sc., BSc, či BSc., z lat. "baccalaureus scientia") – "Bachelor of Science", což značí bakaláře přírodních věd, dále se ve světě udělují například: "Bachelor of Engineering", "Bachelor of Laws", nebo "Bachelor of Fine Arts" (BFA) – což je právě bakalariát typický pro oblast umění atd.

Bakalář umění (z lat. "baccalaureus artis") je akademický titul označující absolventa vysoké školy v bakalářském studijním programu v oblasti umění. Zkratka tohoto titulu je BcA., pro ostatní studijní programy existuje varianta, resp. akademický titul, bakalář (z lat. "baccalaureus") ve zkratce Bc., přičemž obě zkratky titulů se případně umísťují před jméno. Dosažený stupeň vzdělání dle ISCED je 6 ("bachelor's degree").  Udělování titulu „bakalář umění“ (resp. i titulu „bakalář“) se v České republice řídí zákonem č. 111/1998 Sb., o vysokých školách, ve znění pozdějších předpisů, přičemž bakalář umění je udělován na českých uměleckých vysokých školách od roku 1998 (resp. na fakultách, ústavech a institutech, které mají akreditovaný některý z uměleckých studijních programů). Jedná se o standardní studium v bakalářském studijním programu, které většinou trvá 3-4 roky. Ke studiu v oblasti umění mohou být výjimečně přijati i uchazeči bez dosažení středního vzdělání s maturitní zkouškou nebo vyššího odborného vzdělání v konzervatoři, nicméně absolventům takto přijatým ke studiu se uděluje akademický titul až po dosažení středního vzdělání s maturitní zkouškou nebo vyššího odborného vzdělání v konzervatoři. Dle zákona je studium vedoucí k udělení tohoto gradu zaměřeno především na přípravu k výkonu povolání a též i k dalšímu studiu. Úspěšný absolvent, bakalář umění, se tedy případně může přihlásit i k dalšímu vysokoškolskému studiu v (navazujícím) magisterském studijním programu (7 v ISCED), ten následně zpravidla trvá 1-3 roky.  Jako "bakalant" se někdy označuje student bakalářského studijního programu, příp. student pracující na své bakalářské práci. Bakalářské studium se řádné ukončuje státní závěrečnou zkouškou ("státnice"), jejíž součástí většinou bývá i obhajoba bakalářské (diplomové) práce, pro umělecké vysoké školy bývá typický určitý umělecký výstup.  Obecně je bakalářský titul základním vysokoškolským titulem – vysokoškolskou kvalifikací – udělovanou de facto po celém světě. Bakalář umění, resp. tyto tituly nižší úrovně, se většinou ve světě v praxi běžně neužívají (nepíší atd.); v některých zemích (Česko, Slovensko) však může být jejich formální užívání v praxi častější, nicméně ani v těchto zemích se formální oslovování v podobě "pane bakaláři / paní bakalářko" zpravidla běžně neužívá.

A Bachelor of Fine Arts (BFA, B.F.A.) is the standard undergraduate degree for students in the United States and Canada seeking a professional education in the visual or performing arts.


Historie.

Za zakladatele supramolekulární chemie jsou považování Donald J. Cram, Jean-Marie Lehn a Charles J. Pedersen, kteří získali v roce 1987 Nobelovu cenu za práci v této oblasti, především za výzkum tzv. host-guest komplexů.

Počátky.

Počátky supramolekulární chemie lze nalézt ve výzkumech biologických systémů, kde hrají nekovalentní interakce významnou roli. Např. dvoušroubovice DNA je tvořena dvěma řetězci, které jsou k sobě poutány pomocí vodíkových vazeb.

Využití.

Supramolekulární chemie a samosdružovací procesy jsou velmi důležitou součástí výzkumu nových materiálů. Produkty těchto procesů mohou sloužit jako materiály s novými magnetickými vlastnostmi, katalyticky aktivní látky, optické materiály, chemické senzory, apod.  Supramolekulární chemie také přispívá k farmaceutickému výzkumu. Důležitý je např. výzkum interakcí léku v organismu.

Typy nekovalentních interakcí.

Kation-π interakce jsou založeny na vzájemném působení kationtu a aromatické části molekuly s elektrondonorními substituenty. Ukazuje se, že hlavní příspěvek k této interakci je tvořen elektrostatickou interakcí náboje kationtu se kvadrupólem aromatického systému.  Anion-π interakce vznikají mezi aniontem a takovou aromatickou částí molekuly, která obsahuje elektronakceptorní substituenty. Tyto substituenty způsobí to, že dojde k takové změně nábojového rozložení, která způsobí inverzi kvadrupólového momentu daného aromatického systému oproti běžným derivátům benzenu. Tudíž dojde k přitažlivému elektrostatickému působení mezi kvadrupólem aromatické části molekuly a nábojem aniontu.  Aren-aren interakce jsou interakce převážně disperzní charakteru, kdy spolu vzájemně interagují okamžité indukované dipóly jednotlivých arenů. Rozlišují se dvě hlavní skupiny aren-aren interakcí, tzv. π-π a CH-π. První z nich tj. π-π interakce se vyskytují mezi dvěma areny uspořádanými paralelně vůči sobě svými π-systémy. Zmíněná interakce je z většiny disperzního charakteru. Naproti tomu CH-π interakce se vyskytuje mezi aromatickým jádrem jednoho vazebného partnera a druhým vazebným aromatickým partnerem, který je vůči prvnímu jádru orientován svým vodíkovým atomem. V tomto případě krom disperzních interakcí hrají svou roli interakce kvadrupólů obou vazebných partnerů.  Elektrostatické interakce nabitých částic (neboli Coulombické síly) se vyskytují mezi nabitými částicemi. V případě souhlasných nábojů se jedná o interakce odpudivé, v případě nesouhlasných nábojů o interakce přitažlivé.  Klasické vodíkové vazby se vykytují u látek, které ve své struktuře mají kovalentně vázán atom vodíku na atomu s velkou elektronegativitou jakou jsou dusík, kyslík. V důsledku nerovnoměrně rozloženého náboje v molekule se nachází vzniku kladného parciálního náboje na atomu vodíku a záporného na druhém atomu. Kladný parciální náboj na vodíku může interagovat interagovat s atomem s záporným parciálním nábojem v jiné molekule.  Halogenové vazby se vyskytují mezi elektronegativní atomem disponujícím volným nevazebným elektronovým párem (donorem) a atomem halogenu (akceptorem). V některých případech tato interakce silou dokonce překonává vodíkové vazby, které byly až do nedávna považovány za nejsilnější z mezimolekulárních interakcí.

Supramolekulární chemie je obor chemie, který se zaměřuje na nekovalentní vazebné interakce molekul. Tradiční organická syntéza se zabývá především vytvářením a přerušováním kovalentních vazeb s cílem vytvořit nové molekuly. Naproti tomu, supramolekulární chemie využívá slabší nekovalentní interakce, jako jsou vodíkové vazby, koordinace kovů, hydrofobní síly, van der Waalsovy vazby, π–π interakce a elektrostatické síly pro sdružování molekul do multimolekulárních komplexů. Důležité oblasti tohoto oboru jsou host-guest komplexy, sebeskladba (self-assembly) a molekulární rozpoznávání.

Supramolecular chemistry is the domain of chemistry concerning chemical systems composed of a discrete number of molecules. The strength of the forces responsible for spatial organization of the system range from weak intermolecular forces, electrostatic charge, or hydrogen bonding to strong covalent bonding, provided that the electronic coupling strength remains small relative to the energy parameters of the component. Whereas traditional chemistry concentrates on the covalent bond, supramolecular chemistry examines the weaker and reversible non-covalent interactions between molecules. These forces include hydrogen bonding, metal coordination, hydrophobic forces, van der Waals forces, pi–pi interactions and electrostatic effects.  Important concepts advanced by supramolecular chemistry include molecular self-assembly, molecular folding, molecular recognition, host–guest chemistry, mechanically-interlocked molecular architectures, and dynamic covalent chemistry. The study of non-covalent interactions is crucial to understanding many biological processes that rely on these forces for structure and function. Biological systems are often the inspiration for supramolecular research.