Výskyt.

Krysy skalní žijí v jižní Angole, Namibii a na severozápadě Jihoafrické republiky. Obývají skalnaté horské oblasti do výšky 1200 m n. m.

Taxonomie.

Čeleď skalních krys (Petromuridae) zahrnuje pouze jediný rod s jedním druhem:  Je uváděno celkem 15 poddruhů.  Přes své jméno nejsou krysy skalní blízce příbuzné krysám z čeledi myšovitých (Muridae). Nejpříbuznější jim jsou řekomyši z čeledi Thryonomyidae.

Vzhled.

Krysy skalní jsou středně velcí hlodavci. Vnějším vzhledem se trochu podobají veverkám, ale nemají tak huňatý ocas. Jejich tělo je 140–200 mm dlouhé, ocas 80–140 mm. Váží 100–300 g. Jejich srst je jemná, nemá však podsadu, a proto jednotlivé chlupy, které vyrůstají ve svazcích po třech až pěti, ze srsti trčí. Barva srsti se mění podle toho, na jakých skalách žijí: svrchní část je tmavě nebo světle šedá, někdy se žlutým nádechem, spodní pak světle šedá nebo žlutavá. Ocas je porostlý dlouhými chlupy; jeho zadní část je obvykle černá.  Chodidla jsou krátká. Na přední tlapě mají čtyři prsty, na zadní pět. Jejich zubní vzorec je celkem tedy mají 20 zubů. Uši jsou menší, kulaté, boltce neodstávají od těla.  Samice mají obvykle tři páry mléčných žláz umístěných po stranách těla, ale vyskytují se i jedinci s dvěma páry.

Způsob života.

Krysy skalní se vyskytují samy nebo v párech. Rády si hrají se stébly trávy nebo jinou potravou. V noci se skrývají ve skalních rozsedlinách. Díky tělesné konstituci se dokáží dostat i do velmi úzkých štěrbin. Přes den, pokud se nevydávají za potravou, se na skalách často sluní, ale i v těchto případech si vybírají místa pod skalními převisy, kde jsou chráněni před dravými ptáky. Po skalách se pohybují obvykle během, skáčou málo. Svoje ukryty opouštějí přes den, většinou ráno nebo pozdě odpoledne, ale někdy vycházejí na pastvu i po západu Slunce.  Jsou vegetariáni, konzumují různý rostlinný materiál včetně semen a bobulí.  Páření probíhá na začátku místního léta v listopadu a prosinci. Samice rodí v lednu, před příchodem dešťů. Obvykle mívají jen jeden vrh ročně, ve kterém bývají 1–2 mláďata. Ta se rodí velká, dobře vyvinutá a osrstěná.

Stupeň ohrožení.

Krysa skalní je podle Červeného seznamu ohrožených druhů zařazena mezi málo dotčené druhy – v současnosti tedy není nijak ohrožena.

Krysa skalní ("Petromus typicus") je jediný známý zástupce rodu "Petromus" a čeledi krysy skalní (Petromuridae) z podřádu dikobrazočelistní (Hystricomorpha), infrařádu Hystricognathi.  Jsou to středně velcí býložraví hlodavci s delším ocasem, přizpůsobení k životu ve skalách, které opouštějí jen při cestách za potravou.

The dassie rat ("Petromus typicus") is an African rodent found among rocky outcroppings. It is the only living member of its genus, Petromus, and family, Petromuridae. The name "dassie" means "hyrax" in Afrikaans, and the two animals are found in similar habitats. "Petromus" means "rock mouse" and dassie rats are one of many rodents sometimes called rock rats. The family and genus names are sometimes misspelled as Petromyidae and Petromys.


Rozšíření.

Rostliny rodu všivec jsou rozšířeny hlavně v mimotropických pásmech na severní polokouli. Několik málo druhů roste také v Jižní Americe v Andách. Druhy vyskytující se v České republice jsou málo početné a jsou řazeny k silně ohroženým či kriticky ohroženým.  V přírodě ČR se v současnosti vyskytují tyto čtyři druhy: V minulosti v Česku ještě rostl dnes již vyhynulý

Popis.

Všivce jsou poloparazitické byliny jednoleté, dvouleté nebo vytrvalé, které se svými tenkými kořínky přes haustoria (příchytné kořeny) napojují na kořeny parazitovaných rostlin, ze kterých vysávají vodu a minerální látky. Lodyhy mají porostlé střídavými, vstřícnými nebo v přeslenech umístěnými listy nejčastěji jedno či dvounásobně peřenosečnými, ojediněle jsou pouze zubaté nebo celokrajné. Spodní listy obvykle mají dlouhé řapíky, horní mívají řapíky krátké nebo jsou přisedlé.  Květenství bývají terminální nebo vyrůstají v úžlabí listenů podobných listům. Oboupohlavné květy mají kalich trubkovitý až zvonkovitý, často dvoupyský a hluboce rozdělený do dvou až pěti laloků. Jejich koruna může být zbarvená fialově, červeně, žlutě nebo bíle a je dvoupyská. Horní pysk bývá přilbovitý a spodní trojlaločný. Dvojmocné tyčinky jsou nitkami přirostlé ke koruně, svrchní semeník má na dlouhé čnělce hlavičkovitou bliznu. Plody jsou zploštělé dvoupouzdré tobolky obsahující drobná semena. Květy jsou opylovány hmyzem, velmi často čmeláky, opylovačům poskytují nektar i pyl.

Význam.

Rostliny se ekonomicky nevyužívají a škody které způsobují svým parazitováním nebývají velké, většinou se připojují na planě rostoucí rostliny. Místy, například i v Česku, bylo odvaru z bylin využíváno k likvidaci vší a dalších parazitů, odtud vzniklo jméno rodu.

Externí odkazy.

Všivec ("Pedicularis") je velmi bohatý rod dvouděložných rostlin z čeledi zárazovitých. Taxonomie rodu není zcela prozkoumána a uvádí se, že rod je tvořen 600 až 800 druhy vesměs poloparazitických rostlin.

Pedicularis is a genus of perennial green root parasite plants currently placed in the family Orobanchaceae (the genus previously having been placed in Scrophulariaceae "sensu lato").


Námět.

Při vyvolávání starých fotek Kryton zjistí, že vývojka, kterou používá, je zmutovaná. Fotky tak ožívají a fungují jako stroj času, čehož se Lister a poté i Rimmer pokusí využít k tomu, aby se nikdy nedostali na Červeného trpaslíka a zároveň se stali nechutně bohatými a slavnými.

Děj epizody.

Lister a Kocour spolu hrají stolní golf, ale posledního žijícího člověka hra vůbec nebaví, protože je otrávený životem na vesmírně lodi tři miliony let ve vesmíru. Jak sám prohlásí: "Já chci žít! Tohle je horší než vězení. Když seš v base, tak se aspoň těšíš, že tě jednou pustěj. Já chci žít, já chci pracovat, bejt mezi lidma. Chci chodit na rande, chci se milovat!". A protože mu tyto tužby Kocour není schopen splnit, Lister odejde. Později ho v této špatné náladě najde Rimmer, jak si hraje s relaxační fólií. Arnoldovy pokusy povzbudit ho nevyjdou a tak mu alespoň prozradí, že znal vynálezce fólie, kterým byl jeho spolužák z internátu Fred Holden přezdívaný "pašík". Mezitím Kryton v temné komoře vyvolává fotky, když v tom se z jedné z nich ozve zvuk motorky. Fotka není statická, ale hýbe se, což Krytonovi potvrdí i další snímek, na kterém je on sám jak slaví své narozeniny. Android sezve celou posádku Trpaslíka do temné komory, kde jim ukáže fotky. Podle Holly za neobvyklý stav fotek může vývojka, která je zmutovaná. Kryton vytvoří také několik diapozitivů a Lister do nich vstoupí. Postupně tak navštíví svatbu Rimmerova bratra Franka, dvojici lyžařů a dokonce Adolfa Hitlera při projevu v Norimberku. A při té příležitosti ukradne vůdci Třetí říše aktovku. Lister si prohlíží její obsah, když si Rimmer naštěstí vzpomene, že v aktovce byla bomba. Lister na poslední chvíli kopne tašku zpátky do diapozitivu a skrčí se, takže výbuch a plameny jdou nad ním.  Zpátky na ubikacích Lister zjistí, že je na fotkách z roku 1942 a že tedy mají stroj času. Rimmer a Kryton se začnou bavit o tom, co všechno by mohli s tímto objevem podniknout, ale Lister už má jiný plán. Vezme relaxační fólii a vydá se do doby, kdy byl mladý a hrál se svou kapelou "Degen a spol". Fólii předá svému mladšímu já, mladý Lister ji ovšem označí za "kryptofašistickej buržoazní škvár" a chce se místo toho věnovat hudbě. Starší Lister mu řekne, že pokud to udělá, skončí s Rimmerem, Kocourem a Krytonem tři miliony let ve vesmíru na celý zbytek věčnosti. A odejde na Trpaslíka. Po chvíli se časová linie vytřídí a Lister zmizí, ale s ním také i Kocour a Kryton. Podle Holly Lister pozměnil linii času a žil úplně jiný život. Nikdy neodletěl s Červeným trpaslíkem, nedošlo ke zrození Kocoura a nikdy nezachránili Krytona. Rimmer je tak s Holly sám, ovšem nehodlá to tak nechat.  Rimmer požádá Holly o nějakou fotku a další údaje o Listerovi. Holly mu potvrdí, že se Lister opravdu stal vynálezcem relaxační fólie, stal se nechutně bohatým a slavným a zahynul v osmadevadesáti při letecké nehodě. Rimmer vstoupí do fotky a zjeví se v jídelně na Listerově zámku. Pokusí se ho přesvědčit, aby se vrátil na Červeného trpaslíka, ale uvede mizerné argumenty a Lister ho označí za blázna a vyhodí ho. Zpátky ve vesmíru ovšem Rimmer dostane geniální plán: vezme relaxační fólii a dá ji sám sobě, a to ještě dřív než Lister. Tím pádem se on stane nechutně bohatým a slavným. Rimmer použije jednu z fotek z internátu a dostane se ke svému mladšímu já ve věku sedmi let. Předá mu fólii a vysvětlí mu svůj plán, jenže ho při tom otravnými otázkami ruší další chlapec, na vedlejší posteli ležící Fred „Pašík“ Holden. Rimmer dokončí svůj plán a spokojeně se vrátí na Trpaslíka. Lister, Kryton a Kocour se opět objeví, ale Rimmer nezmizí. Zeptá se tedy Holly, v čem je problém a ta mu vysvětlí, že vynálezcem fólie se nestal on, ale jistý „Pašík“ Holden. Povedlo se mu tedy vrátit všechno do původního stavu. Rimmer je zdeptaný, jenže jen do chvíle, kdy mu Holly prozradí, že z nějaké neznámého důvodu už není hologram.  Lister, Kryton a Kocour odcházejí a Rimmer za nimi radostně poskakuje a při tom huláká: "Jsem živý! Můžu se dotýkat, cítím, můžu hladit - jsem živý! Není to fantastické?" Větu se rozhodne zakončit ranou pěstí do krabice s nápisem "Výbušniny" a ta pochopitelně exploduje. Z Rimmera se opět stává hologram.

Kulturní reference.

V epizodě zazní jména osob:

Fotostroj času (anglicky Timeslides) je pátá epizoda třetí série (a celkově sedmnáctá v rámci seriálu) britského sci-fi sitcomu "Červený trpaslík". Poprvé byla odvysílána 12. prosince 1989 na kanálu BBC2.  Do role moderátora pořadu Životní styl nechutně bohatých a slavných obsadil režisér Ed Bye svou ženu Ruby Waxovou náhradou za Grahama Chapmana, jenž původně dostal tuto roli, ale bohužel se nedožil natáčení.

"Timeslides" is the fifth episode of science fiction sit-com "Red Dwarf" Series III, and the seventeenth in the series run. It premiered on the British television channel BBC2 on 12 December 1989. Written by Rob Grant and Doug Naylor, and directed by Ed Bye, the plot deals with Lister's desire to change his life by going back in time and changing his past. The episode was re-mastered, along with the rest of the first three series, in 1998.


Historie.

V roce 1918 připravovala francouzská armáda plány na vývoj a výrobu dalekonosného vícekomorového děla v reakci na německé Pařížské dělo. Tato zbraň postavená zbrojařským podnikem Friedrich Krupp AG, mohla ostřelovat Paříž z německé frontové linie vzdálené 125 km. Nicméně francouzská iniciativa nedosáhla ani fáze prototypu, když vývoj přerušil konec 1. světové války. Plány na vícekomorové dělo byly archivovány.

Vývoj zbraně.

O dvacet let později, když se Francie v červnu 1940 zhroutila, němečtí vojáci získali plány tohoto dalekonosného děla. V roce 1942 tento patent přitáhl pozornost Augusta Cönderse, vývojáře zbrojařského podniku Röchling Stahlwerke AG se sídlem ve Wetzlaru v Německu. Nejprve postavil pokusný prototyp 20mm děla s využitím snadno dostupného strojního vybavení ve Wetzlaru, kde se vyráběly hlavně tohoto kalibru pro protiletadlové kanony 20mm Flak 38. První výsledky byly povzbudivé. Cönders postavil pokusnou plnou ráži na polygonu Hilersleben, poblíž Magdeburgu. Ale do konce roku 1943 se setkával s vážnými problémy, jak realizovat základní princip postupného elektrického odpalování náloží v hlavni dalekonosného děla nebo s vhodným tvarem nábojnic. I když vše fungovalo jak mělo, úsťová rychlost byla jen něco okolo 1000 m/s, což bylo o jednu třetinu méně nežli bylo potřeba k dosažení potřebného dostřelu. Zkoušky v bojové velikosti (délka hlavně 150 m) se konaly 20. května až 4. června 1944 v Baltském moři na ostrově Wolin u Misdroy a na ostrově Usedom u Peenemünde. Při testech bylo dosaženo dostřelu 88 km a 93 km. Při dalších testech na ostrově Wolin došlo k vydutí hlavně a střelby musely být zastaveny.

Podzemní palebná stanoviště v Mimoyecques.

Bunkr s palebnými postaveními V-3 se nachází západně od vesnice Landrethun-le-Nord mezi městem Boulogne-sur-Mer a Calais, 8 km od pobřeží Lamanšského průlivu. Odtud měl být ostřelován Londýn během druhé světové války. Vzdálenost palebného stanoviště vzdušnou čarou je 160 km, což byl předpokládaný dolet granátu. Podle plánu měla být v Mimoyecques vybudována dvě podzemní stanoviště, každé pro pět baterií o pěti hlavních. V hloubce 30 metrů pod zemí byl vybetonován systém chodeb. Hlavní štolou vedly koleje, které navazovaly na železniční trať. Hlavně ležely zabetonovány ve štolách, jež byly proraženy šikmo celým kopcem v úhlu náměru, stanoveného pro dráhu střel. Ústí hlavní kryla železobetonová deska o tloušťce pět a půl metru s průzory pro každou hlaveň. Z důvodu přísného utajení prováděla veškeré práce Todtova organizace s vybranými německými specialisty a nebylo pro ně využito vězňů ani zahraničních dělníků. Dva na sobě nezávislé zdroje zajišťovaly přívod elektrického proudu o výkonu 5000 kW.  Britský letecký průzkum poměrně brzy zjistil podezřelou činnost, ovšem vyhodnocení průzkumných snímků nenaznačovalo nic nebezpečného. Rozhodnutí o bombardování padlo až poté, co francouzské hnutí odporu ohlásilo spojenecké rozvědce, že si všimli nezvykle velkého odběru elektrické energie v Mimoyecques. V listopadu 1943 bombardovala palebná stanoviště devátá americká letecká armáda. Výstavba, která byla dokončena v té době z poloviny, musela být na čas přerušena. Čtyři měsíce před dokončením došlo k vylodění prvních spojeneckých jednotek ve Francii a Hitler přikázal zajistit zvláštní obranu prostoru Mimoyecques. Během invaze se britské jednotky dozvěděly od francouzského hnutí odporu, že „v Mimoyecques postavili Němci podzemní šachtu nevídaných rozměrů, odolnou proti nejtěžším bombám“. Zpráva putovala do Londýna a hlavní štáb invazních vojsk SHAEF byl požádán o zásah. V rámci operace Afrodita vzlétly 12. srpna 1944 k akci dva bombardéry PB4Y-1 Liberator, oba zbavené veškeré zátěže a naložené téměř 10 000 kg výbušnin (9600 kg Torpexu a 272 kg TNT). První bombardér, po opuštění posádkou, byl naveden radiem na cíl, větší škody ovšem nezpůsobil. Druhý letoun, pilotovaný Josephem P. Kennedym Jr. - starším bratrem budoucího amerického prezidenta Johna F. Kennedyho ještě nad Anglií explodoval. Důvodem byla pravděpodobně předčasná iniciace nálože způsobená nedostatečnou izolací její roznětky od elektromagnetického vyzařování systému dálkového ovládání,ačkoliv některé prameny uvádějí, že stroj zasáhla zbloudilá střela. Komplex byl již 6. července 1944 cílem náletu Lancasterů 617. peruti RAF, pod velením Wg/Cdr Leonarda Cheshira, který poškodil podzemní galerie svržením seizmických pum Tallboy, a 4. srpna proběhl neúspěšný pokus o útok dálkově řízeným letounem BQ-7 USAAF, který explodoval ještě nad Anglií, krátce poté co jej opustila jeho posádka.  Mimoyecques bylo obsazeno 5. září 1944 postupujícími jednotkami Kanadské armády.

V-3 (německy: "Vergeltungswaffe 3", zbraň odplaty 3), krycí název "Hochdruckpumpe" (vysokotlaká pumpa), bylo německé dalekonosné dělo s délkou hlavně 127 metrů, které bylo vyvinuto během druhé světové války. Jeho ráže byla 150 mm.

The V-3 (, "Retribution Weapon 3") was a German World War II large-calibre gun working on the multi-charge principle whereby secondary propellant charges are fired to add velocity to a projectile.  The weapon was planned to be used to bombard London from two large bunkers in the Pas-de-Calais region of northern France, but they were rendered unusable by Allied bombing raids before completion. Two similar guns were used to bombard Luxembourg from December 1944 to February 1945.  The V-3 was also known as the "Hochdruckpumpe" ("High Pressure Pump," HDP for short), which was a code name intended to hide the real purpose of the project. It was also known as "Fleißiges Lieschen" ("Busy Lizzie").


Popis okolností poškození.

Nadbytek slunečního záření lze pozorovat u stínomilných rostlin, u rostlin předpěstovaných ve sklenících po výsadbě na venkovní plochy, nebo na rostlinách, zejména stálezelených, v jarním období. Poškozovány mohou být podzemní orgány rostlin během sklizně, jsou-li vystaveny intenzivnímu slunečnímu záření. Sluneční záření způsobuje škody zahřátím kůry v chladných obdobích roku a následným poškozením pletiv při namrznutí. Toto poškození je nazýváno zimní sluneční spála.  Náchylnost k poškození rostlin slunečním zářením zesiluje sucho, vítr, nízká vzdušná vlhkost, znečištění vzduchu polutanty (např. ozón), náhlé slunečné a horké počasí po předchozích deštích. Intenzivní záření zesiluje příznaky chloróz a nekróz z nedostatku draslíku, hořčíku a zinku. Obvykle je těžké odlišit poškození slunečním zářením od poškození teplem. U poškození teplem jde obvykle snadno sloupnout svrchní vrstvu buněk.  Nedostatek slunečního záření způsobený například zastíněním rostliny vede k omezení fotosyntézy. Rostlina vytváří menší listy a objevuje se dlouživý růst, internodia jsou delší, obvykle jsou i delší buňky, pletiva jsou nevyzrálá, vodnatá, rostlina je celkově oslabena a křehčí, namrzá a bývá snadno napadána patogeny. Kritický nedostatek světelného záření se projevuje vybělováním pletiv, což je nazýváno etiolizace. Některé druhy rostlin ale snáší zastínění dobře.

Poškození fotosyntetizujících orgánů.

Při poškození rostlin slunečním zářením dochází v listech k nasycení fotosyntetického pigmentu (chlorofylu) nad hranici, kdy se poškozuje fotosyntetické orgány, takže dochází k omezení fotosyntézy (fotoinhibice). Dlouhotrvající nadbytek slunečního záření způsobí nevratné změny vlivem volných kyslíkových radikálů, které poškozují buněčné struktury (fotooxidační stres). Poškození se na vnitřních orgánech projevuje rozpadem chlorofylu (vybělením listů) a odumřením buněk v poškozené tkáni. Citlivé na poškození jsou hrušně.  Krátkodobý nadbytek slunečního záření způsobuje vratný proces, který je pozorován i během běžných dní, především v poledne. Způsobuje u hospodářských plodin pokles tvorby biomasy až o 10 %.

Poškození plodů.

Plody rostlin jsou v případě intenzivního záření o několik stupňů teplejší než okolní vzduch. Popálené plochy plodů vypadají jako vodnaté hnědnoucí skvrny. Napadená místa jsou často druhotně napadena patogeny. Nedostatek světla je běžnější u pokojových rostlin, ve volné půdě se vyskytuje jen při přehoustlém porostu.

Symptomy.

Symptomy se mohou projevit ihned po vystavení rostlin vyšším teplotám, nebo se projevují po určité době jako následek narušení fyziologických pochodů.  Příznaky poškození lze zaměnit za příznaky poškození teplem, polutanty, herbicidy.

Ochrana rostlin.

Prevence.

Některé rostliny se chrání samy mechanismy, které způsobují zmenšení oslunění listové plochy, sklonění listové plochy. Listy vytvořené během slunných dní se liší, jsou menší, ale mají vyšší fotosyntetickou kapacitu.  Proti poškození rostlin slunečním zářením lze použít zastínění choulostivých rostlin. Ve sklenících a pařeništích se používají rohože nebo nátěry skla Amaritem. Vhodné je zavlažování a postřikování okolních ploch, mlžení. Při přemístění ze zastíněných (pařeniště) na osvětlená stanoviště (venkovní plocha) je vhodné otužování rostlin.

Opatření při výskytu.

Závlaha, stínění.

Poškození slunečním zářením (fotoinhibice) je fyziologické poškození rostlin způsobené nadbytkem slunečního záření nebo působením slunečního záření na neotužilou rostlinu. K poškození rostlin může dojít i nedostatkem slunečního záření. Nedostatkem nebo nadbytkem slunečního záření mohou být poškozeny všechny druhy rostlin. Náchylnější k poškození rostlin slunečním zářením jsou stínomilné nebo pokojové rostliny. Poškození rostlin slunečním zářením je také nazýváno běžně sluneční úpal nebo úžeh.  Stav, kdy dojde k vystavení rostlin slunečnímu záření nad kritickou hranici a dochází poškozování tkání, je nazýván "fotooxidační stres". Při nadbytku světla často dochází k přehřátí rostlin a následnému poškození vysokou teplotou. Stav, kdy dochází vlivem nízkého slunečního záření k změnám v tkáních rostlin, se nazývá "etiolizace". Nadbytek a nedostatek světla může způsobit úhyn rostliny.

Photoinhibition is light-induced reduction in the photosynthetic capacity of a plant, alga, or cyanobacterium. Photosystem II (PSII) is more sensitive to light than the rest of the photosynthetic machinery, and most researchers define the term as light-induced damage to PSII. In living organisms, photoinhibited PSII centres are continuously repaired via degradation and synthesis of the D1 protein of the photosynthetic reaction center of PSII. Photoinhibition is also used in a wider sense, as dynamic photoinhibition, to describe all reactions that decrease the efficiency of photosynthesis when plants are exposed to light.


Princip ABC analýzy.

ABC analýza spočívá v rozdělení položek do tří kategorií, podle jejich procentuálního podílu na celkové hodnotě zvoleného parametru. Pokud například chceme analyzovat výrobní program podniku, tak zjistíme, že 75 % ročního obratu tvoří jen malá skupina výrobků (např. 10 %) a na druhé straně existuje rozsáhlá skupina výrobků (např. 70 %), která se však na celkovém obratu firmy podílí jen nepatrně (např. 10 %). Po tomto zanalyzování výrobního programu podniku, je možné obvykle rozdělit výrobky do tří základních skupin. V kategorii A jsou potom zařazeny ty jevy/zákazníci/produkty, které přináší zhruba oněch 75-80 % následků/tržeb. V kategorii B se pak ocitají ty jevy/zákazníci/produkty, které přinášejí zhruba dalších 10 až 15 % následků/tržeb a v kategorii C jsou zbývající. V logistice se někdy při hodnocení obrátkovosti skladových zásob objevuje i kategorie D, což jsou zásoby, které leží ve skladu déle než rok (tj. déle než trvá v mikroekonomii krátké období a také déle, než 1 hospodářský rok, což má i své účetní a daňové dopady).

Významné výrobky.

Významné výrobky s ohledem na obrat podniku (10 % výrobků, 75 % obratu). Do této skupiny zařadíme položky s největším podílem na obratu. Pro jejich nákup je potřebný detailní průzkum dodacích podmínek (kvalita, cena, dodací lhůta) pro každou položku zvlášť. Velikost potřeb je určovaná analyticky na základě výrobních plánů, kusovníků a norem spotřeby materiálu. Objednávání je realizované v kratších časových intervalech. I nepatrné snížení stavu zásob má výrazný dopad na snížení nákladů na

Méně významné výrobky.

Méně "významné" výrobky (20 % výrobků, 15 % obratu). Patří sem položky se střední výší obratu. Pozornost věnovaná těmto materiálům je obvykle orientovaná na jednotlivé materiálové skupiny (ne na jednotlivé druhy materiálů). Velikost potřeb může být určovaná i analyticky, ale většinou postačuje statistický odhad. Při řízení zásob jsou objednávány v delších objednávkových cyklech, protože zvýšení průměrné úrovně zásob u této skupiny položek nemá tak výrazný vliv na výši skladovacích nákladů jako u položek skupiny A.

Nevýznamné výrobky.

C - "nevýznamné" výrobky (70 % výrobků, 10 % obratu). Do této skupiny patří nízkoobrátkové položky, které jsou zajišťovány vždy až na základě přímých požadavků.

Cíl ABC analýzy.

"Cílem této analýzy je identifikovat skupinu prvků,které jsou podstatné pro celkový výsledek podnikání," to znamená dozvědět se, které produkty firmě přinášejí nejvíce či nejméně peněz. Používá se ve firmách, které pracují s velkým souborem prvků (tj. produktů či zákazníků) a je třeba určit tu skupinu prvků, která sice představuje menšinu, ale pro výsledek podnikání má obrovský význam a zároveň většinu prvků, která má na výsledek hospodaření minimální vliv. Z pohledu firmy tak lze jednoduše identifikovat klíčové zákazníky a přizpůsobit jim firemní strategii i nabídku.

Využití ABC analýzy.

Při projektování výrobního systému je ABC analýza jednou z úvodních. Ve firmě se k ní přistupuje zpravidla tehdy, pokud jsou aktuální následující situace:  Při klasifikaci položek podle metody ABC by se měl použít následující postup:

ABC analýza vychází z Paretova pravidla, které našlo uplatnění v mnoha různých oblastech, zejména ve výrobě a službách, při zajišťování kvality/jakosti, ekonomii, managementu, marketingu, psychologii či sociologii. Pravidlo může vypadat například následujícím způsobem:  Paretovo pravidlo samo o sobě ale není až tak důležité. Je jistě dobré vědět, od kterých zákazníků máte například 80 % svých tržeb, ale zbylých 20 % není rozhodně objem financí, který byste si mohli dovolit jen tak zanedbat. Může to být třeba jen proto, že některé zakázky mohou být nárazově většího objemu a nemusí se pravidelně opakovat. Proto se Paretovo pravidlo v praktickém využití rozvinulo v tzv. Paretovu (ABC) analýzu, zejména v logistice nazývanou jako ABC analýzu. Tato analýza pracuje s kategorizací významu jednotlivých položek trochu detailněji.

In materials management, "ABC analysis" is an inventory categorization technique. ABC analysis divides an inventory into three categories—"A items" with very tight control and accurate records, "B items" with less tightly controlled and good records, and "C items" with the simplest controls possible and minimal records.  The ABC analysis provides a mechanism for identifying items that will have a significant impact on overall inventory cost, while also providing a mechanism for identifying different categories of stock that will require different management and controls.  The ABC analysis suggests that inventories of an organization are not of equal value. Thus, the inventory is grouped into three categories (A, B, and C) in order of their estimated importance.  'A' items are very important for an organization. Because of the high value of these 'A' items, frequent value analysis is required. In addition to that, an organization needs to choose an appropriate order pattern (e.g. 'just-in-time') to avoid excess capacity. 'B' items are important, but of course less important than 'A' items and more important than 'C' items. Therefore, 'B' items are intergroup items. 'C' items are marginally important.


Biologie.

Roste ponejvíce v teplejších oblastech na humózních půdách, jež jsou dlouhodobě vlhké a dostatečně výživné. Vyskytuje se na polích, vinicích, v rýžovištích, zahradách, na březích vodních toků a nádrží, v příkopech podél cest, na rumištích, skládkách i na dalších místech v blízkosti člověka. Doře snáší i mírné zasolené půdy.  Na úrodných půdách dosahují stébla přes 1 m výšky a z dolních kolének odbočují další plodná stébla. Naopak na suchých a nevýživných místech bývá celá rostlina jen několik centimetru vysoká. Po posečení rychle obrůstá a bývá do podzimu plodná. Dobře snáší zaplavování, je však citlivá na chlad a po prvém mrazu z přírody zmizí. Je světlomilnou bylinou, která v hustých zapojených porostech přestává růst a hyne.

Popis.

Jednoletá, pozdně jarní, tmavě zelená travina, která může být lysá nebo roztroušeně porostlá jemnými chloupky. Z husté sítě svazčitých kořenů rostou přímá nebo poléhavá, 30 až 100 cm vysoká stébla s načervenalými, slabě ochlupenými kolénky. Stébla jsou porostlá 5 až 15 mm širokými listovými čepelemi, které mají bělavou střední žilku a drsné okraje. Pochvy listů jsou lysé nebo roztroušeně chlupaté, v dolní části poněkud smáčknuté a v horní nafouklé. Jazýček je nahrazen věnečkem drobných chloupků, ouška nejsou vyvinutá. Lodyha je schopna od báze vytvořit až 20 odnoží. Pro počáteční listy je typická stočená listová vernace.  Přímá nebo převislá, hustě rozvětvená lata, 5 až 10 cm dlouhá, je tvořena hroznovitě uspořádanými lichoklasy, které často bývají přetrhované. Jednokvěté klásky, asi 3 mm dlouhé, mají kratičkou stopku, jsou barvy světle zelené s fialovým nádechem a na bázi mají několik štětinek. Lata se může skládat z 200 až 2000 klásků (průměr v ČR bývá 1500), při růstu za optimálních podmínek (např. v rýžovištích) může na jedné rostlině vyrůst klásků i několik desítek tisíc. Rostliny kvetou od června do podzimu a stejně tak postupně i dozrávají.  Plodem je asi 2 mm dlouhá a 1,5 mm široká, lesklá, žlutá pluchatá obilka, která je na svrchní straně vypouklá a na spodní zploštělá. Obilka je obalena ve třech nestejně velkých, žebernatých, matných a drsných plevách, dvě z nich jsou ukončeny hrotem a třetí má na konci osinu dlouhou 25 až 50 mm. Existují i tzv. bezosinné formy, ty mají osiny dlouhé jen 5 až 10 mm. V jednom gramu je obsaženo něco málo přes 500 obilek.  Mohutnost rostliny je ovlivňován i délkou fotoperiody. Při krátkém dni vytváří ježatka kuří noha nízké rostliny s mnoha odnožemi, na kterých se vytvářejí drobné laty, při dlouhém dni vyrůstají vysoké a silně větvené rostliny s mohutnými květenstvími.

Rozmnožování.

Ježatka kuří noha se rozmnožuje výhradně semeny – obilkami. Ty po uzrání většinou vypadají na půdu a jelikož jsou dormantní, obvykle ve středoevropských podmínkách téhož roku ještě nevyklíčí. Délka dormance silně závisí na podmínkách, ve kterých mateřská rostlina rostla, například v tropickém pásmu jsou obilky schopny klíčit ihned po dozrání.  Po přezimování v půdě vzcházejí nové rostlinky poměrně pozdě, až s nástupem vyšších teplot; v ČR obvykle začíná klíčení v průběhu dubna a vrcholí koncem května. Optimální teplota je okolo 20 až 25 °C a rychlost klíčení podporuje kolísání teploty. Vzcházejí v půdě z hloubky až 12 cm, a to i při momentálním zaplavení vodou; při klíčení požadují velkou půdní vlhkost. Uložené v suchu si podržují klíčivost osm roků, v půdě přežijí nejvýše šest let. Obilky jsou rozšiřovány nečistým osivem, balíčkovanou sadbou nebo jsou odplavovány dešťovou vodou. Jsou většinou životaschopné i po projití zažívacím traktem zvířat a často se šíří po polích nevyzrálým statkovým hnojivem, rostliny jsou výborným krmivem a bývají často spásány dobytkem.

Význam.

Rostliny jsou považovány za velice nebezpečný plevel hlavně u širokořádkových plodin, jako jsou okopaniny, zelenina nebo kukuřice. Protože ježatka kuří noha je silně vlhkomilná, dokáže v mokrém roce pole silně zaplevelit, naopak v suchém roce se téměř nevyskytuje. Velmi škodí na rýžovištích, kde má optimální podmínky k růstuː vláhu, teplo a dostatek živin.  Pro její potlačení na polích je důležité střídat plodiny, omezit pěstování okopanin a zvýšit podíl ozimů a víceletých pícnin, které ježatku při jarním vzcházení potlačí sníženou dostupností světla. Ježatka kuří noha patří k několika málo druhům, jejichž některé populace si vytvořily odolnost vůči běžně používaným herbicidům.

Externí odkazy.

Ježatka kuří noha ("Echinochloa crus-galli") je středně vysoká plevelná bylina trávovitého vzhledu, která bývá považována za jeden z deseti nejškodlivějších plevelů na světě. Je to druh z rodu ježatka který patří mezi rostliny z čeledi lipnicovitých.  Pochází pravděpodobně ze střední a východní Asie, odkud se rozšířila téměř po celé zeměkouli; hojná je zvláště na severní polokouli. Vytváří četné místní poddruhy a ekotypy, které se od sebe částečně odlišují.

Echinochloa crus-galli is a type of wild grass originating from tropical Asia that was formerly classified as a type of panicum grass. It is commonly known as cockspur (or cockspur grass), barnyard millet, Japanese millet, water grass, common barnyard grass, or simply "barnyard grass" (which may refer to any species of "Echinochloa" or the genus as a whole however). This plant can grow to 60" (1.5 m) in height and has long, flat leaves which are often purplish at the base. Most stems are upright, but some will spread out over the ground. Stems are flattened at the base. The seed heads are a distinctive feature, often purplish, with large millet-like seeds in crowded spikelets.  Considered one of the world's worst weeds, it reduces crop yields and causes forage crops to fail by removing up to 80% of the available soil nitrogen. It acts as a host for several mosaic virus diseases. Heavy infestations can interfere with mechanical harvesting.  Individual plants can produce up to 40,000 seeds per year. Water, birds, insects, machinery, and animal feet disperse it, but contaminated seed is probably the most common dispersal method.


Historie.

Původ.

Odrůda Boskoopské pochází ze školek P.A. Ottolandera v Boskoopu u Goudy v Holandsku, kde byla objevena v polovině 19. století a rozšiřována od roku 1863.

Vlastnosti.

Růst.

Růst je velmi bujný. Vytváří velké a široké kulovité koruny. Výhony bývají velmi silné. Zmlazování snáší dobře, reaguje silným růstem.  Je vhodná do většiny teplejších poloh a je nenáročná na údržbu. Výchovný řez během prvních let nutný. Reakce na zmlazování je silný růst což vyvolává další náklady na údržbu. Podle zdrojů se neosvědčuje. Intenzivní údržba nemá velký význam, nevyplácí se. Je doporučováno, jako vhodnější, místo zmlazení významné hnojení dusíkem. Hnojení jabloní dusíkem ale vyvolává náchylnost k některým vážným chorobám, podporuje dále namrzání a rozhodně nenapomáhá prosvětlení koruny.  S ohledem na růstové vlastnosti je vhodnější extenzivní pěstování jako polokmenu a vysokokmenu. Přes zjevně silný růst je doporučována i na zákrsky na slabě rostoucích podnožích. Vůči mrazu je citlivější jak ve dřevě, tak i v době květu. Pro časté namrzání ve kmeni se doporučuje mezištěpování.

Poloha.

V chudých a suchých půdách jsou plody menší, bez chuti. Na otevřených polohách plody padají. V mrazových kotlinách silně namrzá.

Plodnost.

Plodí pozdně, střídavě, bohatě.

Plod.

Plod soudkovitý, velký. Slupka drsná, zčásti rzivě kožovitá, zelenožlutá s karmínově červeným žíháním na osluněné straně. Dužnina je nazelenalá nebo žlutavá, šťavnatá, po rozkrojení hnědne. Vůně průměrná. Chuť bez aroma až nakyslá, poměrně dobrá. Plody někdy praskají. Při skladování plody vadnou, zvláště pokud jsou podtržené.

Květy.

Stromy kvetou poměrně raně. Odrůda je cizosprašná, jde o triploidního křížence, jenž vyžaduje dobré opylení dobrými diploidními opylovači. Je to odrůda náročná na opylovače.  Vhodní opylovači: Coxova reneta, James Grieve, Jonathan, Landsberská reneta, Matčino, Oldenburgovo, Ontario, Parména zlatá zimní, Wealthy, Zvonkové, Dukát.  Vůči mrazu v době květu je citlivější.

Choroby a škůdci.

Odrůda je obvykle napadána těmito škůdci a chorobami: Trpí hořkou skvrnitostí. Padlím trpí středně, strupovitostí jen málo. Není vhodná do uzavřených poloh. Není náchylná k namrzání ve dřevé a poškození květů. Plody někdy praskají, což může ovlivnit jejich použitelnost a napadání dalšími patogeny.

Podnož.

Vhodné podnože jsou slabě rostoucí pro menší tvary. Pro dobré vybarvení plodů vysokokmenů je vhodná A2, ale používá se i M 11. Pro zákrsky je vhodná M4 a M7.

Hodnocení.

U samozásobitelů k zpracování a k přímému konzumu. Aby se zabránilo hnědnutí dužiny při zpracování, je nutno plody zchladit na 2–4°C. Snáší dobře dopravu, manipulaci a třídění. Pro velkovýrobu je překonaná a pro střídavou plodnost do velkovýroby nevhodná. Není často pěstovanou odrůdou, už ve 20. století vytlačována červenou mutací.

Boskoopské ("Malus domestica" 'Boskoopské') je ovocný strom, kultivar druhu jabloň domácí z čeledi růžovité ("Rosaceae"). Plody je poměrně velký, s drsnou matnou slupkou. Chuť je bez výrazného aróma, je hodnocena jako „poměrně dobrá“. Plody jsou vhodné na zpracování ale lze je použít i pro konzum. Sklízí se začátkem měsíce října, ve skladu vydrží do dubna.

Belle de Boskoop (also called Goudrenet, Goudreinet or Goudreinnette) is an apple cultivar which, as its name suggests, originated in Boskoop, Netherlands, where it began as a chance seedling in 1856.  There are many variants: Boskoop red, yellow or green. This rustic apple is firm, tart and fragrant. Greenish-gray tinged with red, the apple stands up well to cooking. Generally Boskoop varieties are very high in acid content and can contain more than four times the vitamin C of 'Granny Smith' or 'Golden Delicious'.  The apple grows well in Normandy, France.


Rozšíření.

Domovem je v severní Asii, pochází ze sibiřských a severočínských hor, kde roste v listnatých i jehličnatých lesích při březích potoků až do nadmořské výšky 2000 m. Byla již v roce 1760 dovezena do Evropy a začala se pěstovat jako okrasná rostlina. Postupně byla šířena do mnoha zemí, kde zplaňuje do volné přírody, obdobně zdomácněla i v Severní Americe.  Stejně je tomu i v České republice, kde je považována za neofyt přechodně zavlékaný a zplaňující. Její výskyt není dosud považován za nebezpečný pro původní českou flóru.

Ekologie.

Tato houževnatá bylina spolehlivě roste i na málo výživné kamenité půdě. Má sice pak drobnější listy a méně se rozrůstá než ta, která se dostala do výživné a kypré půdy, ale zato lépe kvete. V plném stínu rostliny nekvetou.

Popis.

Vytrvalá rostlina rostoucí z tlustého oddenku. Tlusté listy, které vyrůstají v přízemní růžici, mají dlouhé řapíky a jejich lysé, okrouhlé čepele o průměru 15 až 30 cm jsou obvejčité, u báze někdy mělce vykrojené, často purpurově naběhlé a po okraji jemně vroubkované. V zimě listy neopadávají, ale dostávají bronzově červený nádech.  Bezlisté přímé lodyhy jsou vysoké 20 až 30 cm a jen nahoře v květenství jsou větvené. Nesou množství květů sestavených v kompaktních latách dlouhých 5 až 13 cm. Pětičetné květy mají kožovité, asi 4 mm velké zvonkovité kalichy obvejčitého tvaru. Jasně růžově purpurové korunní plátky bývají až 10 mm dlouhé, eliptické či široce vejčité a mají krátký nehtík. Deset tyčinek ve dvou kruzích je asi 4,5 mm dlouhých, vejčitý semeník nese dvě čnělky. Rostliny kvetou od dubna do června, opylovány jsou hmyzem. Plodem je dvoupouzdrá tobolka s drobnými semeny. Ploidie druhu je 2n = 34.

Rozmnožování.

Bergenie tučnolistá se v přírodě rozrůstá do blízkého okolí oddenky a na větší vzdálenosti semeny. V zahradnictví je častým způsobem, jak získat nové rostliny, rozdělení matečné rostliny brzy po odkvětu na oddělky po dvou až třech listech a nebo množení oddenkovými řízky sázenými do písčitého substrátu v pařeništích nebo sklenících. Pokud příliš nezáleží na nevyrovnanosti potomstva, používá se i množení semeny, semenáčky začínají kvést druhým rokem po výsadbě.

Význam.

Bergenie tučnolistá se nejčastěji pěstuje jako okrasná trvalka v zahradách, parcích nebo na hřbitovech, osvědčuje se také jako půdokryvná rostlina na vlhčích nebo zastíněných místech, v okolí jezírek nebo potoků. Dobu kvetení lze prodlužovat odstraňováním odkvetlých květenství, brání se tak tvorbě semen. V zemích svého původu se používá i v tradiční medicíně, ze sušených listů se vaří čaje mající za úkol zvyšovat imunitu.

Bergenie tučnolistá ("Bergenia crassifolia") je stálezelená rostlina, která byla zavlečena do české přírody. Tento druh z rodu bergenie je nenáročná bylina pěstovaná pro své široké zdobné listy i mnohočetné květy.

Bergenia crassifolia is a plant species in the genus "Bergenia". Common names for the species include heart-leaved bergenia, heartleaf bergenia, leather bergenia, winter-blooming bergenia, elephant-ears, elephant's ears, Korean elephant-ear, badan, pigsqueak, Siberian tea, and Mongolian tea. The species epithet "crassifolia" means "thick-leaved", while the epithet in the synonym Bergenia cordifolia means "cordate (heart-shaped) leaf" (although the leaves may also be described as spoon-shaped). It grows to about tall. The leaves are winter hardy in warmer climates and change color in the range of rust brown to brown-red. It is a widely-grown garden plant; cultivars include "Bergenia cordifolia" 'Purpurea', "Bergenia cordifolia" 'Winterglut', "Bergenia cordifolia" 'Senior', and "Bergenia crassifolia" 'Autumn Red'.  "Bergenia crassifolia" is used as a tea substitute in its native Siberia, Altay and Mongolia. The plant contains the polyphenols arbutin, kaempferol 3-lathyroside, catechin 3-O-gallate, tannins and the pectin bergenan.


Děj.

V roce 1986 se Nick Parker (Dennis Quaid) a Elizabeth James (Natasha Richardson) setkávají a uzavírají sňatek na zaoceánské lodi RMS Queen Elizabeth II. Po narození jejich dvojčat Annie a Hallie (Lindsay Lohan) se rozvádí a rozdělují si dvojčata. Nick vychovává Hallie v Napa Valley a věnuje se pěstování vína, zatímco Elizabeth vychovává Annie v Londýně a pracuje jako úspěšná designérka svatebních šatů.  O jedenáct let později se Nick a Elizabeth shodou okolností rozhodují poslat své dcery do stejného dívčího tábora v Maine nazvaném Tábor Walden. Poprvé se setkají na konci šermířského zápasu. Po několika šprýmech jsou dvojčata odsouzena vedoucí táboru žít na samotce, kde zjišťují, že se narodily ve stejný den a poté co si ukáží v půlce stejně roztrženou svatební fotografii svých rodičů, zjišťují, že jsou dvojčata. V hlavě se jim naskytne plán, jak poznat druhého rodiče. Snaží se naučit chování té druhé, se záměrem vyměnit si místo na konci tábora.  Plán úspěšně plní. Hallie odjíždí do Londýna za matkou, kterou nikdy nepoznala, dědečkem Charlesem a Jamesem, rodinným sluhou Martinem (Simon Kunz). Annie, která předstírá, že je Hallie, odjíždí do Kalifornie za svým otcem, rodinnou hospodyní Chessy (Lisa Ann Walter), psem Sammym a Nickovou mladou snoubenkou Meredith Blakovou (Elaine Hendrix), která se zajímá jen o Nickovy peníze. Annie má však plán jak zásnuby zrušit. Brzy všichni zjišťují, že došlo k záměně. Plánem Annie je dát Elizabeth a Nicka znovu dohromady. Hallie, Annie, Chessy, Martin a Charles se setkávají v hotelu v San Franciscu. Po několika komických scénách se Nick a Elizabeth setkávají a zjišťují, že došlo k záměně. Dívky pro své rodiče připravily večeři na lodi, kde jídlo servírují Chessy a Martin.  Dívky se nechtějí rozloučit a tak naplánují, aby je rodiče vzali na výlet, před začátkem školy. Namísto Elizabeth odjíždí Meredith. Během výletu dívky na Meredith zkouší několik šprýmů. Meredith nakonec dává Nickovi ultimátum: ona nebo děti. Nick si vybírá děti a ruší se jejich zásnuby.Když se Nick vrátí domů, ukazuje Elizabeth svojí kolekci vín, včetně vína, kterého pili na svatbě. Elizabeth se nakonec rozhodne odjet do Londýna s Annie. Když však dorazí do Londýna, nachází Hallie a Nicka v jejich domě. Film končí svatbou Nicka a Elizabeth na stejné lodi, dívky jsou družičky a Martin žádá Chessy o ruku.

Past na rodiče je romantická komedie z roku 1998, kde si hlavní role zahráli Dennis Quaid, Natasha Richardson a Lindsay Lohan. Film je druhou adaptací německé novely "Luisa a Lotka" spisovatele Ericha Kästnera. Scenáristkou a režisérkou filmu je Nancy Meyersem a scenáristou a producentem se stal Charles Shyer.

The Parent Trap is a 1998 American romantic comedy film co-written and directed by Nancy Meyers, and produced and co-written by Charles Shyer. It is a remake of the 1961 film of the same name and an adaptation of Erich Kästner's German novel "Lottie and Lisa" ("Das doppelte Lottchen").  Dennis Quaid and Natasha Richardson star as a divorced couple who separated shortly after their identical twin daughters' birth; Lindsay Lohan stars (in her film debut) as both twins, Hallie Parker and Annie James, who are fortuitously reunited at summer camp after being separated at birth. David Swift wrote the screenplay for the original 1961 film based on "Lottie and Lisa". The story is comparable to that of the 1936 Deanna Durbin film "Three Smart Girls". Swift is credited along with Meyers and Shyer as co-writers of the 1998 version.


Historie.

Vnímání velikosti penisu se liší v závislosti na kultuře. Ve starověkém Řecku a v renesančním umění byl neobřezaný a malý penis kulturně vnímán jako žádoucí, zatímco větší nebo obřezaný penis byl vnímán jako komický nebo groteskní. Starověký Řím byl pravděpodobně opačného mínění a velký penis byl vnímán jako žádoucí i ve středověké arabské literatuře. Muži mohou jednoduše podcenit velikost svého vlastního penisu ve vztahu k ostatním. Mnoho mužů, kteří věří, že jejich penis je nedostatečné velikosti, mají průměrně velké penisy. Dojem velkého penisu je často spojen s větší sebeúctou. Obavy ze zmenšování penisu ve folklóru vedly k hromadné hysterii nazývané "penisová panika" (penis panic), ačkoli penis se vskutku může smrsknout kvůli utváření jizvovité tkáně v penisu v důsledku nemoci zvané Peyroneova nemoc. Obchodníci nabízející produkty na zvětšení penisu zneužívají obavy z nedostatečnosti, přesto však ve vědecké komunitě neexistuje shoda, že by jakákoli neoperativní technika kdy zvětšila ať už tloušťku nebo délku ztopořeného penisu, který byl již na počátku normálně velký.

Studie velikosti penisu.

Ačkoli se výsledky drobně odlišují, mezi důvěryhodnými studiemi panuje shoda, že průměrná délka ztopořeného lidského penisu je přibližně 12,9–15,0 cm (5,1–5,9 palců) s 95% intervalem spolehlivosti (10,7 cm, 19,1 cm) neboli (4,23 palce, 7,53 palce) – to znamená, že je na 95 % jisté, že skutečný průměr je alespoň 10,7 cm a zároveň není více než 19,1 cm.  Další důvěryhodný zdroj uvádí, že ochablý (neztopořený, non-tumescent) lidský penis má průměrnou délku pouze 4 palce (10 cm) a průměr 1,25 palců (3,2 cm) (což by znamenalo obvod přibližně 3,9 palců (9,9 cm), zatímco plně ztopořené mají průměrnou délku 6 palců (15 cm) a průměr 1,5 palce (3,8 cm), což dává ztopořený obvod 4,71 palce (12,0) cm).  Průměrná velikost penisu je drobně větší než medián velikosti.

Délka.

Délka v ochablém stavu.

Jedna studie došla k závěru, že střední délka ochablého penisu je 3.5 palců (8.9 cm) (měřeno personálem). Souhrn několika studií dospěl k průměrné ochablé délce 9–10 cm (3.5–3,9 palce). Délka ochablého penisu nemusí nutně odpovídat délce ztopořeného penisu; některé menší ochablé penisy se výrazně prodlouží, zatímco některé větší ochablé penisy se prodlužují výrazně méně.  Penis a šourek se mohou nedobrovolně stáhnout v reakci na nízké teploty nebo nervozitu, což se v angličtině hovorově označuje pojmem „shrinkage“. Důvodem je mechanismus činnosti svalu "musculus cremaster" (svalu, který přitahuje šourek k břišní stěně). Stejný jev postihuje cyklisty a uživatele cvičebních kol, u nichž dlouhodobý tlak na hráz způsobený sedlem a namáhavým cvičením způsobuje vtažení šourku. Nevhodné sedlo může nakonec způsobit i poruchu erekce (vizte tlak na rozkrok pro více informací).

Natažená délka.

Věk ani velikost ochablého penisu nejsou dobrými prediktory délky při erekci. S délkou ztopořeného penisu nejsilněji koreluje délka nataženého penisu.

Délka ve vzpřímeném stavu.

V oblasti délky ztopořeného dospělého penisu bylo provedeno několik vědeckých studií. Studie, které závisely na sebeměření, včetně internetových průzkumů, stabilně udávaly větší průměrnou délku než ty, které k měření využily lékařské nebo vědecké techniky.  Následující studie, postavené na měření personálem, se každá zaměřují na určitou skupinu populace (co se věku a národnosti týče; také dle sexuální či medicínské diagnózy, nebo šlo o dobrovolníky), což mohlo způsobit zkreslení výsledku vzorkování.

Vzpřímený obvod.

Co se týče studií, v půli délky měřících obvod dospělého plně vztyčeného penisu, zde existují podobné výsledky. Stejně jako v případě délky, studie spočívající na vlastním měření stabilně docházejí ke značně větším průměrům než ty, ve kterých penisy měří personál. Ve studiích velikosti penisu, ve kterých byla měření prováděna za laboratorních podmínek, byl průměrný obvod ztopořeného penisu 4,8 palců (12,3 cm).

Velikost při narození.

Průměrná délka nataženého penisu po narození se uvádí okolo 4 cm (1,6 palce), přičemž délka penisu u 90% novorozených chlapců je uváděna mezi 2,4 a 5,5 cm (0,94 a 2,12 palce). Penis v omezené míře roste od narození do 5 let věku, ale jen velice málo mezi 5. rokem a počátkem puberty. Průměrná velikost na začátku puberty je 6 cm (2.4 palce) a dospělé velikosti bývá dosaženo cca o 5 let později. W. A. Schonfeld v roce 1943 publikoval graf růstu penisu.

Velikost během stárnutí.

Autoři recenzního článku v oblasti velikostí penisu došli k závěru, že „délka ochablého penisu je po narození těsně pod 4 cm (1,6 palce) a mění se jen velmi málo až do puberty, kdy dojde ke značnému růstu.“  Nepředpokládá se, že by věk koreloval negativně s velikostí penisu. „Jednotlivé výzkumné studie … nasvědčují, že velikost penisu je menší ve studiích zaměřených na starší muže, ale Wylie a Erdley přesto nenalezli žádný celkový rozdíl, když seřadili výsledky různých studií [uskutečněných v průběhu 60 let],“ existují ale podklady nasvědčující, že velikost varlat se zmenšuje postupně s nastupujícími generacemi.

Proměnlivost délky penisu.

Mikropenis.

Penis dospělého může, s délkou při ztopoření menší než 7 cm neboli 2,76 palců, ale jinak normálně utvořený, je v medicíně nazýván jako "mikropenis". Tato diagnoza se vztahuje na 0,6 % mužů. Některé z rozpoznaných příčin jsou nedostatečnost v produkci růstového hormonu hypofýzy nebo hormonu gonadotropins, slabší případy necitlivosti k mužským pohlavním hormonům a rozličné genetické poruchy a proměnlivost v jistých homeobox genech. Některé případy mikropenisu je možné řešit pomocí podávání růstového hormonu nebo léčbou testosteronem v raném dětství. V dospělosti je možné i operativní řešení.

Vliv prostředí na velikost penisu.

Existují spekulace, že rozdíl ve velikosti penisu mezi jednotlivci není způsoben jen geneticky, ale také vlivy prostředí, jako jsou kultura, výživa, vystavení chemikáliím a znečištění. Narušení žláz s vnitřní sekrecí v důsledku vystavení chemikáliím bylo prokázáno a má podíl na deformaci pohlavních orgánů u obou pohlaví (a spoustu dalších zdravotních obtíží). Chemikálie průmyslového původu (jako jsou například pesticidy, antibakteriální triclosan nebo změkčovadla v plastech) i přírodního původu (jako chemikálie v oleji z čajovníku nebo v levandulovém oleji) mají spojitost s různým stupněm narušení žláz s vnitřní sekrecí. PCB i změkčovadlo DEHP byly spojeny s menší velikostí penisu. U metabolitů DEHP měřené v moči těhotných žen byla prokázána signifikantní souvislost se sníženou šířkou penisu, menší androgenitální vzdáleností a neúplným sestoupením varlat u jejich novorozených synů, stejná, jakou měly experimenty prováděné na zvířatech. Přibližně 25% amerických žen má koncentraci ftalátů v těle srovnatelnou s těmi, kterou měly ženy ve studii. Studie provedená v roce 2007 na Lékařské fakultě Univerzitě v Ankaře dospěla k závěru, že velikost penisu se může snížit vlivem některé hormonální terapie spojené s paprskovou radiační léčbou. Dále potom byly s nenormálním vývojem genitálií a menším než obvyklým penisem (microphallus) spojeny některé na estrogenu založené drogy na léčbu neplodnosti, jako například diethylbestrol (DES).

Vnímání velikostí penisu.

Vnímání v průběhu dějin.

Podle přelomové studie „“Greek Homosexuality“ (Homosexualita Řeků) od Kennetha Dovera mělo řecké umění eminentní zájem v pohlavních orgánech, ale nebylo posedlé velikostí. Týdenní ČKD sloupek „The Straight Dope“ (Heterosexuální Dope) z pornografických řeckých maleb a Doverovy výše zmíněné studie usuzuje, že ve starověkém Řecku byl neobřezaný a malý penis považovaný za žádoucí u muže, zatímco větší nebo obřezaný penis byl vnímán jako komický nebo groteskní, většinou se nacházel na „bozích plodnosti, pololidských zvířátcích (jako např. satyry), na ošklivých starých lidech a barbarech.“  CBC rádio na základě několika pramenů spekulovalo, že starověcí Římané měli na věc opačný pohled než Řekové. Stejně tak tomu bylo ve středověké arabské literatuře, která také preferovala delší penis, jak je popsáno v Příbězích tisíce a jedné noci v příběhu nazvaném „Ali a jeho velký úd“. Jako vtipnou satiru této fantazie v 9. století africko-arabský spisovatel Al-Jahiz napsal: „V případě, že by délka penisu byla znamením cti, pak mezek bude patřit ke kmeni Kurajšovců“ (kmen, k němuž patřil Prorok Mohamed).  Na velikost penisu je narážka i ve starozákonním proroctví, v němž jsou města Samaří a Jeruzalém pro svou modloslužbu alegorizována jako dvě sestry cizoložnice pojmenované Ohola a Oholíba, toužící po egyptských mužích, jejichž hněv na ně za to Hospodin obrátí:

Mužské sebepojetí.

Muži mohou jednoduše podcenit velikost svého penisu v porovnání s ostatními, protože při pohledu shora jednak vypadá penis kratší, dále pak protože v pornografii vidí penisy nadprůměrné, a nebo je vidí kratší kvůli vrstvě tuku u kořene penisu. Výzkum provedený sexuology ukázal, že muži, kteří věří, že jejich penis je nedostatečně vyvinutý, mají obvykle průměrně velké penisy. Další studie ukázala, že vzdělávání o obvyklé velikosti penisu pomáhá ulevit pacientům, kteří mají pochybnosti o velikosti svého penisu, neboť většina z nich má zkreslené představy o tom, co je normální. Přesvědčení o nadprůměrné velikosti vlastního penisu má souvislost s celkově vyšším sebevědomím.

Mezi homosexuálními muži.

Studie provedená na univerzitě Utrechtu zjistila, že většina homosexuálů považuje velký penis za ideální a jeho vlastnictví souvisí se sebeúctou. Jedna studie analyzovala samostatně hlášenou Kinseyho sadu dat a zjistila, že průměrný penis homosexuálního muže je větší než průměrný penis jejich heterosexuálních protějšků (6,32 palce [16,05 cm] v délce mezi homosexuály oproti 5,99" [15,21 cm] mezi heterosexuály a 4,95 palce [12,57 cm] činil obvod mezi homosexuály oproti 4,80" [12,19 cm] u heterosexuálních mužů).

Obavy pramenící z velikosti penisu.

Rozsáhlé soukromé obavy týkající se velikosti penisu vedly k řadě folklórních výroků a úvah v populární kultuře týkajících se velikosti penisu. Penisová panika (penis panic) je forma masové hysterie ohledně odstranění nebo zmenšení penisu, známá také jako "syndrom retrakce genitálií". Penis se může podstatně zmenšit v důsledku tvorby jizevnaté tkáně v důsledku Peyronieho choroby, která postihuje až 10% mužů. Produkty, jako jsou penisové pumpy, pilulky a jiné pochybné prostředky zvětšení penisu, jsou některé z produktů nejvíce nabízených v e-mailovém spamu. V současné době ve vědecké komunitě neexistuje shoda, že by jakéhokoliv neoperativní techniky mohly trvale zvětšit tloušťku nebo délku ztopořeného penisu, který již do normálního rozmezí (4,5" až 7") spadá.

Velikost penisu a velikost dalších částí těla.

Statisticky významná korelace mezi velikostí penisu a velikostí nějaké jiné části těla nebyla ve výzkumech pozorována. Studie, kterou provedli Siminoski a Bain v roce 1993, nalezla slabou korelaci mezi velikostí nataženého penisu a velikostí nohy a výškou; byla ale příliš slabá, aby mohla být v praxi použita k odhadům. Další výzkum, který v roce 2002 provedli Shah a Christopher, cituje Sirminovského a Baina, nenalezla žádnou souvislost mezi velikostí boty a délkou nataženého penisu, načež napsali, že „předpokládaná souvislost mezi délkou penisu a velikostí boty nemá vědecký základ“.  Může však existovat souvislost mezi zdeformovaným penisem a deformovanými lidskými končetinami. Vývoj penisu v embryu je řízen některými stejnými geny (zejména HOXA13 a HOXD13) jako těmi, které řídí vývoj končetin. Mutace některých genů Hox, které řídí růst končetin, mohou způsobit zdeformované genitálie (tzv. "Hand-Foot-Genital Syndrome").

Studie o preferované velikosti penisu sexuálními partnery.

V rámci malé studie, kterou organizovala University of Texas a která vyšla v BMC Women's Health, se dva populární mužští atleti dotazovali 50 studentek bakalářského programu ohledně jejich vnímání sexuálního uspokojení a konstatovala, že šířka penisu je pocitově důležitější než délka, když byly subjekty požádány, aby si mezi těmito dvěma vybraly (velikost nebyla specifikována). Též bylo uvedeno, že to může svědčit o tom, že celková velikost penisu má vliv na sexuální uspokojení, neboť ženy si vybírali ze dvou daných možností.  V cover story v časopise Psychology Today bylo 1 500 čtenářů (z toho kolem dvo třetin to byly ženy) dotázáno o obraze mužského těla. Mnoho žen uvedlo, že se o velikost penisu nijak zvlášť nestarají a přes 71% uvedlo, že muži přeceňují důležitost velikosti a tvaru svého penisu. Obecně se dotázané ženy zajímaly více o šířku a méně o délku, než si mysleli muži, ačkoli síla zajímání se o oboje ukazovala podobný trend.  Další studie, uskutečněná v Groningenské univerzitní nemocnici, se dotazovala 375 sexuálně aktivních žen (které nedávno porodily) na důležitost velikosti penisu a výsledky ukázaly, že 21% žen cítila, že délka je důležitá a 32% žen cítila, že důležitá je tloušťka.  Studie provedená na Australské národní univerzitě, vydaná na počátku roku 2013, ukázala, že velikost penisu ovlivňuje mužův sex appeal, a že čím je muž vyšší, tím výraznější tento efekt je. Studie spočívala v ukazování trojrozměrných na počítači vytvořených obrázků v životní velikosti, kde se měnila výška a další fyzické atributy těl, přičemž ženy uvedly svoje preference do 3 sekund. Preference pro penisy vyšších mužů byla významná.  Termín "size queen" je anglický slangový výraz pro kohokoli, kdo u svého sexuálního partnera preferuje větší než průměrný penis.

Srovnání s ostatními primáty.

Lidský penis je jak delší tak tlustší než u jakéhokoliv jiného primáta, a to jak v absolutních hodnotách, tak i relativně vzhledem ke zbytku těla. (Viz též důsledky rozdílů v délce penisu a morfologie pro postulované výhody, které zahrnují skupinový sex a které mohly vést k vývoji většího penisu u lidí, a faktory, které mohou vést k rozdílům v průměrné velikosti penisu v rámci lidského druhu)

Velikost penisu a užívání kondomů.

Australská studie na 184 mužích zkoumala souvislost délky a obvodu penisu s případy protržení nebo sesmeknutí kondomu. Bylo použito 3 658 kondomů. Studie odhalila, že korektně nasazený kondom se roztrhl v 1,34 % případů a sesmekl v 2,05 % případů, což dává celkový podíl selhání 3,39 %. Velikost penisu neměla vliv na případy sklouznutí, ale tloušťka penisu a roztržené kondomy silně korelovaly tak, že silnější penis předznamenával větší riziko roztržení.

Nejpřesnějšího změření lidského penisu se dosáhne pomocí několika měření opakovaných v různou dobu, jelikož existuje přirozená vedlejší proměnlivost ve velkosti penisu, daná mírou vzrušení, denní dobou, teplotou místnosti, četností sexuální aktivity a spolehlivostí měření. V porovnání s ostatními primáty, včetně velkých primátů, jako je například gorila, je lidský penis největší, a to jak absolutně, tak relativně v proporci vůči zbytku těla.  Měření se liší, s tím, že studie založené na měření prováděných samotnými zkoumanými osobami docházejí k podstatně vyšším průměrům, než ty, ve kterých délku měřili zaměstnanci. Přes výše uvedené je možné říci, že průměrná délka ztopořeného lidského penisu je přibližně 12,9–15,0 cm (5,1–5,9 palců). Délka ochablého penisu neposkytuje dobrý odhad délky ztopořeného penisu.  Většina růstu penisu se odehraje mezi raným dětstvím a pěti roky života a mezi nejpozději přibližně jedním rokem po nástupu puberty a 17. rokem života.  Statisticky významná korelace mezi velkostí penisu a velikostí dalších částí těla nebyla při výzkumech nalezena. Některé faktory prostředí, společně s genetickými vlivy, mohou ovlivnit růst penisu; například přítomnost látek narušujících činnost štítné žlázy. Dospělý penis, který má v erekci délku méně než 7 cm (těsně pod 3 palce), ale jinak je utvořen normálně, se v medicíně označuje jako mikropenis.  Metaanalýza ukázala, že metody prodlužování penisu nefungují a jsou nebezpečné.

Human penises vary in size on a number of measures, including length and circumference when flaccid and erect. Besides the natural variability of human penises in general, there are factors that lead to minor variations in a particular male, such as the level of arousal, time of day, room temperature, and frequency of sexual activity. Compared to other primates, including large examples such as the gorilla, the human penis is thickest, both in absolute terms and relative to the rest of the body.  Measurements vary, with studies that rely on self-measurement reporting a significantly higher average than those with a health professional measuring. , a systematic review of 15,521 men, and the best research to date on the topic, as the subjects were measured by health professionals, rather than self-measured, has concluded that the average length of an erect human penis is 13.12 cm (5.17 inches) long, while the average circumference of an erect human penis is 11.66 cm (4.59 inches). Flaccid penis length can sometimes be a poor predictor of erect length.  Most human penis growth occurs between infancy and the age of five, and between about one year after the onset of puberty and, at latest, approximately 17 years of age.  A statistically significant correlation between penis size and the size of other body parts has not been found in research. Some environmental factors in addition to genetics, such as the presence of endocrine disruptors, can affect penis growth. An adult penis with an erect length of less than , but otherwise formed normally, is referred to in medicine as a micropenis.


Ekologie.

Druh pochází z pestré oblasti centrální Asie. Tam se vyskytuje od nížinných travnatých stepí přes podhůří až po horské louky, v nadmořských výškách okolo 3000 m, v pohořích Altaj, Pamír a Ťan-šan. Do kultury byl zaveden v roce 1870.  Rostlina ke správnému růstu potřebuje půdu hlubokou, živinami i humusem dobře zásobenou a propustnou. Během vegetace je na vodu náročná, ale snese i déle trvající sucho, nesnáší však zimní vlhkost. Její stanoviště se musí nacházet na plném slunci.

Popis.

Vytrvalá rostlina, která patří k nejvzrůstnějším druhům celého rodu, dosahuje výšky až 3 m. Roste z masité hlízy která má krátké, asi 2 cm tlusté hnědé kořeny pavoukovitě rozložené a směřující šikmo dolů. Z hlízy na jaře velmi rychle vyroste růžice 13 až 20 tmavě zelených, čárkovitých, podélně žlábkovitě prohnutých nebo plochých vzpřímených listů dlouhých až 1 m. Z hlízy dále roste přímý zelenomodrý stvol s hroznovitým květenstvím složeným z až tisíce dotýkajících se květů. Květenství má tvar vzhůru se zužujícího válce a bývá dlouhé 1,5 až 2 m a tlusté 20 až 25 cm. Stopkaté oboupohlavné květy mají šest světle růžových nebo bělavých okvětních lístků s našedlým proužkem na vnější straně. Rozkvetlý kolovitý květ bývá velký 2 až 3 cm. Šest tyčinek vystupujících z květů je světle růžových, prašníky jsou žluté stejně jako kulatý semeník. Květy rostou ve spirále a rozkvétají směrem vzhůru, obvykle kvetou jen jeden den a uvadají, současně nekvete více než 30 květů. Opyluje je létající hmyz sbírající pyl.  Plodem jsou kulovité trojpouzdré tobolky, 2 až 3 cm velké, které obsahují drobná trojhranná semena s křidélky. Ke konci léta tobolky dozrávají a nadzemní část rostliny usychá, zanikne i pupen hlízy ze kterého rostla. Na hlíze se však již v půli léta zakládá nový pupen z něhož příštím rokem vyroste nový stvol i listy. Pokud se rostliny přes zimní období chrání před vlhkem, musí být kryt několik centimetrů nad povrchem, aby se rašící pupen nepoškodil.

Rozmnožování.

Starší rostlina která vytvořila velký trs s více lodyhami se může po odkvětu rozdělit, ovšem na každém oddělku musí být pupen bez kterého se nová rostlina nevytvoří. Oddělené části jsou choulostivé a je lépe je nechat přezimovat ve skleníku a vysazovat až konce příštího léta.  Kvetoucí rostlina má velké množství dobře klíčících semen. Lze je po dozrání a dormanci v chladu vysévat přímo na záhon, nejvhodnější jsou semena ze spodních tobolek. Semenáčky začínají kvést obvykle až pátým rokem.

Použití.

Liliochvostec mohutný nachází své hlavní uplatnění především v zahradní a krajinářské tvorbě, uplatňuje se jako solitéra v trávnících i větších skalnatých partiích. Lze jej také využít jako řezanou květinu, stonek se odřízne v době kdy se prvé květy otvírají, ve vodě vydrží asi týden.  V zahradnické praxi se původní botanické druhy k výsadbě téměř nepoužívají, je vyšlechtěno mnoho speciálních variet a vytvořeni noví kříženci. To vše za účelem zvýšení trvanlivosti a rozmanitosti květů jakož i pro větší odolnost v nepříznivých klimatických podmínkách.

Liliochvostec mohutný ("Eremurus robustus") je statná a vytrvalá cizokrajná rostlina, jeden z mnoha druhů rodu liliochvostec. Tato bylina je původem z polopouštních oblastí Střední Asie a bývá pěstována pro své přes půldruhého metru vysoké květenství tvořeno z  tisíců narůžovělých nebo bělavých květů.

Eremurus robustus, the foxtail lily or giant desert candle, is a species of flowering plant in the asphodel family, native to the Tien Shan and Pamir Mountains in central Asia that is often used as an ornamental plant.  It is a very tall, narrow plant with a stem high, and leaves as long as and wide, the widest in its genus. The deciduous leaves can vary from a bright green to a bluish-green in color. The inflorescence grows to in length and is covered with many deep to pale pink or white flowers, across. At the base of the flower is a brown blotch with a green keel. The lower flowers have long pedicels, with shorter ones higher up. The flowers, as many as 700 to 800 of them, bloom in June. By the time of flowering, the leaves will usually have already shrivelled.  The Latin specific epithet "robustus" means “sturdy, growing strongly”.  The plant was introduced from Central Asia to Europe and North America in 1874 and is popular in gardens. However some may find the plant to be too tall for normal gardens. It prefers sandy, well-drained soil and full sun.  In cultivation in the UK this plant has gained the Royal Horticultural Society’s Award of Garden Merit.


Vzhled.

Klobouk je 6 - 20 cm velký, má bílou nebo slabě nažloutlou barvu a je lysý, suchý a nelesklý. V mládí je tvar klobouku ploše vyklenutý, potom zploštělý až uprostřed prohloubený (nálevkovitý tvar). Ve staří se na něm vyskytují nahnědlé skvrny po poškození.  Lupeny jsou husté, nízké, úzké a mají bělavou až nažloutlou barvu.  Třeň je 3 - 10 cm dlouhý a 1 - 3 cm tlustý. Má bělavou barvu, válcovitý tvar a je krátký, tuhý a lysý.  Dužina je tvrdá a bělavá, která na řezu roní bílé mléko s palčivou chutí, které na vzduchu nemění barvu. Ryzec peprný je lupenitá houba s nevláknitou kruchou dužninou. Kruchá dužnina znamená, že při nalomení se vláknitě netřepí. To se děje díky kulovitým buňkám, které mají ryzce místo vláknitých hyf.  Výtrusy mají elipsoidní tvar a jsou neúplně síťnaté a amyloidní. Jejich velikost je 8 - 9,5 x 5,5 - 7 µm.

Výskyt.

Ryzec peprný roste v jehličnatém i listnatém lese za suchého počasí hlavně v doubravkách a bučinách. Nejvíce se vyskytuje v mírném pásu severní polokoule.

Záměna.

Ryzce peprného si můžeme splést s ryzcem pýřitým ("Lactarius vellereus"), který má stejný tvar, ale liší se chlupatým na okraji až huňatým kloboukem. Také si ho můžeme splést s ryzcem zelenajícím ("Lactarius glaucescens") lišící se zelenajícím mlékem.  Další podobnou houbou je holubinka bílá ("Russula delica"), která se liší výškou a hlavně chutí.

Praktický význam.

Ryzec peprný je nejedlá houba, za jedlý jej lze považovat pouze po speciální úpravě. U citlivějších nebo alergických osob může vyvolat trávící potíže. Po usmažení nebo opečení s cibulkou a slaninou je to výborná pochoutka. V Karpatech je ryzec jedna z nejchutnějších hub domorodých obyvatel, kteří si s touto houbou dochucují kukuřičnou kaši.

Ryzec peprný ("Lactarius piperatus") je jedlá stopkovýtrusá houba, která se vyskytuje v lesích všech druhů v hojném množství ve skupinách i jednotlivě. Můžeme je najít hlavně za suššího počasí především od července do září.

Lactifluus piperatus (synonym Lactarius piperatus), commonly known as the Blancaccio, is a semi-edible basidiomycete fungus of the genus "Lactifluus". Despite being edible, it is not recommended by some because of its poor taste, though can be used as seasoning when dried. The fruiting body is a creamy-white mushroom which is funnel-shaped when mature, with exceptionally crowded gills. It bleeds a whitish peppery-tasting milk when cut. Widely distributed across Europe and eastern North America, "Lactifluus piperatus" has been accidentally introduced to Australia. Mycorrhizal, it forms a symbiotic relationship with various species of deciduous tree, including beech, and hazel, and fruiting bodies are found on the forest floor in deciduous woodland.


Život.

Narodil se roku 1912 ve městě Jasy, čtvrtém největším městě Rumunska a hlavním městě Moldavské župy. Jeho otec, Emil Palade, byl profesorem filozofie, matka, Constanta Cantemir-Paladeová, byla učitelkou. „Toto rodinné prostředí vysvětluje, proč jsem již v raném věku získal velký respekt ke knihám, učencům a vzdělání,“ napsal Palade ve svém životopise pro Nobelův výbor. Vystudoval lyceum v Buzau a navzdory přání otce, aby stejně jako on studoval filozofii, zvolil obor lékařství a roku 1930 nastoupil ke studiu na lékařské fakultě Bukurešťské univerzity. Jeho doktorská práce byla z oblasti mikroskopické anatomie, na téma Nefron (základní stavební jednotka ledvin) u delfína obecného. Absolvoval v roce 1940 a po krátké epizodě praxe ve vnitřním lékařství se vrátil k vědecké kariéře.  Během druhé světové války sloužil v lékařském sboru rumunské armády. Po válce, roku 1946, odešel studovat do Spojených států. Pracoval několik měsíců v biologické laboratoři Roberta Chamberse na Newyorské univerzitě. A právě zde potkal belgického vědce Alberta Clauda, který zde vedl seminář o elektronové mikroskopii. „Byl jsem fascinován perspektivami jeho výzkumu a byl jsem velmi šťastný, když po krátké diskuzi po jeho semináři mě Claude požádal, abych nastoupil k němu do Rockefeller Institute for Medical Research na podzim téhož roku,“ napsal později Palade o klíčovém setkání svého života.  V Rockefellerově institutu (z něhož se později stala Rockefellerova univerzita) pracoval nejprve s Georgem Hogeboomem a Walterem Schneiderem na postupech dělení buněk a vyvinul s nimi "sacharózovou metodu" homogenizace a dělení jaterní tkáně. Po Hogeboomově a Schneiderově odchodu z institutu (a také Claudově návratu do Belgie) se rozhodl navázat na Claudův výzkum v oblasti elektronové miskroskopie, která začala pronikat do takových struktur živé hmoty, o jakých se badatelům minulosti ani nesnilo. „Bylo to období intenzivní aktivity a velkého vzrušení, neboť se nám díky elektronovému mikroskopu odkrývala nová vrstva biologické struktury. Nečekaně bohatá a překvapivě jednotná pro prakticky všechny eukaryotické buňky,“ napsal o této etapě. Dosáhl v ní značných úspěchů, když definoval jemnou strukturu mitochondrií, popsal část částic z cytoplazmy (později ribozomů), studoval ergastoplazmu i jemnou strukturu chemických synapsí. Jeho laboratoř získala takovou proslulost, že začala fungovat jako výcvikové středisko pro biologickou elektronovou mikroskopii.  Roku 1952 se stal občanem USA.  V polovině 50. let se rozhodl spojit svůj nový zájem – elektronovou mikroskopii – s tím starým, problémem dělení buněk. Bezprostředním cílem bylo sledovat elektronovým mikroskopem buněčné dělení. Následným cílem pak bylo použít dělení jako prostředek k definování chemického složení a funkce nově objevených subcelulárních komponent. Při té příležitosti, společně s Philipem Siekevitzem, dokázali, že Claudem definované „mikrosomy“ byly fragmenty ergastoplazmy (jak Claude předpokládal již roku 1948). A také, že ribozomy byly ribonukleoproteinovými částicemi. Aby se dozvěděli více o funkci ergastoplazmy a ribozomů, začali morfologickou a biochemickou analýzu sekrece slinivky břišní u morčete. Výzkum se přitom rozštěpil na dvě linie. První se soustředila na dělení. Vedla k definici proenzymu (někdy nazývaného též zymogen) a k objevu segregace sekrečních produktů v cisternách endoplazmatického retikula. Druhá linie výzkumu se spoléhala především na autoradiografii. Odtud vzešly závěry o syntéze a intracelulárním zpracování bílkovin pro export. Krom těchto dvou základních linií se též okrajově věnoval endotelovým buňkám krevních kapilár a přinesl některé průlomové objevy, na něž navázali jiní badatelé. V polovině 60. let začal výzkum membránové biogeneze v eukaryotických buňkách za použití jednak ergastoplazmy savčích hepatocytů, jednak thylakoidních membrán zelených řas ("Chlamydomonas reinhardtii"). Tyto studie ukázaly, že "nová" membrána se vyrábí expanzí "staré", již existující membrány, a že nové molekuly jsou asynchronně vkládány a náhodně rozdělovány do expandující membrány.  Roku 1973 opustil Rockefeller University a nastoupil na "Yale University Medical School". „Hlavním důvodem přestupu bylo moje přesvědčení, že přišel čas na interakci mezi novými disciplínami buněčné biologie a tradičními oblastmi zájmu lékařských fakult, jako jsou patologie či klinická medicína“. Na Yalu působil do roku 1983. Závěr své vědecké a akademické kariéry pak spojil s Kalifornskou univerzitou v San Diegu, kde se stal i děkanem pro studijní záležitosti. Roku 2001 odešel do důchodu. Nikdy neztratil kontakt s Rumunskem a rumunskou vědou, zejména s Institutem buněčné biologie a patologie N. Simionesca, který posléze vedla jeho dlouholetá spolupracovnice Maya Simionescuová.

Ocenění.

Od roku 1961 byl členem Národní akademie věd USA ("National Academy of Sciences"). Roku 1966 obdržel Lasker Award, roku 1967 Gairdner Special Award, roku 1970 Hurwitz Prize (s Albertem Claudem a Keithem Porterem) a roku 1974 konečně nejprestižnější ocenění ve svém oboru, Nobelovu cenu. Získal též E. B. Wilson Medal (1981) a National Medal of Science (1986).  Roku 2006 rumunská veřejnoprávní stanice "Televiziunea Română" uspořádala televizní soutěž 100 největších Rumunů, v originále "Mari români" (dle licencovaného modelu BBC 100 největších Britů), v níž měli hlasující hledat největší osobnosti rumunských dějin. Palade obsadil 48. místo.

Osobní život.

Byl dvakrát ženatý. Jeho první ženou byla Irina Malaxa. Po její smrti se roku 1970 podruhé oženil, s Marilyn Gist Farquharovou, rovněž cytoložkou. Měl dvě děti, syna Philipa Paladeho z prvního manželství a dceru Georgii Palade Van Duzenovou z druhého.

George Emil Palade (19. listopad 1912 Jasy, Rumunsko – 8. říjen 2008 Del Mar, Kalifornie) byl rumunsko-americký cytolog (buněčný biolog). Roku 1974, jako první Rumun v historii, získal Nobelovu cenu za fyziologii nebo lékařství, společně s Albertem Claudem a Christianem de Duve, a to za „za jejich objevy v oblasti strukturální a funkční organizaci buňky“. Profesor buněčné biologie na Rockefeller University (1956-73), na Yale University (1973-1983) a na University of California v San Diegu (1990-2000). Günter Blobel ho označil za "největšího cytologa všech dob".

George Emil Palade ForMemRS HonFRMS (; November 19, 1912 – October 7, 2008) was a Romanian-American cell biologist. Described as "the most influential cell biologist ever", in 1974 he was awarded the Nobel Prize in Physiology and Medicine along with Albert Claude and Christian de Duve. The prize was granted for his innovations in electron microscopy and cell fractionation which together laid the foundations of modern molecular cell biology, the most notable discovery being the ribosomes of the endoplasmic reticulum – which he first described in 1955.  Palade also received the U.S. National Medal of Science in Biological Sciences for "pioneering discoveries of a host of fundamental, highly organized structures in living cells" in 1986, and was previously elected a Member of the US National Academy of Science in 1961. In 1968 he elected an Honorary Fellow of the Royal Microscopical Society (HonFRMS). and in 1984 he was elected a Foreign Member of the Royal Society (ForMemRS).


Definice.

Lode vycházel z Mohrova kritéria mezního stavu pružnosti, když pro vyjádření středního hlavního napětí zvolil lineární kombinaci největšího smykového napětí, formula_1, a normálového napětí působícího ve stejné rovině, jako největší smykové napětí, formula_2, ve tvaru  kde formula_3 jsou velikosti hlavních napětí a formula_4 je Lodeho (napěťový) parameter. Lodeho parametr lze tedy vyjádřit vztahem Parametr může nabývat hodnot z intervalu formula_6, přičemž platí, že Podobným způsobem je definován i Lodeho parametr pro rychlost plastické deformace: kde formula_12 jsou hlavní rychlosti plastické deformace. Lode také použil integrální variantu tohoto parametru: kde formula_14 jsou velikosti hlavních plastických přetvoření.

Geometrická interpretace.

V Haighově prostoru hlavních napětí, což je trojrozměrný kartézský prostor, jehož souřadnice představují velikost hlavních napětí, je možné vyjádřit polohu bodu přímo hodnoty hlavních napětí, ale pro potřeby teorie plasticity může být vhodnější použít válcový souřadný systém, jehož osy jsou definovány pomocí trojice navzájem kolmých jednotkových vektorů: Lodeho (napěťový) parametr je spjat s popisem charakteru napjatosti v tomto válcovém souřadném systému.

Hydrostatické a deviátorové napětí.

Průmět vektoru hlavních napětí formula_22, tj. polohového vektoru spojující bod v Haighově prostoru s počátkem souřadnic, do směru hydrostatické osy, která je osou válcového souřadného systému, je vektor kde formula_24 je "hydrostatické napětí" a formula_25 je první invariant tenzoru napětí (tj. jeho hodnota nezávisí na orientaci vztažného souřadného systému): Průmět vektoru hlavních napětí formula_22 do deviátorové roviny je vektor deviátorového napětí kde formula_29, formula_30, formula_31 jsou hlavní deviátorová napětí, pro která platí Velikost průmětu vektoru hlavních napětí do deviátorové roviny, tj. deviátorového napětí, je kde formula_34 je druhý invariant deviátoru tenzoru napětí:

Lodeho úhel.

Lodeho parametr popisuje orientaci vektoru deviátorového napětí vzhledem k ose formula_18 v deviátorové rovině. Úhel, který vektor deviátorového napětí svírá s touto osou, se nazývá "Lodeho úhel". Tangens Lodeho úhlu lze vyjádřit pomocí velikosti průmětů vektoru deviátorového napětí (a rovněž vektoru hlavních napětí) do směru vektorů formula_37 a formula_38: přičemž formula_40, neboť musí platit formula_41 Pro Lodeho úhel formula_42 platí kde formula_45 je třetí invariant deviátoru tenzoru napětí. Výše uvedený vztah byl poprvé publikován v roce 1972. Dále platí kde formula_47 je redukované napětí podle von Misese: Hlavní napětí pak lze vyjádřit pomocí vztahu

Lodeho úhel v Mohrově diagramu.

Lodeho úhel lze rovněž zobrazit v Mohrově diagramu pro napětí. K tomu je potřeba sestrojit rovnostranný trojúhelník nad průměrem největší Mohrovy kružnice, daným body formula_49 a formula_50, a spojit bod reprezentující v Mohrově diagramu prostřední hlavní napětí, formula_51, s protilehlým vrcholem trojúhelníka, formula_52. Vzniklá úsečka svírá s přilehlou výškou trojúhelníka, spuštěnou na osu úseček, úhel formula_42 - Lodeho úhel.  Vzhledem k tomu, že Lodeho parametr udává poměrnou vzdálenost mezi středem největší Mohrovy kružnice formula_54 a bodem představujícím střední hlavní napětí formula_51 (viz ), a vzhledem k tomu, že bod představující hydrostatické napětí formula_56 leží ve třetině vzdálenosti mezi středem největší Mohrovy kružnice a bodem představujícím střední hlavní napětí, pro hlavní deviátorová napětí platí vztah  Pro hlavní napětí pak platí což je vztah totožný se vztahem ().

Alternativní definice.

Původní definiční vztah Lodeho parametru může mít různou podobu, podle kontextu, kde je použit: kde formula_3, respektive formula_61.  Lodeho parametr bývá někdy také definován odlišně, než jej zavedl Lode: Lodeho deformační parametr bývá definován pomocí hlavních inkrementů plastického přetvoření : kde formula_64

Historie.

Lode v roce 1925 publikoval článek, v němž se zabýval vlivem středního hlavního napětí na okamžitou mez kluzu plávkové oceli. Lode zatěžoval trubkové zkušební vzorky kombinací osového tahu a vnitřního tlaku. Každý vzorek několikrát zatížil a odtížil, přičemž zatížení v každých dvou po sobě jdoucích krocích odpovídalo odlišné hodnotě parametru formula_4. V několika zátěžných krocích Lode použil pouze osové tahové zatížení (formula_66). Lode pak sledoval, zdali se liší okamžitá mez kluzu odpovídající kombinovanému zatížení a předpokládaná okamžitá mez kluzu odpovídající tahové napjatosti. Velikost předpokládané okamžité meze kluzu odpovídající tahové napjatosti byla určena pomocí fiktivní tahové křivky vytvořené propojením křivek odpovídajících zátěžným krokům s tahovým zatížením. Lode zjistil, že poměr zmíněných dvou okamžitých mezí kluzu, charakterizovaných největším hlavním napětí, závisí na parametru formula_4, přičemž hodnoty tohoto poměru pro formula_66 a formula_69 byly takřka totožné, hodnota pro formula_70 se lišila o ca 12 procent.  V roce 1926 Lode publikoval rozsáhlejší článek, v němž představil výsledky experimentů se vzorky z niklu, mědi a dalšího typu plávkové oceli. Na základě změřených hodnot poměru rozdílu největšího a nejmenšího hlavního napětí charakterizující okamžitou mez kluzu při kombinovaném namáhání a velikosti předpokládané okamžité meze kluzu odpovídající tahové napjatosti pro různé hodnoty formula_4 Lode posuzoval relevantnost několika hypotéz mezního stavu pružnosti. Jako nevyhovující Lode označil hypotézu mezního stavu pružnosti dle Trescy (hypotéza největšího smykového napětí), Beltramiho-Haighovu hypotézu (hypotéza limitní hustoty deformační energie) a hypotézu Beckerovu (kombinovaná hypotéza největšího smykového napětí a největšího hlavního přetvoření). Výsledkům experimentu podle Lodeho přibližně odpovídala von Misesova hypotéza limitní hustoty energie připadající na změnu tvaru tělesa.  Ve stejném článku Lode dále zavedl parametr formula_72 pro popis střední hlavní rychlosti plastické deformace a parametr formula_73 pro popis středního hlavního plastického přetvoření. Lode zjišťoval, jaká je závislost mezi parametrem formula_74 a formula_4, přičemž pozoroval, že výsledky experimentu lze se srovnatelnou přesností proložit přímkou formula_76 či křivkou formula_77. Na základě předpokladu, že stejné závislosti platí i pro formula_72 a formula_4, Lode došel k závěru, že výsledky jeho experimentů přibližně potvrzují předpoklad Maurice Lévyho o úměrnosti smykových napětí a rychlosti smykové deformace a naopak jsou v rozporu s předpokladem některých prací v oboru teorie plasticity, že když platí formula_80, pak formula_81 (např. práce Alfreda Haara a Thedora von Kármána či práce Marcela Brillouina).  Ve svém článku Lode použil pro stanovování meze kluzu "metodu zpětné extrapolace", známou též jako "Lodeho extrapolační metoda". Mez kluzu se dle této metody stanoví jako průsečík křivky napětí-deformace extrapolované z oblasti odpovídající rozvinuté plastické deformaci směrem k ose napětí a polopřímky odpovídající zatěžování bez rozvoje plastické deformace, tj. zatěžování v elastické oblasti. Tato metoda byla užívána například při studiu chování plochy plasticity při dvojosém zatěžování.  Lodeho prováděl své experimenty na Georg-August-Universität v Göttingenu v rámci své disertační práce, kterou obhájil v roce 1928. Podnět k Lodeho výzkumu dal profesor Arpád Nádai, autor pravděpodobně první monografie zabývající se teorií plasticity.

Lodeho parametr je označení používané pro dvojici parametrů, z nichž jeden charakterizuje velikost prostředního hlavního napětí působícího v bodě tělesa, pokud je známá velikost největšího a nejmenšího hlavního napětí, a druhý charakterizuje velikost prostřední hlavní rychlosti plastické deformace, pokud je známá velikost největší a nejmenší hlavní rychlosti plastické deformace. Parametry se využívají v teorii plasticity při popisu chování izotropních materiálů. Parametr je nazván podle Waltera Lodeho, který v letech 1925 a 1926 publikoval články, v nichž tyto dva parametry použil.

Lode coordinates formula_1 or Haigh–Westergaard coordinates formula_2. are a set of tensor invariants that span the space of real, symmetric, second-order, 3-dimensional tensors and are isomorphic with respect to principal stress space. This right-handed orthogonal coordinate system is named in honor of the German scientist Dr. Walter Lode because of his seminal paper written in 1926 describing the effect of the middle principal stress on metal plasticity. Other examples of sets of tensor invariants are the set of principal stresses formula_3 or the set of kinematic invariants formula_4. The Lode coordinate system can be described as a cylindrical coordinate system within principal stress space with a coincident origin and the z-axis parallel to the vector formula_5.


Děj filmu.

Snímek vypráví příběh mladé Elky, žijící se svou matkou a otcem. Nejprve jí zemře matka a otec si najde novou ženu a za čas zemře i on. Elka situaci nese špatně a k tomu ještě má trápení s macechou a jejími dcerami. Ony jí dají přezdívku Popelka podle toho, jak je od samé práce zamazaná. Elka se ubytuje na půdě, kde se kamarádí s malými myškami, které jí pomáhají. Elka potká v lese Prince, který je právě na honu zvěře. Oba se představí jinak. Princ jako učeň a Elka nijak zvlášť o sobě nemluvila.  Později se uspořádá bál, kam princ pozve všechny pod záminkou jen proto, aby potkal onu záhadnou Elku. Ta se to dozví a řekne to i maceše a nevlastním sestrám. Myšky jí pomohou sestrojit šaty a když se Elka ukáže Maceše, tak ta jí zakáže jít na bál a šaty zničí. A macecha jde na bál se svými dcerami sama.  Elce se zjeví víla kmotřička a ta jí pomůže dostat se na bál. Princ si s ní zatančí a ukáže jí tajnou zahradu. Elka po půlnoci od něho utíká a ztrácí střevíček, podle onoho střevíčku si princ najde svoji Elku a mají svatbu. Macecha odejde pryč z království i se svými dcerami.

Přijetí.

Film vydělal 201,2 milionů dolarů v Severní Americe a 342,4 milionů dolarů v ostatních oblastech, celkově tak vydělal 543,5 milionů dolarů po celém světě. Rozpočet filmu činil 95 milionů dolarů. Za první víkend docílil nejvyšší návštěvnosti, kdy vydělal 67,9 milionů dolarů.  Film získal pozitivní recenze od kritiků. Na recenzní stránce Rotten Tomatoes získal z 211 započtených recenzí 83 procent s průměrným ratingem 7,1 bodů z deseti. Na serveru Metacritic snímek získal z 47 recenzí 67 bodů ze sta. Na Česko-Slovenské filmové databázi snímek získal 73%.

Popelka (v anglickém originále Cinderella) je americko-britský romantický fantasy film režiséra Kennetha Branagha z roku 2015. Vyrobilo jej studio Walt Disney Pictures. Hlavní role hrají Cate Blanchett, Lily James, Richard Madden, Stellan Skarsgård, Holliday Grainger, Derek Jacobi a Helena Bonham Carter.  Film měl premiéru na 68. Berlínském mezinárodním filmovém festivalu 13. února 2015 a do kin byl oficiálně uveden 13. března 2015. Film získal nominaci na Oscara v kategorii nejlepší kostýmní design.

Cinderella is a 2015 romantic fantasy film directed by Kenneth Branagh, with a screenplay written by Chris Weitz, and co-produced by Walt Disney Pictures, Kinberg Genre, Allison Shearmur Productions, and Beagle Pug Films. The film is based on the eponymous folk tale and is a live action adaptation of Walt Disney's 1950 animated film of the same name. It features Lily James as the eponymous character, with Cate Blanchett, Richard Madden, Stellan Skarsgård, Holliday Grainger, Derek Jacobi, and Helena Bonham Carter.  Development for a live-action reimagining of the original animated film began in May 2010, with producer Simon Kinberg attached to the project. In late January 2013, Branagh signed on to direct, with Weitz hired to revise a script from Aline Brosh McKenna. In November 2012, casting began with Blanchett being the first to sign on; James was eventually cast in the titular role in April 2013. Principal photography began at Pinewood Studios in Buckinghamshire, England on September 23, 2013, and ended on December 14.  "Cinderella" had its world premiere on February 13, 2015, at the 65th Berlin International Film Festival and was released theatrically in the United States on March 13, 2015, and in the United Kingdom on March 27 in standard and IMAX formats by Walt Disney Studios Motion Pictures. It grossed over $542 million worldwide, becoming Branagh's highest-grossing film to date as a director. The film received generally positive reviews from critics, with many praising the performances (particularly James, Blanchett, and Bonham Carter), Branagh's direction, musical score, costume design, production values, and faithfulness to the original animated film. It received a nomination at the 88th Academy Awards, 21st Critics' Choice Awards and 69th British Academy Film Awards, all for costume design.


Cíle.

Ecma usiluje o vývoj standardů a technických zpráv, které umožňují a standardizují používání informačních a komunikačních technologií a spotřební elektroniky; ovlivňováním prostředí, ve kterém jsou standardy používány, podněcuje jejich správnou aplikaci; standardy a zprávy publikuje v elektronické i tištěné podobě. Ecma publikace, včetně standardů, mohou být volně kopírovány všemi zainteresovanými stranami bez omezení autorskými právy. Vývoj standardů a technických zpráv se provádí ve spolupráci s vhodnými národními, evropskými a mezinárodními organizacemi.  Na rozdíl od národních standardizačních orgánů je Ecma organizace s otevřeným členstvím. Hrdě se hlásí k „obchodnímu“ přístupu ke standardům, který považuje za cestu k lepším standardům vytvořeným v kratším čase, díky snížení byrokracie procesu zaměřeném na dosahování výsledků cestou konsenzu.  Ecma více než 50 let aktivně přispívá k celosvětové standardizaci v informačních technologiích a telekomunikacích. Publikovala více než 400 standardů a 100 technických zpráv, z nichž více než 2/3 byly převzaty jako mezinárodní standardy nebo technické zprávy.  Seznam členů Ecma International je dostupný na stránkách organizace.

Standardy.

Sdružení Ecma International je aktuálně odpovědné za množství standardů, mezi které patří:

Programovací jazyk Java.

Firma Sun Microsystems sice požádala Ecma o normalizaci svého jazyka Java, ale později tuto žádost stáhla. Ecma proto za standardizaci jazyka Java není odpovědná.

Formáty Office Open XML.

Ecma se podílí na normalizaci formátu Office Open XML vycházející z formátu XML office dokument formáty Microsoft. Ecma Office Open XML správa proces je aktuálně prováděn technickým výborem 45

Eco Deklarace.

Ecma společně se skandinávskou organizací IT Eco Declaration prosadila směrnice pro informování spotřebitelů o postupech neohrožujících životní prostředí výrobci ICT a spotřební elektroniky ve standardu 370 Ecma International  IT Eco Declaration zahrnuje informace o postupech výrobců a vlastnostech výrobků, které ovlivňují životní prostředí, jako je návrh výrobků, baterie, hluk, elektrická bezpečnost, spotřeba energie, chemické emise, použité látky a materiály a obaly. Díky tomu, že tyto vlastnosti jsou popsány jednotně společným průmyslovým standardem, je porovnávání různých dodavatelů a jejich výrobků snazší.

Ecma International je mezinárodní soukromá nevýdělečná organizace pro normalizaci informačních a komunikačních systémů s otevřeným členstvím. Název ECMA vznikl jako zkratka Evropská asociace výrobců počítačů () byl v roce 1994 změněn, aby odrážel globální působnost organizace. Od té doby není Ecma považována za zkratku a nepíše se velkými písmeny.  Organizace byla založena v roce 1961 s cílem standardizovat počítačové systémy vyráběné v Evropě. Členství je otevřené pro velké i malé společnosti z celého světa, které produkují, prodávají nebo vyvíjejí počítačové nebo komunikační systémy a mají zájem a zkušenosti v některé z oblastí, na kterou jsou zaměřeny technické orgány některé skupiny. Sídlem organizace je Ženeva.

Ecma is a standards organization for information and communication systems. It acquired its current name in 1994, when the European Computer Manufacturers Association (ECMA) changed its name to reflect the organization's global reach and activities. As a consequence, the name is no longer considered an acronym and no longer uses full capitalization.  The organization was founded in 1961 to standardize computer systems in Europe. Membership is open to large and small companies worldwide that produce, market or develop computer or communication systems, and have interest and experience in the areas addressed by the group's technical bodies. It is located in Geneva.


Život.

Narodil se jako jeden ze dvou synů krále Štěpána I. a jeho ženy Hicely, která byla možná benátského původu. Jeho bratr se jmenoval Gojslav (někdy uváděn jako Častimir), který však předčasně zemřel a vyrojily se spekulace, že ho Petr nechal zavraždit, aby nemohl usednout na trůn. Papež Alexandr II. dokonce vyslal do Chorvatska svého legáta, který měl Gojslavovu smrt vyšetřit. Až když se třináct chorvatských šlechticů zaručilo, že Petr bratra nezabil, papež souhlasil s tím, aby Petr získal statut následníka trůnu. Od roku 1058, kdy zemřel jeho otec, vládl, o rok poději byl korunován, a to pravděpodobně v Biogradu na Moru.  Velký důraz kladl Petr Krešimir na územní expanzi. Podrobil si Slavonii, jihovýchodní Chorvatsko (Dalmácii) včetně některých ostrovů (např. Maun) i Bosnu.  Žil v době velkého schizmatu církve (1054), rozpadu na církev římskou a byzantskou. Chorvatsko bylo místem největšího pnutí mezi východem a západem. Přestože se Chorvatsko již od vlády prvního krále Tomislava I. (910-928) jasně orientovalo na Řím, v praxi se užíval nezřídka staroslovanský ritus, který odpovídal východnímu.  Papež Mikuláš II. na Petra vyvíjel silný nátlak (nejprve roku 1059, znovu pak o rok později), aby reformoval chorvatskou církev a přiklonil ji jednoznačně k Římu. Petr vyhověl, což bylo jedno z klíčových rozhodnutí v chorvatských i balkánských dějinách. Podpořila ho vysoká chorvatská šlechta, odpor naopak rozhodnutí vyvolalo u šlechty nižší a na venkově. Odpor vyvolávala zejména skutečnost, že tradiční liturgická staroslověnština měla být nahrazena latinou. Roku 1063 vypuklo dokonce povstání vedené knězem Vukem, Římem brzy prohlášeným za kacíře. Petr proti opozici vůči západní orientaci zakročil velmi tvrdě. Ideologicky proti ní nasadil především řád benediktinů, a velkoryse podpořil vznik mnoha jeho klášterů - v Biogradu, ve Skradinu, či klášter Panny Marie v Zadaru, který dokonce vedla jeho sestřenice Čika. Právě ten se stal střediskem prořímské reformy.  S Byzancí Petr vztahy urovnal okolo roku 1069, kdy Byzanc potřebovala podporu v boji se seldžuckými Turky a Normany. Petrova podpora východnímu císařství mu pojistila respektování tradičního titulu “prokonzula”, který Konstantinopol chorvatským králům propůjčovala.  Vztahy se však brzy zhoršily, to když Petr podpořil povstání, které proti Byzanci vyvolali srbští bojaři v Makedonii. Povstání nicméně neuspělo a Byzanc pravděpodobně iniciovala útok Normanů (vedených hrabětem Amicem) na Chorvatsko z jižní Itálie (dle jiné verze však měli Normané vstoupit na území chorvatské na žádost dalmatských měst, která chtěla setřást chorvatskou nadvládu). Roku 1075 Amico měsíc obléhal chorvatský ostrov Rab. Sice ho nedobyl, ale podařilo se mu zajmout samotného Petra. Ten se musel vykoupit odevzdáním Ninu, Biogradu na Moru, Zadaru, Splitu a Trogiru, přesto však nebyl propuštěn a v normanském vězení zemřel. Města nicméně v normanských rukou dlouho nezůstala, za dva roky je ovládla Benátská republika.  Chorvatské království, byť osekané o vzácná území, však žilo dál. Petr neměl syna (jen dceru Nedu) a také jeho bratr zemřel. Problém s nástupnictvím vyřešil Petr tím, že si jako nástupce zvolil svého bratrance, správce Slavonie, Dimitrije Zvonimíra. Ten na trůn nastoupil roku 1075.

Odkazy.

Externí odkazy.

Petr Krešimír IV. Veliký, (chorvatsky "Petar Krešimir", latinsky "Petrus Cresimiri", ? - 1075) byl chorvatský král z dynastie Trpimírovců, první slovanské dynastie, která získala titul krále. Vládl v letech 1059-1075. Chorvatsko sjednotil, připojil k němu dalmatské ostrovy a chorvatský středověký stát se pod jeho vládou ocitl na vrcholu moci – odtud přízvisko Veliký. Sídlil ve městech Nin a Biograd na Moru. Tradice praví, že založil město Šibenik, byť spíše asi rozšířil starší osadu.

Peter Krešimir IV, called the Great () was King of Croatia and Dalmatia from 1059 until his death in 1074 or 1075. He was the last great ruler of the Krešimirović branch of the Trpimirović dynasty.  Under Peter Krešimir IV, the Croatian realm reached its peak territorially, earning him the sobriquet "the Great", otherwise unique in Croatian history. He kept his seat at Nin and Biograd na Moru, however, the city of Šibenik holds a statue of him and is sometimes called "Krešimir's city" (Croatian: ""Krešimirov grad"") because he is generally credited as the founder.