Historie.

Neutrino poprvé předpověděl Wolfgang Pauli roku 1931, kdy vysvětlil spektrum beta rozpadu – rozpadu neutronu na proton a elektron. Pauli předpověděl vznik nedetekované částice o energii a momentu hybnosti rovným pozorovanému úbytku těchto hodnot u produktů oproti původním částicím. Vzhledem k jejich malé reaktivnosti trvalo 25 let od vyslovení hypotézy o jejich existenci k jejímu experimentálnímu ověření. Roku 1956 Clyde Cowan, Frederick Reines, F. B. Harrison, H. W. Kruse, a A. D. McGuire zveřejnili článek "Detekce volných neutrin: potvrzeno" v časopise Science. Tento výzkum byl později odměněn Nobelovou cenou za fyziku.  Název neutrino vytvořil Enrico Fermi, autor první teorie popisující chování neutrin. Jde v podstatě o slovní hříčku: v italštině znamená "neutrone" (název pro neutron) velký a neutrální, kdežto "neutrino" znamená malý a neutrální.  Roku 1962 Leon Lederman, Melvin Schwartz a Jack Steinberger dokázali existenci více typů neutrin tím, že detekovali mionová neutrina. Když byl v SLAC roku 1975 poprvé pozorován třetí lepton (τ – tauon), začala se předpokládat i existence odpovídajícího neutrina. První důkaz existence třetího neutrina bylo pozorování chybějící energie a momentu hybnosti při tau rozpadu podobnému beta rozpadu. První pozorování interakce tauonového neutrina oznámil projekt DONUT ve Fermilabu, čímž došlo k objevu poslední částice standardního modelu, jejíž interakce před tím nebyla pozorována.

Druhy neutrin.

Jsou známy tři typy neutrin: elektronové neutrino ν, mionové neutrino ν a tauonové neutrino ν, pojmenované podle jim odpovídajícím leptonům ve standardním modelu (viz tabulka). Zatím nejlepší odhad počtu neutrin byl zjištěn pozorováním rozpadu bosonu Z. Tato částice se může rozpadat na kterékoli neutrino a jeho antineutrino. Jeho doba života tak závisí na počtu druhů neutrin: čím více druhů neutrin, tím více možností rozpadu a tak i kratší doba života. Měření, která v roce 2003 sumarizoval Eidelman, ukazují, že počet typů lehkých neutrin (o hmotnosti < 1MeV) je 2,984±0,008.

Těžké neutrino.

Přestože uvedené výsledky naznačují, že nemůže existovat více typů lehkých neutrin, není vyloučena existence rodiny částic, která by obsahovala velmi těžké neutrino. Náznaky, ukazující na existenci takových neutrin, se hledají při spuštění každého nového „nejvýkonnějšího“ urychlovače.

Sterilní neutrino.

Sterilní neutrino je hypotetická částice, která by oproti třem dosud známým neutrinům neměla podléhat slabé interakci, ale měla by na ni působit jen gravitace, a proto jsme jej dosavadními typy detektorů nebyli schopni zaznamenat. Předpověděli je fyzikové z americké Fermiho laboratoře, kteří při experimentu MiniBooNE (Mini Booster Neutrino Experiment) zjistili více oscilací neutrin, než očekávali. Pokud by se prokázala existence sterilního neutrina, bylo by kandidátem na vysvětlení podstaty temné hmoty ve vesmíru.

Vlastnosti.

Účinný průřez pro slabou interakci neutrin je velmi malý, proto neutrina procházejí běžnou hmotou (např. celou Zemí) většinou bez jakékoli reakce. Např. jedním cm² lidského těla proletí za 1 sekundu asi 60 miliard neutrin.  Slunce emituje neutrina o energii několika MeV: k zachycení aspoň poloviny z nich by bylo třeba blok olova o tloušťce asi jeden světelný rok (~10m). Detekce neutrin z vesmíru je tedy velmi náročná a vyžaduje velmi rozměrné detektory. Jinou možností výzkumu jejich vlastností je produkovat uměle svazky neutrin o velké energii.

Hmotnost.

V současné době je široce přijímáno, že neutrina jsou hmotná. Standardní model původně předpokládal, že jsou neutrina nehmotná, avšak přidání hmotnosti neutrin do tohoto modelu není obtížné a poslední experimenty ukazují, že neutrina opravdu mají hmotnost.  Nejpřísněji klade horní hranici hmotnosti kosmologie. Model velkého třesku předpokládá, že je tu stálý poměr počtu neutrin a fotonů v kosmickém záření. Kdyby celková hmotnost všech třech typů neutrin překročila 50 eV (na neutrino), bylo by ve vesmíru tolik hmoty, že by se zhroutil. Tuto hranici by šlo překonat předpokladem, že je neutrino nestabilní, avšak toto by bylo obtížné začlenit do Standardního modelu.

Oscilace neutrin.

Když se postavily první detektory neutrin, měření zachycovala stopy mnohem méně elektronových neutrin, než byl teoretický předpoklad. Mohlo to znamenat, že naše představy o procesech probíhajících ve Slunci jsou chybné. Řešením problému by mohla být například nižší teplota uvnitř Slunce, ale to neodpovídá jiným měřením. Jako nejpravděpodobnější se jevila oscilace neutrin – děj, při němž se mění typ neutrina. Aby takováto hypotéza mohla platit, musí mít neutrina nenulovou hmotnost.  Oscilace neutrin byly potvrzeny v několika experimentech a byly již experimentálně určeny i některé jeho parametry (vybrané směšovací úhly).

Domnělá nadsvětelná rychlost.

Při pokusech v rámci experimentu OPERA byla v listopadu 2011 jednomu druhu neutrin (mionovým neutrinům) naměřena nepatrně nadsvětelná rychlost. Vzdálenost 731 km z evropského střediska CERN ve Švýcarsku do italského podzemního detektoru v Gran Sasso překonala neutrina podle měření o 60 nanosekund rychleji, než kdyby letěla rychlostí světla. Přesnost měření přitom vědci spočítali na 10–15 nanosekund.  Tento výsledek by byl ve sporu se současnými představami relativistické fyziky, a proto se hledaly chyby experimentu, které by umožnily jeho vyvrácení. Jedna možná technická chyba mohla spočívat v oscilátoru používaného k tvorbě časových značek pro synchronizaci GPS, druhá v časové kalibraci připojení optického vlákna přivádějícího externí GPS signál k řídícím hodinám, Jako potenciální metodická chyba byla zkoumána také nesprávná relativistická synchronizace hodin. Sesterský experiment ICARUS, hledající energetické projevy nadsvětelných neutrin, žádné nezaznamenal, a novým měřením rychlosti neutrin v r. 2012 vyvrátil její nadsvětelnost.  Nakonec v r. 2012 i tým OPERA potvrdil po revizi a započtení přístrojových vlivů nesprávnost předchozích výsledků.

Zdroje neutrin.

V současné době je známo 5 zdrojů neutrin detekovatelných na Zemi.

Reliktní neutrina.

Kromě výše uvedených pěti zdrojů se předpokládá, že je celý vesmír vyplněn neutriny, vzniklými v raných horkých dobách vesmíru, těsně po velkém třesku. Z výpočtu se odhaduje jejich hustota na 340 cm a teplota 1,95 K. Vzhledem k nízké energii je jejich přímá detekce současnými prostředky nemožná.

Detektory neutrin.

K detekci neutrin lze využít tři procesy:  Protože neutrina interagují jen velmi omezeně s jakoukoliv hmotou, jsou detektory neutrin vždy velká zařízení. Jsou obvykle umístěna pod zemí, aby se omezil vliv ostatních částic.

Neutrino a antineutrino jsou elementární částice ze skupiny leptonů. Neutrino vzniká při jaderných reakcích, které zahrnují beta rozpad. Má spin formula_1, a proto patří mezi fermiony. Jeho hmotnost je velmi malá ve srovnání s většinou elementárních částic, avšak poslední experimenty ukazují, že je nenulová. Jeho elektrický náboj je nulový, nepůsobí na něj ani silná ani elektromagnetická interakce, ale jen slabá interakce a velmi málo také gravitace. Nereagují proto prakticky vůbec s okolním prostředím a je velmi obtížné je detekovat. Jde o stabilní částice – nepodléhají tedy samovolnému rozpadu.

A neutrino ( or ) (denoted by the Greek letter ) is a fermion (an elementary particle with spin of) that interacts only via the weak subatomic force and gravity. The neutrino is so named because it is electrically neutral and because its rest mass is so small ("-ino") that it was long thought to be zero. The mass of the neutrino is much smaller than that of the other known elementary particles. The weak force has a very short range, the gravitational interaction is extremely weak, and neutrinos do not participate in the strong interaction. Thus, neutrinos typically pass through normal matter unimpeded and undetected.  Weak interactions create neutrinos in one of three leptonic flavors: electron neutrinos muon neutrinos (), or tau neutrinos (), in association with the corresponding charged lepton. Although neutrinos were long believed to be massless, it is now known that there are three discrete neutrino masses with different tiny values, but they do not correspond uniquely to the three flavors. A neutrino created with a specific flavor has an associated specific quantum superposition of all three mass states. As a result, neutrinos oscillate between different flavors in flight. For example, an electron neutrino produced in a beta decay reaction may interact in a distant detector as a muon or tau neutrino. Although only differences between squares of the three mass values are known as of 2019, cosmological observations imply that the sum of the three masses must be less than one millionth that of the electron.  For each neutrino, there also exists a corresponding antiparticle, called an "antineutrino", which also has spin of and no electric charge. Antineutrinos are distinguished from the neutrinos by having opposite signs of lepton number and right-handed instead of left-handed chirality. To conserve total lepton number (in nuclear beta decay), electron neutrinos only appear together with positrons (anti-electrons) or electron-antineutrinos, whereas electron antineutrinos only appear with electrons or electron neutrinos.  Neutrinos are created by various radioactive decays; the following list is not exhaustive, but includes some of those processes:  The majority of neutrinos which are detected about the Earth are from nuclear reactions inside the Sun.  At the surface of our planet, the flux is about 65 billion () solar neutrinos, per second per square centimeter.  Neutrinos can also be used for tomography of the interior of the earth.


Vymezení pojmu rakouská literatura.

Jak je naznačeno výše, rozsah pojmu "rakouská literatura" může být pro jednotlivé mluvčí velmi rozdílný. Ve svém nejširším pojetí může rakouská literatura zahrnovat nejen autorky a autory původem rakouské, ale také ty, kteří na území současného Rakouska nežili, příp. žili jen krátce, ale byli ve své tvorbě zcela zjevně ovlivněni kulturním a politickým vývojem v monarchii. K těmto autorům by patřili např. zástupci tzv. pražské německé (Paul Leppin, Max Brod, Franz Werfel a další) nebo moravské německé literatury. Zatímco někteří z těchto autorů se orientovali spíše na bližší Německo, jiní, mezi nimi již jmenovaný Franz Werfel, měli později výrazněji blíže k Rakousku.  Pojem rakouská literatura dále přirozeně zahrnuje autorky a autory původem z Rakouska, kteří však z nějakého důvodu Rakousko opustili a upřednostnili život v zahraničí. K těmto autorkám a autorům by mj. patřili Ingeborg Bachmannová (Itálie), Peter Handke (Francie) či Norbert Gstrein (Německo).  Protipól k nim tvoří nemalá skupina autorek a autorů, kteří se sice nenarodili v Rakousku, ale později se do něj z nejrůznějších důvodů přestěhovali a rakouská kulturní a politická scéna je výrazně formovala. Příkladem by tu mohli být spisovatelé Daniel Kehlmann (Německo) a Doron Rabinovici (Izrael) či autorky Julya Rabinowich (Sovětský svaz) a Ann Cotten (Spojené státy).  Specifickou skupinu rakouských literátek a literátů tvoří korutanští Slovinci, jejichž mateřským a často též tvůrčím jazykem je primárně slovinština. Nejvýraznějšími hlasy slovinské menšiny jsou Florjan Lipuš a Maja Haderlapová.  Na počátku 21. století se vymezení literatury dle národnosti či bydliště autora zdá bolestivě nedostačující a limitující současně. Německy hovořící autorky a autoři často prezentují své knihy napříč německy hovořícími zeměmi, přebírají ocenění a stipendia bez ohledu na svou původní vlast, německé nakladatelské domy vydávají rakouské autorky a autory a rakouská nakladatelství zase spisovatelky a spisovatele původem německé apod. Určujícím není často ani téma. Příkladem za všechny může být rakouský spisovatel Josef Haslinger, který dlouhá léta vyučuje tvůrčí psaní v Lipsku, je předsedou německého PEN klubu a ve svých knihách se věnuje mj. tématům z litevské ("Das Vaterspiel") a české historie ("Jáchymov").

Od počátků do konce 18. století.

Do 18. století rakouská literatura neexistovala a byla součástí německé literatury, vůči které neprojevovala žádná specifika a lze říci, že podléhala stejným kulturním i politickým vlivům. V 18. století se začala projevovat specifičnost rakouského prostředí. Oproti německé literatuře se i v tomto období objevuje spíše minimum rozdílů, které se později prohlubovaly. Rakouská literatura tak získala charakteristický ráz, který byl zapříčiněn především jiným politickým vývojem a vztahem ke katolické církvi.  Rozdíly proti německé literatuře se začaly projevovat nejprve v divadelní tvorbě, kde došlo k návaznosti na místní lidovou tvorbu a drama výmarské klasiky (Ferdinand Raimund, Franz Grillparzer).

19. století.

Na konci 18. století se začala formovat tzv. vídeňská fraška. Tu v 19. století rozvinuli především Ferdinand Raimund a Johann Nepomuk Nestroy.  Rakouský romantismus byl ve srovnání s německým výrazně kritičtější a odbojnější. V tom se spíše přiblížil evropskému romantismu. Tento fakt byl ovlivněn zaměřením na Metternichovu politiku, což zároveň vedlo k exilu některých spisovatelů (Hieronymus Lorm).  Výrazným představitelem dramatu této doby byl Anastasius Grün, který patřil k odbojné části rakouského romantismu.  Po roce 1848 resp. po roce 1868 zesílil tlak jiných národností na rakouskou monarchii, což se promítlo i do literatury. Vliv těchto především slovanských autorů se nejvíce odrazil v realismu, který tak získal nejen nové podněty, ale zároveň byl oslaben jazykovými boji, které s oslabováním ekonomického a politického vlivu Rakouska, přerůstaly v určitou stagnaci literatury, či lépe řečeno v rezignaci nad stavem literatury.  Nejvýraznější představitelkou rakouského realismu byla Marie von Ebner-Eschenbachová, Jakob Julius David, který někdy bývá řazen k naturalismu, který se plně projevil např. v díle Ludwiga Anzengrubera.  Kolem roku 1900 do rakouské literatury pronikla celá řada nových uměleckých směrů. Nejvíce v této době ovlivnil literaturu impresionismus (Peter Altenberg) a symbolismus. Z německého prostředí se velice silně projevil i expresionismus. Nejvýraznějšími osobnostmi tohoto období byli Arthur Schnitzler a Hugo von Hofmannsthal. Schnitzler je autorem řady dramat ("Anatol", "Milkování", "Rej" a další) a kratších próz (např. "Snová novela"), kromě toho si dlouhá léta vedl detailní deník.

Od rozpadu monarchie po druhou světovou válku.

Po první světové válce se ústředním tématem rakouské literatury stal rozpad rakouské monarchie, kde se většinově projevilo nostalgické vzpomínání a záporné hodnocení tohoto rozpadu (Stefan Zweig, Karl Kraus, Robert Musil, Alexander Lernet-Holenia. Mezi nejvýraznější osobnosti rakouské literatury patřil i Heimito von Doderer, který se otázkou rozpadu monarchie příliš nezabýval.  Po nástupu nacismu v Německu (1933) se mnoho tehdejších rakouských spisovatelů angažovalo v jeho prospěch, což ostatně vycházelo ze stavu v jakém byla tehdejší rakouská společnost (např. Bruno Brehm, Karl Hans Strobl). Druhá část spisovatelů nacismus s fašismus povětšinou z levicovových pozic odmítala (např. Stefan Zweig, Felix Braun). Tito spisovatelé pak odcházeli do exilu, kde se zpravidla zapojovali do různých antifašistických spolků.

Od konce války po pád železné opony.

Po druhé světové válce se větší část exilových spisovatelů vrátila (např. Felix Braun, Franz Theodor Csokor), přesto jejich vliv postupně slábl. Do popředí se totiž dostala nová generace, která založila tzv. vídeňskou skupinu, kteří programově odmítli tradice a založili svá díla na provokaci (Ernst Jandl, Friederike Mayröckerová).  Dalším důležitým centrem rakouské poválečné literatury se stal časopis "Manuskripte", kolem kterého se soustředila rakouská avantgarda.  S celosvětovým nástupem postmoderny se i v Rakousku prosadil tento styl, zejména v próze Christopha Ransmayra ("Poslední svět").

Od roku 1989.

Politická a společenská situace.

Rok 1989 představuje v mnoha ohledech počátek nové epochy evropských dějin. S pádem „železné opony“ se mění i politické postavení Rakouska. Z neutrální republiky, jejíž hranice představovaly třecí zóny mezi Západem a Východem, resp. mezi zeměmi Varšavské smlouvy a členy NATO, se postupně stává jeden ze středobodů nové Evropy. Roku 1995 přistupuje Rakousko k Evropské unii a na přelomu tisíciletí podobně jako další země zavádí společnou evropskou měnu - euro. Nejpozději s rozpadem Jugoslávie a přístupem bývalých socialistických států včetně České republiky k EU (2004) se celá politická mapa Evropy zásadně mění.  Ruku v ruce s vývojem v zahraničí dochází i k výrazným změnám skladby obyvatelstva v samotném Rakousku. Příliv cizinců se na domácí politické scéně stává vděčným terčem kritiky silně pravicově orientovaných strany, zejména pak Svobodné strany Rakouska (FPÖ), které se daří získat na svou stranu zejména konzervativnější voliče. Roku 1999 se FPÖ stává součástí vládní koalice a zůstává v ní až do poloviny prvního desetiletí, kdy je vytlačena sociálními demokraty.

Esejistika.

Neklidná politická situace v zemi svědčí zejména žánru politického komentáře a esejistice. Už roku 1987 vychází významný „esej o Rakousku“ Josefa Haslingera (*1955) nazvaný ' (č. "Politika pocitů"), na nějž záhy navazují práce Karl-Markuse Gauße (*1954) a Roberta Menasseho (*1954). Druhý jmenovaný mj. označuje ve své stejnojmenné sbírce esejů Rakousko za „zemi bez vlastností“ (1992, něm. ').

Drama.

V oblasti dramatické tvorby přežívá v Rakousku i v 90. let avantgardistický přístup, a to zejména v díle Marlene Streeruwitzové (*1950) a Wernera Schwaba (1958–1994).  Už první divadelní hry feministicky orientované a politicky angažované Marlene Streeruwitzové dávají tušit, na která témata autorka cílí: kritika pozdně kapitalistické společnosti, kritika mužské nadvlády nad světem a v neposlední řadě snaha o prolomení divadelní, ale i společenské iluze, to jsou ingredience, které lze vystopovat už v jejím debutu "Waikiki-Beach" (1992) či pozdější hře "New York, New York" (1993). Od poloviny 90. let se autorka navíc věnuje i románové tvorbě.  Také Werner Schwab, rodák ze Štýrského Hradce, který vyrůstal s matkou-samoživitelkou v chudých podmínkách, po neúspěšném studiu sochařství se živil mj. jako dřevorubec a roku 1994 zemřel na otravu alkoholem, si nikterak nebere servítky. Jeho „fekální dramata“ se mj. zabývají sexualitou, tělesností či kanibalismem, kromě toho se však vyznačují i velmi svébytným jazykem, kritiky překřtěným na „schwabštinu“. Jedním z reprezentativních dílů autora jsou "" (č. "Prezidentky").  Významným představitelem mladé generace rakouských dramatiků je Ewald Palmetshofer (*1978), z jehož her zmiňme alespoň do češtiny přeložené tituly ' (2007, č. "hamlet je mrtev. bez tíže") či ' (2009, č. "faust má hlad a zaskočila mu grétka").

Odkazy.

Externí odkazy.

Rakouské literární instituce Články o rakouské literatuře Další odkazy

Rakouská literatura je součástí německy psané literatury. Tradičně je rakouská literatura chápána jako literatura, která vznikla a nadále vzniká na území zaniklé "dunajské monarchie" a dnešního Rakouska, zpravidla tedy psaná autorkami a autory pocházejícími z Rakouska nebo těmi, kteří na tomto území dlouhodobě žili, příp. stále žijí, třebaže Rakousko není jejich původní vlastí.  Navzdory její dlouholeté provázanosti a zejména jazykové blízkosti s literaturou z území dnešního Německa, tedy německou literaturou v užším slova smyslu, se na území Rakouska postupně vyvinula samostatná literatura zabývající se zčásti odlišnými, "rakouskými" tématy - např. rozpadem monarchie, rolí Rakouska za druhé světové války, setrvávajícím fašistickým smýšlením obyvatelstva apod. Označení "rakouská literatura" se dále může vztahovat i na literaturu jednotlivých jazykových menšin žijících v Rakousku. Jako příklad lze uvést slovinsky psanou literaturu z Korutan.

Austrian literature is the literature written in Austria, which is mostly, but not exclusively, written in the German language. Some scholars speak about Austrian literature in a strict sense from the year 1806 on when Francis II disbanded the Holy Roman Empire and established the Austrian Empire. A more liberal definition incorporates all the literary works written on the territory of today's and historical Austria, especially when it comes to authors who wrote in German. Thus, the seven volume history of Austrian literature by the editors Herbert Zeman and Fritz Peter Knapp is titled "History of the Literature in Austria". The Austrian literature must be considered in close connection with German literature in general, and the borderline between proper German literature and the Austrian one is porous, due to rich and complex cultural exchanges.


Základní fyzikálně-chemické vlastnosti.

Americium je radioaktivní kovový prvek stříbřitě bílé barvy, která se působením vzdušného kyslíku mění na šedavou. Po mechanické stránce je tvárnější než příbuzný uran nebo neptunium. Vyzařuje "α a γ záření" a je proto nutno s ním manipulovat za dodržování bezpečnostních opatření pro práci s radioaktivními materiály.  Ve sloučeninách se vyskytuje v mocenství od Am po Am, přičemž nejstálejší jsou sloučeniny v oxidačním čísle +3.

Výskyt, výroba, vlastnosti.

Americium se v přírodě přirozeně nevyskytuje. Je to uměle připravený kovový prvek, tzv. transuran. Avšak množství americia bylo uvolněno do prostředí v důsledku černobylské havárie, kde se vyskytuje především v oblasti Uzavřené zóny Černobylské jaderné elektrárny (Ukrajina) a Poleské státní radiačně-ekologické rezervace (Bělorusko). Izotop Am s poločasem rozpadu 432,6 let vzniká rozpadem Pu s poločasem rozpadu 14,4 let. Am je tak jediný radioizotop, jehož koncentrace v půdě se s časem zvyšuje, navíc je jako alfa zářič vzhledem k Pu (beta zářič) mnohem toxičtější. Očekává se, že jeho koncentrace v Poleské státní radiačně-ekologické rezervaci se bude zvyšovat přibližně až do roku 2060.  Americium bylo poprvé připraveno roku 1944 bombardováním Pu neutrony v jaderné laboratoři chicagské university. Za jeho objevitele jsou označováni Glenn T. Seaborg, Leon O. Morgan, Ralph A. James a Albert Ghiorso. Prvek byl poté pojmenován podle světadílu, na kterém byl vyroben.  Kovové americium se připravuje redukcí fluoridu americitého AmF parami barya.  Je charakterizováno 20 izotopů, z nichž jsou nejstabilnější Am s poločasem rozpadu 7364 let a Am s poločasem 432,6 let. Všechny zbývající radioaktivní izotopy mají poločas rozpadu méně než 51 hodin a většina z nich dokonce méně než 100 minut:  Všechny izotopy americia jsou radioaktivní.

Využití, sloučeniny.

Americium se používá v přesných měřících přístrojích a v detektorech kouře jako zdroj α-částic nebo γ-záření. V lékařství se používá při léčbě nádorů štítné žlázy.  Nejdůležitější sloučeninou americia je oxid americičitý AmO, který je výchozí surovinou pro přípravu ostatních sloučenin tohoto prvku. Další v praxi významnou sloučeninou je fluorid americitý AmF.  Dalším využitím jsou externí neutronové zdroje pro startování jaderných reaktorů, například reaktoru LR-0 v CV Řež.

Americium (chemická značka Am) je sedmým členem z řady aktinoidů, třetím transuranem, silně radioaktivní kovový prvek, připravovaný uměle v jaderných reaktorech především z plutonia.

Americium is a synthetic radioactive chemical element with the symbol Am and atomic number 95. It is a transuranic member of the actinide series, in the periodic table located under the lanthanide element europium, and thus by analogy was named after the Americas.  Americium was first produced in 1944 by the group of Glenn T. Seaborg from Berkeley, California, at the Metallurgical Laboratory of the University of Chicago, a part of the Manhattan Project. Although it is the third element in the transuranic series, it was discovered fourth, after the heavier curium. The discovery was kept secret and only released to the public in November 1945. Most americium is produced by uranium or plutonium being bombarded with neutrons in nuclear reactors – one tonne of spent nuclear fuel contains about 100 grams of americium. It is widely used in commercial ionization chamber smoke detectors, as well as in neutron sources and industrial gauges. Several unusual applications, such as nuclear batteries or fuel for space ships with nuclear propulsion, have been proposed for the isotope Am, but they are as yet hindered by the scarcity and high price of this nuclear isomer.  Americium is a relatively soft radioactive metal with silvery appearance. Its common isotopes are Am and Am. In chemical compounds, americium usually assumes the oxidation state +3, especially in solutions. Several other oxidation states are known, ranging from +2 to +7, and can be identified by their characteristic optical absorption spectra. The crystal lattice of solid americium and its compounds contain small intrinsic radiogenic defects, due to metamictization induced by self-irradiation with alpha particles, which accumulates with time; this can cause a drift of some material properties over time, more noticeable in older samples.


Paranoia v psychiatrii.

V psychiatrii byl termín poprvé užit v roce 1883 psychiatrem Emilem Kraepelinem pro chorobné iluze vůbec, při nichž se však nenarušily ostatní intelektuální schopnosti pacienta. Náplň tohoto pojmu se časem posunula spíše k popisu falešných představ a obav z pronásledování, protože obsah původního pojmu byl příliš široký. Vzhledem k tomuto posunu není pojem paranoia psychiatry používán zcela jednotně.  Podle Freemana a Garetyové charakterizují pacienta s paranoiu dvě bludná přesvědčení:  Mezinárodní klasifikace chorob ISD-10 řadí paranoidní poruchy do kapitoly “schizofrenie” pod tyto diagnózy:

Obecné chápání paranoie.

V obecném povědomí je paranoia doprovázena

Příznaky.

Paranoia se často prolíná s řadou dalších psychóz, proto má některé znaky společné a je dost obtížné paranoiu přesně diagnostikovat. Mezi příznaky paranoii patří: Bývá tu často i sklon k extrémní žárlivosti a podezíravosti (aspekt označovaný sám o sobě někdy jako paranoia).

Možné příčiny.

Příčinou paranoie mohou být raná rodičovská zavržení, zejména neschopnost matky uspokojit citové potřeby dítěte. Existují přesvědčivé náznaky, že základ může být položen již v prenatálním stádiu (matka hlasitě nebo v myšlenkách budoucí dítě odmítá, zatěžuje je drogami apod.), v průběhu zvlášť stresujícího porodu a v dalších momentech raného dětství, v dětství a v pubertě (obecně v klíčových emocionálních a vývojových etapách života).  Kromě vědeckých a medicínských metod se objevují i nevědecké teorie, ve které se některá onemocnění berou jako následek karmického zatížení v minulých životech.  Škody způsobené v dětství mohou být tak velké, že se žádnou péčí (léčbou) v dospělosti nemusí podařit je napravit nebo uzpůsobit pacienta k jejich překonávání.  Na psychický stav může mít vliv nedostatek mnohých živin, např. vitamínů B-komplexu a hořčíku, speciálně nedostatek vitamínu B9 podporuje psychotické projevy, dále nedostatek pohybu, poruchy orgánů a metabolizmu (onemocnění jater, ledvin, slinivky, srdce, žaludku, žláz s vnitřní sekrecí, porucha cév, zásobování mozku kyslíkem).

Diagnostika a léčba.

Paranoia je obtížně diagnostikovatelná. Paranoik si dost často již od dětství vypěstuje velmi dobrou schopnost se přetvařovat, tvářit se jako zdravý člověk. Paranoik se (zejména před lékařem či cizími lidmi) dokáže „vyhecovat“ k úžasným hereckým výkonům a vystupovat jako osoba příjemná, veselá a láskyplná. Dobrý pozorovatel si všimne nanejvýš jemné tenze či hysterie. Pro úspěšnost léčby si nemocný především musí uvědomit svou nemoc a fakt, že skutečnost, že si myslí, že má vždy pravdu, je jedním z hlavních symptomů onemocnění. Je přitom téměř nemožné léčit někoho, kdo si nepřipustí, že je nemocen...

Paranoia (řec. παράνοια, pošetilost, šílenství) je duševní porucha, vyznačující se bludy, chorobnými představami o vlastním ohrožení a stihomamem. Přehnané a nedoložené obavy o vlastní bezpečnost, někdy spojené s konspiračními teoriemi, se nazývají paranoidní. Paranoidní představy mohou být neurotického nebo i psychotického původu. Často je zaměňována s paranoidní schizofrenií.

Paranoia is an instinct or thought process which is believed to be heavily influenced by anxiety or fear, often to the point of delusion and irrationality. Paranoid thinking typically includes persecutory beliefs, or beliefs of conspiracy concerning a perceived threat towards oneself (i.e. the American colloquial phrase, ""Everyone is out to get me""). Paranoia is distinct from phobias, which also involve irrational fear, but usually no blame. Making false accusations and the general distrust of other people also frequently accompany paranoia. For example, an incident most people would view as an accident or coincidence, a paranoid person might believe was intentional. Paranoia is a central symptom of psychosis.


Název.

Podle této řeky byly pojmenovány Jizerské hory, slovo samotné má starobylý, snad keltský původ. Základem slova je kořen "*is-", sufigovaný pomocí "-(i)r-", srovnej příbuzné staroindické "isirás" (prudký, rychlý, čerstvý, silný). Název je uváděn jako "Gizera" již roku 1297.

Průběh toku.

Pramení v Jizerských horách na jihovýchodním úbočí Smrku ve výšce cca 980 m, poté protéká Velkou jizerskou loukou (Národní přírodní rezervace Rašeliniště Jizery), tvoří v délce asi 15 km česko-polskou hranici. Původně měl tuto hranici tvořit celý její horní tok, po ustavičných a velice úporných hraničních sporech v letech 1537–1845 o to, který ze mnoha potůčků na "Smrku" je ten pravý, byla státní hranice rozhodčí komisí určena dvakrát lomenou přímkou od sedla mezi Smrkem a Smrekem po Velkou Jizerskou louku. Dále protéká po hranici Krkonošského národního parku, Podkrkonoším a následně přetíná Ještědsko-kozákovský hřbet. Po celou tuto dobu má řeka bystřinný charakter, až k Turnovu se tak střídají úseky s výrazným spádem a kamenitým řečištěm s klidnějšími úseky. Menší, levé rameno v Turnově se nazývá Malá Jizera. Od "Turnova" Jizera protéká otevřenou krajinou, kde má spíše mírný spád. Řeka se po 164 km vlévá do Labe pod Káraným (samo ústí se nachází již v katastrálním území Lázně Toušeň, mezi Brandýsem nad Labem a Čelákovicemi).

Města, kterými Jizera protéká.

Jablonec nad Jizerou, Semily, Železný Brod, Turnov, Mnichovo Hradiště, Bakov nad Jizerou, Mladá Boleslav, Benátky nad Jizerou

Vodní režim.

Hlásné profily:

Význam.

Jizera je významným vodním tokem, je to pstruhová řeka, má také vodácké využití. Především však slouží jako zdroj pitné vody, čerpají z ní úpravny vody v Benátkách nad Jizerou a Sojovicích. Úpravna vody v Káraném, nedaleko Jizery a jejího soutoku s Labem, je jedním ze zdrojů pitné vody pro Prahu.

Jizera (, ) je řeka v České republice. Je to pravostranný přítok Labe. Délka toku je 164,6 km. Plocha povodí je 2193,4 km². Na jejím horním toku je Přírodní rezervace Rašeliniště Jizery.

The Jizera (; ) is a river that begins on the border between Poland and the Czech Republic (in Silesia) and ends in Central Bohemia. Like some other names in Bohemia, the name Jizera is of Celtic origin, as the Celtic Boii (hence the Germanic word "Bohemia", home of the Boii) lived in the area before the Roman times (see also the Isar in Germany and the Isère in France) before assimilation by the Marcomanni and later Germanic and West Slavic peoples. It is 167.0 km long, and its basin area is about 2,200 km, of which 2,145 km in the Czech Republic.


Základní krok.

Charleston se tančí na osm dob buď sólově, s partnerem, nebo ve skupině (obvykle v řadách). Když se charleston tančí sólově nebo ve skupině, ruce se velmi často houpají vpřed a vzad podél těla, v protisměru souhlasné nohy. Prsty jsou napnuté, spojené a směřují do strany od těla, takže dlaně jsou vodorovně s podlahou.  Je velmi jednoduché tancovat sólově charleston. Jeho jednoduchý a přizpůsobivý základní krok umožňuje koncentraci na jeho provedení a sladění s hudbou.  Běžně se sólo tancoval pouze základní krok. Pokud se tančilo ve skupině, jeden z tanečníků vždy vyvolal a zatančil určitý krok (jako třeba otočku o 360 stupňů na místě, na 5–8 dobu), který pak zatančili všichni ostatní na začátku dalšího taktu a opakovali ho ještě další dva následující takty. Pokud „vyvolávač“ neurčil okamžitě další krok, vrátili se tanečníci ke kroku základnímu. Někdy byla vyvolána změna stran, kdy na 5–8 dobu tanečníci přeskočili napříč do strany na levou nohu a otočili se tak o 180 stupňů vlevo.

Párový charleston.

Základní krok závisel na stylu charlestonu, který měl být předveden. Charleston prodělal od dvacátých do třicátých let několik stylistických změn a také základní krok i držení se během rozdílných hudebních období měnilo.  Charleston dvacátých let: Pán a dáma stáli čelem k sobě. Partnerova pravá ruka spočívala položena na zádech partnerky, mezi lopatkami. Partnerčina levá ruka spočívala na partnerově paži, nebo rameni. Partnerova levá a partnerčina pravá ruka byly dlaněmi na sobě, ve výšce očí.  Základní krok pána: na první a druhou dobu se levá noha posune vzad a dotkne podlahy za tělem, ale váha se na ni nepřenáší. Na třetí a čtvrtou dobu se noha vrátí do základní polohy a je na ni přenesena váha. Na pátou a šestou dobu se pravá noha vysune vpřed a dotkne podlahy před tělem. Na sedmou a osmou dobu se noha vrací zpět a váha je opět přenesena tak, aby se mohl základní krok opakovat.  Základní krok dámy je proveden obdobně, ale zrcadlově, takže začíná pravou nohou vpřed a pokračuje levou nohou vzad.  Charleston čtyřicátých let: Základní postavení je, že dáma stojí vedle pána po jeho pravé straně. Partner drží partnerčinu pravou ruku svou levou rukou. Partnerova pravá ruka drží partnerku kolem pasu za její pravý bok současně s předloktím na jejích zádech. Partnerčina levá ruka je položena na partnerově pravém rameni.  K provedení základního kroku pak partner používá své pravé ruky k ovládání pravé strany partnerky (a tím i jejích nohou) vzad, společně se svým krokem vzad na první a druhou dobu. Poté vede její pravou stranu vpřed do výchozí pozice. Zrcadlově pak pokračují druhou polovinou základního kroku.

Skupinový charleston.

Běžnou formací pro tancování ve skupině jsou dvě dlouhé řady tanečníků čelem k sobě. Tanečníci jsou vzdáleni na délku paží a řady jsou od sebe přibližně dva metry.

Charleston v šedesátých letech dvacátého století.

V Československu prožil charleston návrat v 60. letech 20. století. K popularitě přispěla i píseň "Babičko, nauč mě charleston" skladatele Ludvíka Podéště a textaře Ludvíka Binovského, kterou nazpívala Edita Štaubertová.

Charleston je tanec, pojmenovaný podle města Charleston v Jižní Karolíně v USA.  Charleston se tančil na ragtime jazz. První zmínky o charlestonu pocházejí z období kolem roku 1903. Charleston byl představen na harlemských jevištích v roce 1913. Na Broadwayi v roce 1922, v "Zeigfeld Follies". V následujícím roce představily charleston na Broadwayi hra „Liza“ a show „Aubreyho Lylese“ „Runnin' Wild“, kde zazněla melodie „The Charleston“ skladatele a pianisty Jamese P. Johnsona a stala se jedním z nejpopulárnějších hitů desetiletí. Charleston se tak stal hlavním tanečním proudem ve Spojených státech. Ve třicátých letech přispěl ke zrodu tance lindy hop. Dívky, které tančily charleston byly nazývány "flappers".  O rozšíření charlestonu v Evropě se zasloužila tanečnice Josephine Bakerová. Když byla roku 1925 na turné po Evropě, zastavila se i v Berlíně a stalo se něco, co by nikoho ani ve snu nenapadlo. Svým úchvatným tancem a malou banánovou sukýnkou rozpoutala charlestonovou horečku. Charleston se stal tancem období dnes známého pod pojmy „zlatá“ či „báječná“ dvacátá léta (Golden/Roaring Twenties). Na ulicích, doma, v tančírnách, všude jste mohli vidět lidi, kteří se pokoušeli pohybovat jako jejich černý idol – s nohama do X a do O a ve velmi ostrém, strojovém pohybu, stejném, jako byl hudební rytmus.

The Charleston is a dance named after the harbor city of Charleston, South Carolina. The rhythm was popularized in mainstream dance music in the United States by a 1923 tune called "The Charleston" by composer/pianist James P. Johnson which originated in the Broadway show "Runnin' Wild" and became one of the most popular hits of the decade. "Runnin' Wild" ran from 29 October 1923 through 28 June 1924. The peak year for the Charleston as a dance by the public was mid-1926 to 1927


Struktura povrchu.

K 31. prosinci 2003 měl okres celkovou plochu 1 272,75 km², z toho:

Demografické údaje.

Data k 30. červnu 2005:

Doprava.

Silniční.

Okresem prochází dálnice D48 a D56. Silnice I. třídy jsou I/11, I/35, I/48, I/56, I/58 a I/68. Silnice II. třídy jsou II/468, II/473, II/474, II/476, II/477, II/483, II/484, II/486 a II/648.

Železniční.

Okresem prochází koridor 320, dále trať 323 a vedlejší tratě 322 a 324.

Seznam obcí a jejich částí.

Města jsou uvedena tučně, městyse "kurzívou", části obcí .  Baška  • Bílá • Bocanovice • Brušperk • Bruzovice • Bukovec • Bystřice • Čeladná • Dobrá • Dobratice • Dolní Domaslavice • Dolní Lomná • Dolní Tošanovice • Fryčovice  • Frýdek-Místek  • Frýdlant nad Ostravicí  • Hnojník • Horní Domaslavice • Horní Lomná • Horní Tošanovice • Hrádek • Hrčava • Hukvaldy  • Jablunkov • Janovice • Kaňovice • Komorní Lhotka • Košařiska • Kozlovice  • Krásná • Krmelín • Kunčice pod Ondřejníkem • Lhotka • Lučina • Malenovice • Metylovice • Milíkov • Morávka • Mosty u Jablunkova • Návsí • Nižní Lhoty • Nošovice • Nýdek • Ostravice • Palkovice  • Paskov  • Pazderna • Písečná • Písek • Pražmo • Pržno • Pstruží • Raškovice • Ropice • Řeka • Řepiště • Sedliště • Smilovice • Soběšovice • Staré Hamry • Staré Město • Staříč • Střítež • Sviadnov • Třanovice • Třinec  • Vělopolí • Vendryně • Vojkovice • Vyšní Lhoty • Žabeň • Žermanice

Změna hranice okresu.

Do 1. ledna 2007 byly v okrese Frýdek-Místek také obce:

Okres Frýdek-Místek je okres na rozhraní Moravy a Slezska v jihovýchodní části Moravskoslezského kraje. Slezsko v okrese velkou měrou převažuje. Jeho dřívějším sídlem bylo město Frýdek-Místek.  V rámci kraje sousedí na severu s okresem Karviná, na severozápadě s okresem Ostrava-město a na západě s okresem Nový Jičín, na jihozápadě pak hraničí s okresem Vsetín Zlínského kraje. Z jihovýchodní strany je okres vymezen státní hranicí se Slovenskem a ze severovýchodu státní hranicí s Polskem.

Frýdek-Místek District (, ) is a district ("okres") within the Moravian-Silesian Region of the Czech Republic. Its administrative centre is the city of Frýdek-Místek. It was created by a reform of administrative divisions in 1960. Until the reform, it was a part of Český Těšín District which ceased to exist with the reform.  The creation of the Frýdek-Místek District redrew ethnic lines in the region. Český Těšín District covered the exact southern part of Zaolzie area and Poles were proportionately more numerous there than in the newly gerrymandered Frýdek-Místek District, which also encompasses the ethnically pure Czech areas west of Zaolzie.


Vzhled.

Statná 50–180 cm vysoká žlaznatě pýřitá bylina s tlustou přímou a větvenou lodyhou. Listy jsou střídavé (v květenství zdánlivě vstřícné) a různě velké, kopinatě vejčité až elipsovité, celokrajné, na bázi klínovitě zúžené, pýřité.  Kvete od června do srpna. Květy jsou nicí, zdánlivě úžlabní, jednotlivé, stopkaté, pětičetné, koruny trubkovitě zvonkovité (až 3 cm dlouhá), zvenčí hnědofialové, zevnitř lysé, hnědofialové, žlutošedé až žluté, načervenale mramorované. Cípy koruny jsou ohnuté.  Plodem je černá kulovitá bobule (14–18 mm v průměru) vyrůstající ze hvězdicovitě rozloženého kalichu. Zprvu chutná sladce, pak však dostává odpornou hořkou příchuť.  Roste roztroušeně na pasekách a okrajích lesů od pahorkatin do podhůří. Obecně preferuje pohostinné vlhké půdy zásaditého až slabě kyselého charakteru.

Lidové názvy.

Beladona, blázníček, bláznivá čerešňa, bláznivá třešně, bláznivý lilek, bláznový lilek, černé divoké višně, černé třešně, černé višně, čertova čerešeň, čertova třešeň, čertův blázníček, hadí hrozinky, hadí střešně, krásavica, lesný lulok, lilek, lilek pošetilý, lolek, lulák, lulčí, lulek, lulík, lulkové korenie, lulkový koreň, lulok, nadragule, nemnica, němnice, nimnica, psinky, psí třešně, rozpuka, šalamoun, šalamounek, toten, vlčá jahoda, vlčí jahodník, vlčí třešně, vlčia čerešňa, vlčia jahoda, vlčie oko, zlá jahoda, zlatá kráska, oči krásné paní.

Obsahové látky.

Z významných organických sloučenin rostlina obsahuje různé tropanové alkaloidy a glykosidy.

Jedovatost a otravy.

Celá rostlina je prudce jedovatá vzhledem k vysokém obsahu tropanových alkaloidů (kořen až 1,5 %, listy 0,3 až 1,2 %, semena asi 0,8 %), z nichž rozhodující podíl tvoří L-hyoscyamin (až 70 % všech alkaloidů). Obsah alkaloidů kolísá nejen podle stanoviště a vlivem podnebí, ale i vlivem dne. Tyto alkaloidy působí na autonomní nervový systém jako parasympatolytikum tím, že tlumí všechny muskarinové účinky acetylcholinu; utlumují srdeční činnost a způsobují zastavení dechu. Centrálně atropin značně dráždí, působí velké vzrušení a teprve ve velkých dávkách ochrnuje.  Člověk se může otrávit jednak přímou konzumací plodů, nebo přes kozí mléko či kozí maso, pokud koza tuto rostlinu sežere. Smrtelnou dávkou jsou u malého dítěte už 3 bobule(!), u dospělého asi 10.  Jako protijed (antidotum) se užívá fyzostigmin nebo pilokarpin.  Hlavní příznaky otravy:  Suchost v hrdle a zčervenání se dostavují již po léčebných dávkách. Po 5 mg lehké vzrušení, sklon k mluvení a pohybům, touha po procházkách, zčervenání v obličeji, suchost kůže, palpitace a mydriasa. Po větších dávkách vázne polykání, vzrušení se stupňuje, dýchání je obtížné, teplota stoupá, otrávený má závratě, vrávorá, má zrakové, sluchové i čichové halucinace, velmi pohyblivé a mnohotné. Po vybití sil zuřivostí nastává vyčerpání, slabost, spavost, klesá teplota. Hluboký spánek může skončit smrtí z obrny dýchacího ústrojí. Vzdor vysoké toxicitě rulíku je prognóza intoxikací vcelku příznivá vzhledem k dobře známým fyziologickým účinkům těchto látek a možnosti účinné léčby (fyzostigmin).

Využití.

Ze sušených listů ("Folium belladonnae") a kořene ("Radix belladonnae") této rostliny se získává atropin, ze kterého se vyrábějí atropinové kapky užívané v očním lékařství k rozkapávání očí za účelem usnadnění některých typů očních vyšetření (atropin roztahuje zorničky). Ze stejného důvodu si dívky ve starověku a středověku vtíraly šťávu z rulíku do očí, aby je měly krásně veliké. Odtud také pochází druhové jméno rostliny ("bella donna" = krásná paní). Bylo to účinné, nepříliš praktické (dočasně to zhoršuje kvalitu zraku, při dlouhodobém používání se zrak může zhoršit trvale) a nebezpečné (mohlo dojít k nebezpečnému zánětu oka nebo otravě).  Výtažek z listů ("Belladonnae folii extractum siccum normatum") se rovněž využívá proti křečím hladkého svalstva (spasmolytikum), obvykle však pouze ve směsích s analgetiky.  Není divu, že se rulík díky svým účinkům významně uplatňoval v bílé i černé magii. Byl např. složkou mastí, jejichž aplikace mohla vyvolávat narkotické stavy a pohybové halucinace (létání na koštěti!), jak nasvědčují např. doklady z inkvizičních procesů.

Externí odkazy.

Rulík zlomocný ("Atropa bella-donna") je statná, až 180 cm vysoká vytrvalá bylina. Je považována za nejnebezpečnější středoevropskou jedovatou rostlinu, odhaduje se, že otravy rulíkem zlomocným tvoří zhruba polovinu všech vážných otrav rostlinného původu na území České republiky. Přirozeně se vyskytuje na většině území Evropy (od Španělska po Podněstří a Krym a od Středomoří po jižní Švédsko) a některých místech v Africe; výskyt tohoto druhu v Maroku a Alžírsku byl však v poslední době zpochybněn.

Atropa belladonna, commonly known as belladonna or deadly nightshade, is a poisonous perennial herbaceous plant in the nightshade family Solanaceae, which includes tomatoes, potatoes, and eggplant (aubergine). It is native to Europe, North Africa, and Western Asia. Its distribution extends from Great Britain in the west to western Ukraine and the Iranian province of Gilan in the east. It is also naturalised or introduced in some parts of Canada and the United States.  The foliage and berries are extremely toxic when ingested, containing tropane alkaloids. These toxins include atropine, scopolamine and hyoscyamine, which cause delirium and hallucinations, and are also used as pharmaceutical anticholinergics. These tropane alkaloids appear to be common in the family Solanaceae, as they are also present in plants of the genera "Brugmansia", "Datura" and "Hyoscyamus", of the same family but in different subfamilies and tribes than the nightshade.  "Atropa belladonna" has unpredictable effects. The antidote for belladonna poisoning is physostigmine or pilocarpine, the same as for atropine.


Životopis.

Narodil se v pobřežním městě Minehead v Somerset v jihozápadní Anglii do farmářské rodiny. V zhruba deseti letech se jeho zálibou stalo sbírání zkamenělin a poté pozorování hvězd. Kvůli svému zájmu o astronomii si postavil vlastní malý teleskop. Dalším jeho výtvorem byl fotofon – přístroj pro přenos zvuku pomocí měnící se intenzity světla. Někdy v této době se mu do ruky dostal časopis "Amazing Stories", publikující fantastické povídky. Takovéto americké časopisy se do Anglie dostávaly jako lodní balast. Během studia Huishova gymnázia v Tauntonu začal psát vlastní povídky. V roce 1934 vstoupil do Britské meziplanetární společnosti.  Po gymnáziu si nemohl dovolit pokračovat ve studiu a tak odešel do Londýna, kde pracoval jako účetní revizor na ministerstvu školství. Zároveň se rozhodl stát se profesionálním spisovatelem. Setkal se s Walterem Gillingsem, vydavatelem časopisu "Scientification", který mu otiskl dva články v letech 1938 a 1939 (jeden shrnoval soudobé poznatky o Sluneční soustavě, druhý se týkal možností letu raketou na Měsíc).  Během druhé světové války sloužil v britském královském letectvu (RAF) jako instruktor pro práci s radarem. V říjnu 1945 otiskl v časopise "Wireless World" myšlenku, jak pomocí tří družic zajistit celosvětový příjem televizního signálu. Bohužel pro něj však je v Británii k udělení patentu potřeba dvou fungujících exemplářů vynálezu. Takto mohl jen v roce 1962, kdy se jeho myšlenka uskutečnila, publikovat v časopise článek "Jak jsem přišel o miliardu dolarů vynalézáním Telstaru ve volném čase". Díky tomu je dnes známý jako vynálezce principu telekomunikační družice a na jeho počest je geostacionární oběžná dráha někdy nazývána Clarkova. Kromě tohoto vynálezu publikoval za války ještě jiný článek: "Raketa a válka budoucnosti" o spojení rakety a jaderné hlavice, díky němu získal stipendium k dalšímu studiu.  Roku 1946 se stal předsedou Britské meziplanetární společnosti a pracoval na vývoji automatických přistávacích systémů. V letech 1946–1948 získal bakalářský titul z fyziky a teoretické i aplikované matematiky na King's College (získal červený diplom). V tomto roce mu John W. Campbell zaplatil 180 dolarů za povídku "Rescue Party" pro časopis "Astounding Science-Fiction". V roce 1948 mu v časopise vyšlo jeho první větší dílo "Proti pádu noci", později přepracované jako "Město a hvězdy".  Roku 1956 se přestěhoval do Kolomba na Srí Lance (tehdy ještě Cejlon). Tamní prostředí jej inspirovalo k napsání románu "Rajské fontány", v němž popisuje ideu vesmírného výtahu.  Na počátku své kariéry se také zajímal o paranormální jevy, což zužitkoval v románu "Konec dětství". Již před dlouhou dobou se od všelijakých pseudověd distancoval, vždy však obhajoval výzkum na poli telekineze a podobných jevů. Je také známý ze svých dvou seriálů: "Záhady světa Arthura C. Clarka" (1981) a "Svět tajemných sil Arthura C. Clarka" (1984).  Od roku 1988 byl upoután na kolečkové křeslo. V roce 1988 se začalo oficiálně mluvit o udělení rytířského titulu. To bylo pozdrženo během vyšetřování jeho obvinění z pedofilie vzneseného bulvárním časopisem The Sunday Mirror. Clarke byl očištěn od tohoto obvinění v roce 2000. Jeho zdravotní stav v této době mu však neumožnil odcestovat do Londýna a převzít tuto poctu od královny osobně. Slavnostní ceremoniál se tedy uskutečnil za přítomnosti britského vysokého komisaře přímo v Kolombu. Byl čestným předsedou Institutu pro spolupráci ve vesmíru.  V roce 1962 byl za své knihy a články navržen na cenu UNESCO: Kalingovu cenu za popularizaci vědy. Roku 1985 mu byl udělen titul velmistra sci-fi. Roku 1986 založil Cenu A. C. Clarka, která se každoročně uděluje nejlepšímu sci-fi románu vydanému na britské půdě.  Zemřel 19. března 2008 nedlouho po svých 90. narozeninách v Kolombu na Srí Lance, kde žil od roku 1956. V posledních měsících svého života trpěl respiračními problémy.  Do série ještě patří knihy "Poslové Rámových světů" a "Noc dvojího úplňku", jejichž autorem je Gentry Lee.

Sir Arthur Charles Clarke (16. prosince 1917 Minehead, Spojené království – 19. března 2008 Kolombo, Srí Lanka) byl britský autor science fiction a vynálezce, nejvíce známý svým románem "". Společně s Robertem Heinleinem a Isaacem Asimovem byli nazýváni „Velkou trojkou science fiction“. Byl předním představitelem hard science fiction a technického optimismu. Počátky jeho díla jsou spojovány s obdobím Zlatého věku science fiction.  "2001: Vesmírná odysea" vznikala současně s  režiséra Stanley Kubricka. Byla inspirována jeho povídkou "Hlídka" (The Sentinel), ale během přípravy scénáře se rozrostla v celý román. Kubrick přišel za Clarkem se žádostí o román, podle kterého bude možné natočit „příslovečně dobrý vědeckofantastický film“. To vyústilo ve skutečně jedinečnou spolupráci v celé historii sci-fi filmů.  Napsal také mnohé jiné knihy včetně "Setkání s Rámou" (na tu později navázala celá série knih napsaných ve spolupráci s Gentry Leem), tří pokračování "Vesmírné odyssey" a mnoha příběhů vážných i humorně laděných – například povídka "Hvězda" o duchovním dilematu jezuitského kněze na archeologické expedici v dalekém vesmíru. Stal se vynálezcem geostacionární telekomunikační družice. S myšlenkou satelitu zavěšeného na pevném místě na obloze přišel dávno před vypuštěním první družice – už v roce 1945.  Jeho jménem byla pojmenována planetka – „4923 Clarke“ a dinosaurus "Serendipaceratops arthurcclarkei" objevený v australském Inverlochu. Velkou část života strávil na Srí Lance, kde také přežil tsunami v roce 2004.

Sir Arthur Charles Clarke (16 December 1917 – 19 March 2008) was a British science fiction writer, science writer and futurist, inventor, undersea explorer, and television series host.  He co-wrote the screenplay for the 1968 film "", one of the most influential films of all time. Clarke was a science writer, an avid populariser of space travel and a futurist of a distinguished ability. He wrote over a dozen books and many essays for popular magazines. In 1961, he received the Kalinga Prize, a UNESCO award for popularising science. Clarke's science and science fiction writings earned him the moniker "Prophet of the Space Age". His science fiction writings in particular earned him a number of Hugo and Nebula awards, which along with a large readership made him one of the towering figures of the genre. For many years Clarke, Robert Heinlein and Isaac Asimov were known as the "Big Three" of science fiction.  Clarke was a lifelong proponent of space travel. In 1934, while still a teenager, he joined the British Interplanetary Society. In 1945, he proposed a satellite communication system using geostationary orbits. He was the chairman of the British Interplanetary Society from 1946–1947 and again in 1951–1953.  Clarke emigrated from England to Ceylon (now Sri Lanka) in 1956, to pursue his interest in scuba diving. That year he discovered the underwater ruins of the ancient Koneswaram temple in Trincomalee. Clarke augmented his popularity in the 1980s, as the host of television shows such as "Arthur C. Clarke's Mysterious World". He lived in Sri Lanka until his death.  Clarke was appointed Commander of the Order of the British Empire (CBE) in 1989 "for services to British cultural interests in Sri Lanka". He was knighted in 1998 and was awarded Sri Lanka's highest civil honour, Sri Lankabhimanya, in 2005.


Životopis.

Pocházel ze starého rakouského rodu, který získal inkolát a statky v Čechách již roku 1574. Patřil tedy ke staré české zemské šlechtě. Jeho čeština byla špatná, ale je považován za příslušníka české nobility. Rozhodl se pro službu v císařské armádě a prošel napoleonskými válkami v letech 1805, 1809, 1813–1814 a 1815. Zvláště se vyznamenal roku 1814, kdy byl dekorován rytířským křížem Vojenského řádu Marie Terezie a povýšen na plukovníka "Konstantinových Kyrysníků", jednoho ze dvou nejstarších pluků císařské armády.

Vojenská kariéra.

Od roku 1840 působil ve funkci velícího generála v Čechách. I když byl povýšený (traduje se jeho výrok, že „"člověk začíná až baronem"“) byl mezi vojáky českých pluků oblíbený. Vrcholem jeho kariéry se stal až revoluční rok 1848. Jeho jméno, vedle jmen chorvatského bána Josifa Jelačiće a polního maršála Josefa Václava Radeckého z Radče, se stalo symbolem záchrany habsburské monarchie.  Po březnové revoluci se ve Vídni stal na krátký čas posledním prvním ministrem po odstupujícím Metternichovi. Konzervativní Windischgrätz byl, ale pro revolucionáře stejně tak nepřijatelný jako jeho předchůdce. Proto se zakrátko navrátil ke své původní funkci velícího generála v Čechách.  Stál v čele císařských vojsk během Svatodušních bouří v roce 1848. V Praze 12. června na počátku konfliktu byla náhodně zabita jeho žena Eleonora rozená Schwarzenbergová (vyhlížející z okna) a těžce raněn prvorozený syn. K významnějším bojům došlo jen v prvním dni povstání. Po boku císařského vojska se bojů proti radikálům účastnila i větší část českých národních gard pod velením knížete Lobkovice. Windischgrätz zajistil hlavní městské komunikace a následně vyvedl císařské vojsko z pravobřežní Prahy.  Dne 15. června večer vyšel vstříc požadavkům radikálů a vyslancům od císařského dvora a vzdal se velení, jež převzal Emanuel hrabě Mensdorff-Pouilly. Následující ráno navzdory příměří, v okolí Nových mlýnů pokračovaly přestřelky a znovu se ujal velení. Ono proslulé bombardování Prahy, jež následovalo, mělo značný dopad na morálku povstalých radikálů i když mělo jen demonstrativní charakter. Poměr malých ztrát na straně povstalců a délky palby naznačují, že kromě účelného zapálení Nových mlýnů mohlo být vedeno slepou municí. V opačném případě by bylo nutno hovořit o naprosté neschopnosti rakouských dělostřelců, kteří patřili k nejlepším v Evropě. Následující den, 17. června, opustili vůdci radikálů město, vůle k odporu se zhroutila a císařské vojsko znovu vpochodovalo do Prahy, kde byl následně vyhlášen stav obležení.  S chorvatským bánem Josifem Jelačićem potlačil říjnové povstání ve Vídni. Boje o Vídeň byly ovšem výrazně těžší, ve velení povstalců figuroval i slavný polský generál Józef Bem.  Zimní tažení proti uherské revoluci zpočátku slavilo velké úspěchy. Dne 5. ledna 1849 vstoupil s císařským vojskem do Budína a Pešti. Odpor povstalců se tím však zlomit nepodařilo a tím pádem císařské vojsko nemělo dost sil k pokračování v postupu na Debrecín. Příliš dlouhé zásobovací linie, stejně jako dosud nepokořená pevnost Komárno znemožňovaly další ofenzívu. Uherským povstalcům se proto podařilo konsolidovat situaci a s novým vrchním velitelem generálem Artúrem Görgeyem zahájili počátkem dubna protiofenzívu. Po neúspěšných bitvách u Hatvanu, Isaszegu a Vácu byl odvolán z vrchního velení císařské armády. Změna vrchního velitele uprostřed nepřátelského postupu vedla k dalšímu ústupu císařské armády, který se zastavil až na úrovni Prešpurku.  Jeho odvolání ale mělo i politické důvody. Byl ultrakonzervativní legitimista, který na obsazeném území zaváděl staré pořádky. To nebylo chápáno zástupci všech národnostních menšin (Slováci, Chorvati, Srbové, Rumuni atd.), které bojovaly na císařské straně proti Maďarům. I jeho představy staronového uspořádání státu se neshodovaly s představami císaře Františka Josefa I. a jeho ministerského předsedy, Windischgrätzova švagra, knížete Felixe Schwarzenberga.  Do armády a vyšší politiky se již nikdy nevrátil. Zemřel v březnu roku 1862 ve Vídni, a jeho ostatky byly převezeny na rodové panství v Tachově.

Alfred kníže Windischgrätz, někdy též "Alfred z Windisch-Graetze" ( "Alfred Fürst zu Windisch-Graetz" (11. května 1787, Brusel, Belgie – 21. března 1862, Vídeň, Rakouské císařství) byl český šlechtic a rakouský polní maršál.

General Alfred Candidus Ferdinand, Prince of Windisch-Grätz (; 11 May 178721 March 1862), a member of the Bohemian noble Windisch-Graetz family, was a Field Marshal in the Austrian army. He is most noted for his service during the Napoleonic Wars and for his role in suppressing the Revolutions of 1848 in the Austrian Empire.


Prameny.

O bohyni, která by mohla být Ladou se zmiňuje nepříliš známá legenda Život sv. Jiří Agioritského z 11. století, jejíž originál se zachoval v gruzínštině. Text vypráví o bohyni ctěné Slovany ve vesnici Livadija na poloostrově Chalkidiké, jejíž mramorová socha byla uctívána slovy:  Idol nakonec světec zničil železnou holí. Spojitost se sluncem a deštěm že se mohlo jednat o jarní bohyni jako je Lada.  V polských církevních zákazech z let 1420 až 1423 se poprvé objevuje jméno Lady a v druhé polovině 15. století zmiňuje Jan Długosz božstvo Lado:  Matěj z Miechova na počátku 16. století přirovnává Ladu k řecké Lédě, matce blíženců Kastora a Polydeuka.  „"Marta nazývali Ledou, vládcem válek a dárcem vítězství."“  Více informací pak uvádí na konci 16. století Matěj Stryjskowský:  Legenda o vybudování benediktýnského kláštera na Lysé Hoře z 16. století uvádí že na Lysé hoře do 12. století stáli tři idoly tří božstev: Lada, Boda a Leľa, kterým byly přinášeny prvního května oběti. Archeologové skutečně na hoře našli kultovní místo datované do 9. až 10. století.  Západoruský Hustýnský letopis ze 17. století uvádí ve svých dvou variantách božstvo jménem Lado jako čtvrtou modlu ve Vladimírově pantheonu.  Problémem polských a ruských kronik raného novověku je otázka jejich spolehlivosti. Pochybnosti vyvolává jak mlčení starších pramenů, tak přirovnávání slovanských božstev k antickým.

Lidová kultura.

Výrazy Lada či Lado, případně Leľ, Lelja, Poleľ, se užívali ve slovanských lidových svatebních obřadech až do novověku jako označení milenky, milence nebo bytosti jež je měla spojit. Stejně je toto slovo užito i v Dalimilově kronice. Tyto jména se však také objevují v písních zpívaných při sezónních a agrárních rituálech, a některé se k Ladě obracejí jako k bohyni, například chorvatská píseň z 18. století zpívaná při letním slunovratu.

Litevci.

Podle Matěje Stryjkowského je Lada ctěna Litevci, kteří jí obětují bílého kohouta a pějí píseň znějící „Lado, Lado, Lado. Didis musu Dewie“, tedy „Lado, veliké naše božstvo.“ Z tohoto textu nejspíše vycházel i polský romantický historik Teodor Narbutt , který uvádí tatáž slova jako opakující se refrén v jarních litevských písních.

Teorie.

V polovině 19. století Dimitrij Šepping označil za slovanskou bohyni lásky a srovnal jí s řeckou Létóo. Kult Lady podle něj Slované převzali od Baltů, u nichž tuto bohyni ztožnil s litevskou Laimou. Karel Jaromír Erben ji považoval za bohyni mladosti, krásy, lásky a plodnosti. Jan Máchal na konci 19. století pod vlivem pověstí zaznamenaných Josefem Grohmannem došel k závěru že Lada byla ctěna i na českém území.  Jevgenij Aničkov na začátku 20. století odmítl jako jeden z prvních Ladu jako fantasii mytologů 19. století, v návaznosti na Louise Légera, který zavrhl využití lidových písní při studiu slovanské mytologie. Aleksander Brückner slovo Lada a jeho obdoby považoval za pouhé refrény písní bez hlubšího významu a tento názor převzala většina badatelů v první polovině 20. století, například Stanislaw Urbanczyk a N. M. Galkovskij.  Rehabilitace Lady jako bohyně nastala s opětovným užití rozboru lidových písní a obřadů. Boris Rybakov ve svém Pohanství starých Slovanů z roku 1981 přišel s hypotézou že Lada má indoevropské kořeny a srovnal ji s řeckou Létó a Démetér. Přisoudil jí i dceru, analogickou Artemidě a Persefoně, jménem Lelja. Obě bohyně považoval za totožné s Rožanicemi a za významná božstva Slovanů před vznikem Vladimírova panteonu. Lada a Lelja podle Rybakova vládnou nad jarní přírodou a zemědělskými pracemi, plodností, láskou a manželstvím. A. Faminicyn došel analýzou písní v 80. letech 20. století k závěru že Lada byla bohyní manželství a veselí, důležitá především při svatebních obřadech.

Lada či Lado je slovanské božstvo, jehož existence se odvozuje především z folklóru a raně novověkých kronik. Lada je v obecném povědomí chápána jako bohyně lásky, jara, manželství, setby a orby. Část odborníků se k tomuto výkladu klaní, ostatní se však k němu staví skepticky či jej zcela zamítají. Jméno Lady lze odvozovat od slova lad, soulad. Ve falšovaných glosách ve staročeském slovníku "Mater verborum" je Lada přirovnávána k Venuši.

Lada is a goddess in Baltic and Slavic mythology associated with beauty and fertility. Her masculine counterpart is called Lado. Lada and Lado are sometimes seen as divine twins, and at other times as a mother goddess and her son. They are commonly mentioned together in songs related to planting, harvesting, and weddings. Together, Lada and Lado form one aspect of a multiple deity, whose other names and aspects relate to the Sun, water, and grain, respectively.  Worship of Lada and Lado is attested in Russia between the fifteenth and eighteenth centuries during springtime fertility rites, as well as in Polish church prohibitions on pagan rituals. Some scholars have suggested that "Lada" and "Lado" are not the names of deities, but simple refrains in songs and poetry. However, a number of songs and historical chronicles provide evidence for a cult of worship.  The origins of Lada in mythology are uncertain; she may derive from other Slavic or Baltic goddesses, or from the Greek Leto or Leda. The names "Lada" and "Lado" may be related to the Russian word "lad", 'harmony, peace, union'.  The asteroid (2832) Lada is named after the goddess.


Shrnutí.

Lord Voldemort a jeho Smrtijedi způsobují v zemi více a více neklidu, tentokrát nejen u čarodějů, ale i u mudlovské veřejnosti. Rufus Brousek nahradil Kornelia Popletala ve funkci ministra kouzel a pokouší se dokázat, že úspěšně zvládá bojovat proti Pánovi Zla. Jeho protivník však má v hlavě jiné plány a svěřuje Draco Malfoyovi tajnou misi. Jeho matka, Narcisa, ze strachu o Draca přesvědčí Snapea odpřisáhnout jeho ochranu uzavřením neporušitelného slibu, který když poruší, tak zemře.  V Bradavicích se Severus Snape stává novým učitelem obrany proti černé magii a Horacio Křiklan zajišťuje výuku lektvarů. Harry získává bývalou učebnici lektvarů „Prince dvojí krve“. Díky připsaným komentářům prince se mu daří být v lektvarech první ve třídě. Po jednom ze zápasů Famfrpálu Harry začíná chodit s Ginny Weasleyovou. Jeho kamarád Ron zatím chodí s Levandulí Brownovou, ale ve skutečnosti ho přitahuje Hermiona, se kterou se více

Podrobný popis děje.

Kapitola 1: Extra ministr.

Příběh začíná shrnutím děje ve formě rozhovoru mezi ministrem kouzel a britským premiérem. Předchozí ministr kouzel Kornelius Popletal musel rezignovat na svou funkci a nahradil ho Rufus Brousek. Premiér si vybavuje, jak ho hned po zvolení navštívil Popletal a informoval ho o existenci

Kapitola 2: Tkalcovská ulice.

Bellatrix Lestrangeová a její sestra Narcissa Malfoyová navštíví dům na Tkalcovské ulici, kde žije profesor Snape. Syn Narcissy, Draco, dostal úkol od Voldemorta, který je nad jeho síly, a ona chce, aby mu Snape pomohl a udělal to

Kapitola 3: Chtě nechtě.

Brumbál se objeví u Dursleyových a řekne Harrymu, že Grimmauldovo náměstí 12, Krátura, Klofan a všechen další Siriusův majetek teď patří jemu. Harry pošle Kráturu pracovat do Bradavic a Klofana

Kapitola 4: Horacio Křiklan.

Spolu s Brumbálem se Harry vydá místo do Doupěte k vesnici Blábolivý Brod. Brumbál řekne Harrymu, že potřebují nového učitele (pravděpodobně na pozici učitele obrany proti černé magii) a jdou přemluvit Horacia

Kapitola 5: Šišlavá nákaza.

Artur Weasley stojí v čele nového oddělení pro odhalování a konfiskaci falešných obranných kouzel a ochranných předmětů, tj. hledají a zabavují falešné obranné předměty jako lektvary, které chrání před nebezpečím, nebo lotroskopy, které slouží jako sledovací zařízení pro Smrtijedy.  Fleur Delacourová je u Weasleyových také, chtějí se s Billem Weasleym vzít. I Hermiona je v Doupěti. Jméno kapitoly je odvozeno od hanlivé přezdívky ("Šišla"), kterou

Kapitola 6: Draco v Obrtlé.

Pravidelně jsou zabíjeni a mizí lidé. Igor Karkarov je mrtev, byl zabit Smrtijedy, pan Ollivander (výrobce hůlek) zmizel.  Harry se stává famfrpálovým kapitánem, což mu, dle Hermiony, dává status prefekta (říká, že může používat jejich koupelnu, ale jestli existují i další výhody, není známo).  Celá rodina jde nakupovat do Příčné ulice, kde potkají Hagrida a zažijí nepříjemné setkání s Dracem Malfoyem a jeho matkou Narcissou. Harry vidí Draca v obchodě

Kapitola 7: Křikův klub.

Harry se svěří panu Weasleymu s podezřením, že Draco Malfoy je Smrtijed. Harry jim řekne, jak Draco řval a ucukl, když mu chtěla paní Malkinová vyhrnout rukáv, a že také Borginovi ukázal něco, co ho přimělo, aby Malfoye bral vážně. Je to prozatím pouze podezření.  Ginny Weasleyová má mazlíčka - trpaslenku Arnolda.  Později jsou v Bradavickém expresu Harry a Neville pozváni na svačinu s profesorem Křiklanem. Když tam dorazí, najdou tam spoustu lidí, včetně Ginny Weasleyové a Blaise Zabiniho, zmijozelského studenta z Harryho ročníku. Všichni studenti jsou spojeni se slavnými čaroději a čarodějkami, kromě Ginny,

Kapitola 8: Snapeův triumf.

Harryho zachrání Tonksová (pozor - ve filmu Lenka Láskorádová), vyléčí mu zlomený nos a vykouzlí patrona (ale jiného, než měla dříve), aby na hradě věděli, že je Harry v pořádku. Stále ji zřejmě trápí Siriusova smrt, vypadá velmi bledě. Když

Kapitola 9: Princ dvojí krve.

Harryho sen stát se bystrozorem je tedy zase skutečný. Když lektvary učí Křiklan, může tam chodit, i když dostal N. Bohužel pro Hagrida už Harry, Ron ani Hermiona nechodí na hodiny péče o kouzelné tvory. Na všechny ostatní předměty ale chodí spolu. Profesorka McGonagallová Harrymu předá seznam potenciálních hráčů famfrpálu, kteří se zúčastní zkoušek.  Na hodině obrany proti černé magii se učí tichá kouzla, kouzla, která vyvoláváte bez mluvení. Když Harry vykouzlí ochranný štít a Snape ho srazí, je na něj Harry drzý. Dostane proto od Snapea školní trest. Naštěstí ho zachrání Brumbál, když mu na stejnou dobu dá první soukromou hodinu.  Lektvary jsou teď daleko zábavnější, když je Snape

Kapitola 10: Rodina Gauntů.

Hermioně se ta kniha nelíbí a naznačí, že „princ“ by mohla být i žena (písmo v knize vypadá spíše jako ženské). Harry argumentuje: „Kolik holek se stalo princem?“ Ale znamená to, že i Lilly Potterová mohla být původním vlastníkem knihy (Křiklan sám říká, že Lilly byla mistryní v lektvarech). Harry odchází na první soukromou hodinu s Brumbálem. Brumbál mu řekne, že se nebude učit kouzla, ale že se pokusí vypátrat, jaké jsou Voldemortovy úmysly. Brumbál vytáhne lahvičku se vzpomínkami Boba Odgena, který pracoval v oddělení pro uplatňování

Kapitola 11: Hermionina pomocná ruka.

Hodiny normálně pokračují a Harry, Ron a Hermiona se snaží naučit kouzla, která se nevyslovují. Harry se rozhodne, že si půjde promluvit s Hagridem. Také musí jít na zkoušky famfrpálu a vybrat nový tým. Hermiona se jen tak zmíní, že Harry „nikdy nebyl tak populární“ mezi dívkami a že „ani nevadí, že jsi přes prázdniny vyrostl skoro o třicet centimetrů“. Na to Ron odvětí, že je také dost velký (Hermiona totiž naznačuje zájem o Harryho a to se Ronovi moc nelíbí). Harrymu je nějak horko, i když počasí je bídné.  Průvodčí ze Záchranného autobusu, Stan Silnička, byl uvězněn za to, že projednával na veřejnosti plány Smrtijedů, a Brumbála od té soukromé hodiny s Harrym nikdo neviděl. Eloise Midgenová odešla na žádost rodičů ze školy, protože se báli o její bezpečnost, a matku Hannah Abbottové před nedávnem nalezli mrtvou.  Když trojice projde kolem Parvati a Levandule, tak Parvati šťouchne do Levandule a ta se na Rona usměje. Ten se na ni také nejistě

Kapitola 12: Stříbro a opály.

Harry leží v posteli a čte si knihu prince dvojí krve, která je plná kouzel, jež mohou přijít vhod. Harry vyzkouší jedno bezeslovné kouzlo na levitování lidí, podobné jako jeho otec použil ve Snapeově vzpomínce. Myšlenku, že by snad jeho otec mohl být princem dvojí krve, ale zavrhne, protože jeho otec byl čisté krve.  Brumbál naplánuje další hodinu na pondělní večer, na stejnou dobu, kdy má Křiklan další ze svých pravidelných večírků. Křiklan tam chce mít Harryho společně s Hermionou a Ginny, ale neustále mu to maří jiné věci.  Koná se také první výlet do Prasinek. Když odmítnou pozvání Křiklana, potkají hostinského z Prasečí hlavy a Mundunguse Fletchera, který mu u sebe bednu plnou kradeného zboží, včetně poháru se znakem Blacků. Harry chytí Mundunguse pod krkem a chce si to vzít zpátky

Kapitola 13: Raddleovy tajnosti.

Harry má druhou hodinu s Brumbálem. Posledně byla Meropa (Voldemortova matka) těhotná. Potřebovala peníze, protože nedokázala použít kouzla na to, aby se uživila, a tak Kataraktusovi Burkesovi (jednomu ze zakladatelů obchodu Borgin & Burkes) prodala zlatý medailonek, který kdysi patřil Salazaru Zmijozelovi. Za tento cenný náhrdelník jí zaplatil pouze 10 galeonů.  Tentokrát se Harry podívá do Brumbálových vzpomínek.  Brumbál

Kapitola 14: Felix felicis.

Trojice je na hodině bylinkářství a probírají právě rostlinu s názvem Snargaluff, která má hodně chapadýlek a uvnitř ní rostou lusky o velikosti grapefruitu. Hermiona řekne Ronovi a Harrymu, že večeře Křikova klubu jsou docela zábavné a že Harry musí přijít na tu vánoční, protože Křiklan si vybere den tak, aby tam mohl Harry přijít. Ron se naštve a řekne Hermioně, ať tam klidně jde třeba s McLaggenem, aby z nich mohli udělat „Krále a královnu křiklounů“, a Hermiona rozhořčeně odpoví, že ona chtěla pozvat Rona, ale když je takový protivný, může se na něj vykašlat.  Harry si pomyslí, že dříve nebo později, jestli se Ron a Hermiona dají dohromady a rozejdou se, tak mezi nimi vznikne nepřeklenutelná propast a Harry je nebude umět smířit, anebo si budou tak blízcí, že mezi sebe Harryho nepustí. Řekne si, že počká a uvidí, jak se to vyvine.  Katie Bellová je zatím pořád v nemocnici, takže Nebelvíru chybí jeden střelec. Harry si nakonec vybere Deana Thomase, protože dobře létá. Dean je šťastný a rychle běží tu novinku sdělit Ginny (která je také střelcem a navíc spolu chodí). Seamus se ale cítí poněkud v rozpacích. Nebelvírským studentům se moc nelíbí, že si Harry do týmu vybral dalšího spolužáka z ročníku, ale Harry věří, že je Dean šikovný, jak předvedl na tréninku před zápasem. I odrážečům to jde skvěle.  Naproti tomu Ron je něco jiného. Zase se mu vrátila nervozita a je tak nervozní, že udeří Demelzu do úst. Harry Rona povzbuzuje a ten se očividně cítí lépe, dokud na cestě do nebelvírské společenské místnosti nepotkají Deana a Ginny, kteří se líbají. Harry cítí žárlivost, když tam tak Deana s Ginny vidí, a také Ron se zlobí.  Dean se rychle vytratí a Ginny s Ronem na sebe začnou křičet. Vytáhnou hůlky a Harry odstrčí Rona ke zdi, takže ten jen tak tak mine sestru. Ginny urazí Rona, když mu řekne, že už všichni jeho kamarádi a každý z rodiny někdy někoho políbili a že Ron má zkušenosti „dvanáctiletého kluka“

Kapitola 15: Neporušitelný slib.

Ron teď každý večer tráví líbáním Levandule, která „považuje každou chvilku, kdy se nelíbá s Ronem, za ztrátu času“. Hermiona je čím dál tím víc zatrpklejší a Ron říká, že by si neměla stěžovat, protože se už líbala s Viktorem Krumem.  Harry zatím úspěšně využívá rady z princovy knihy Lektvary pro pokročilé. Hermiona mu radí, ať je opatrný, ale Harry (který má pocit, že snad ztratil hlas, jak dlouho nemluvil) odpoví, že od prince se naučil daleko víc než od Křiklana a Snapea. Hermiona mu ale rozzlobeně řekne, že nemá na mysli prince, ale dívky, které jsou už celý rok do něj blázen a které se mu snaží podstrčit nápoj lásky. Navrhne mu, aby některou dívku pozval na tu vánoční party u Křiklana, aby s tím daly pokoj. Harry se snaží nemyslet na Ginny, která „se mu pořád vkrádá do snů v takových situacích, že byl Harry rád, že Ron neovládá nitrozpyt“.  Harry se opět zmíní o Malfoyovi a náhrdelníku, ale Hermiona mu řekne, že detektory temných věcí by určitě našly prokletí, ale takový nápoj lásky, který je v lahvičce od lektvaru proti kašli (Filch zakázal všechny věci z Kratochvilných kouzelnických kejklí) ne. Harryho napadne rozzlobená knihovnice paní Pinceová, která se ho snaží poškrábat, když vidí, jak je princova kniha popsaná. Harry s Hermionou utečou a Harry vysloví názor, že Pinceová a Filch spolu něco mají.  Ve společenské místnosti nabídne Harrymu jedna z jeho obdivovatelek odvar z chejru a krabici bonbonů, ale on to rychle odmítne. Hermiona si chtěla přisednout, ale když vidí Rona a Levanduli, jak jsou do sebe na jejím křesle zapleteni, jde radši spát.  Příští den na hodině přeměňování se Hermiona a Ron pohádají a Hermiona s brekotem uteče. Na záchodě ji utěší Lenka Láskorádová, která pak potká Harryho. Jakmile si Hermiona vezme věci, které

Kapitola 16: Tuze mrazivé Vánoce.

Harry a Ron jsou v Doupěti a užívají si Vánoce. Harry chce říct co nejvíce důvěryhodným lidem o rozhovoru mezi Snapem a Dracem. Šanci dostane na Štědrý den, když to řekne Remusu Lupinovi a panu Weasleymu. Oba řeknou, že Brumbál Snapeovi věří a to že jim stačí. Lupin řekne Harrymu, že mu, když učil v Bradavicích, každý měsíc bezchybně připravoval lektvar, ale že tu zahořklost mezi nimi (a také Harrym) nikdo nezacelí.  Harry se zeptá Lupina, co teď dělá. Lupin mu řekne, že je v ilegalitě; žije mezi vlkodlaky a podává informace Řádu. Říká, že jsou na straně Voldemorta, protože chtějí pod jeho vládou získat svobodu, a že má problémy se domluvit s Fenrirem Šedohřbetem, který je šéf a je nejbrutálnější žijící vlkodlak. To on kousl Lupina, když byl malý. Fenrir si vybírá malé děti a vychovává je k tomu,

Kapitola 17: Zamlžená vzpomínka.

Harry, Ron a Ginny se vrací po Vánocích do Bradavic. Ve společenské místnosti potkají Hermionu, která zcela ignoruje Rona. Harry řekne Hermioně o všem, co se dozvěděl v Doupěti. Hermiona souhlasí s Lupinem a panem Weasleym, ale upozorní Harryho na Fenrira Šedohřbeta. Malfoy jím hrozil Borginovi, tak konečně teď ví, koho tím myslel.  Na nástěnce se objeví zpráva, že každý, komu do 31. srpna bude sedmnáct, může začít chodit na hodiny přemisťování, což platí pro Harryho, Rona i Hermionu. Všichni jsou nadšeni a ptají se Harryho, jaké to je (on je jediný ze šestého ročníku, kdo to zažil). Harry je odbude a jde na třetí hodinu k Brumbálovi.  Harry Brumbálovi řekne o všem, co se dozvěděl o Dracovi, Rufusovi Brouskovi a o všem, co se událo o Vánocích. Brumbál řekne Harrymu, že Snapeův rozhovor ho netrápí a že i on se s Rufusem hádal kvůli Harrymu. Brumbálovi se zajiskří v očích, když Harry imituje Brouska, jak říká, že Harry je „skrz

Kapitola 18: Narozeninová překvapení.

Harry se se svým úkolem svěří Hermioně a Ronovi.  Na hodině Lektvarů jim Křiklan dá za úkol vyrobit protijed na různé jedy. Harry ve své knize nenajde žádnou vhodnou poznámku a když zbývají už jen 2 minuty, najde na okraji stránky napsáno “Prostě jim do krku strč bezoár“. Harry si vzpomene, že v prvním ročníku jim Snape řekl, že kamen z žaludku kozy (který se jmenuje bezoár) vás ochrání před většinou jedů. Rychle doběhne do skříně a jeden si vezme. Nikomu ve třídě se nepodaří protijed uvařit, ale když Křiklan přijde ke stolu Harryho, ten mu ukáže bezoár. Křiklan je okouzlen a řekne Harrymu, že je jako jeho matka (Hermiona ale vůbec okouzlena není).  Harry

Kapitola 19: Skřítčí špehové.

Rona odnesou na ošetřovnu a přijedou jeho rodiče. Dozví se, že si Ron musí odpočinout a nejspíš se uzdraví. Při dalším famfrpálovém zápase Rona nahradí na postu brankáře Cormac McLaggen. Když se ale snaží řídit tým a půjčí si odrážečskou pálku, odpálí potlouk na Harryho, kterému to naštípne lebeční kost, a tak Harry také skončí na

Kapitola 20: Žádost lorda Voldemorta.

Harry má další hodinu s Brumbálem, který mu ukáže dvě vzpomínky. V první je asi dvacetiletý Voldemort, který pracuje jako nákupčí pro Borgina a Burkese. Navštíví dům jedné postarší dámy, která se jmenuje Hepziba Smithová, která tvrdí, že je vzdálenou příbuznou Helgy z Mrzimoru.

Kapitola 21: Nenalezitelná komnata.

Harry najde v učebnici lektvarů nové kouzlo Sectumsempra a chce ho zkusit. Krátura a Dobby mu podají

Kapitola 22: Po pohřbu.

Hagrid řekne Harrymu, že pavouk Aragog zemřel, a přeje si, aby se Harry zúčastnil pohřbu. Harry vypije lektvar štěstí Felix felicis a pokusí se přemluvit profesora Křiklana, aby mu prozradil pravou vzpomínku. Ale lektvar ho přiměje, aby šel za Hagridem. Na

Kapitola 23: Viteály.

Viteály jsou předměty, které obsahují lidskou duši. Jen málo lidí zaklelo půlku své duše do těchto předmětů. Nikdo ji ale nerozdělil na víc než dvě části. Brumbál se domnívá, že Voldemort v touze po nesmrtelnosti, udělal to, co nikdo jiný před ním: rozdělil svou duši na 7 částí, takže ho nikdo nemůže zabít, pokud

Kapitola 24: Sectumsempra.

Harry nadále sleduje Draca a najde ho, jak fňuká na záchodcích Ufňukané Uršuly. Ať už plánuje cokoliv, bojí se, že to nedokáže a bojí se také o životy svých rodičů (a svůj), pokud se mu to nepodaří udělat. Brzy si ale Harryho všimne. Když chce Malfoy na Harryho použít kouzlo Cruciatus, použije Harry kouzlo Sectusempra z učebnice prince dvojí

Kapitola 25: Náhodně vyslechnutá jasnovidka.

Harry a Ginny jsou spolu šťastní a smějí se tomu, jaké drby o nich kolují po škole. Zdá se, že Ron s jejich vztahem nemá nejmenší problém. Hermiona vyřkne svou teorii o princi dvojí krve. Brumbál zavolá Harryho do své pracovny a Harry na cestě potká profesorku Trelawneyovou, která se

Kapitola 26: Jeskyně.

Brumbál se s Harrym přemístí na útes u moře. Tady kdysi sirotek Tom Raddle mučil dva malé sirotky. Jeskyně je pod vodou, takže se Brumbál s Harrym musí potopit a doplavat tam. Tam si rozsvítí své hůlky. Brumbál se snaží najít nějaký vchod. Probírá se Voldemortovými úmysly a přijde na to, že Voldemort chce své soupeře oslabit. Řízne se a pokape krví zeď. Objeví se vchod a Harry s Brumbálem se ocitnou u velikánského podzemního jezera, v jehož středu září podivné zelené světlo. Harry se pokusí použít kouzlo accio a přivolat k sobě viteál, ale nepodaří

Kapitola 27: Věž v bouři.

Harry a Brumbál se vrací do Bradavic. Madam Rosmerta jim půjčí košťata a oba letí k astronomické věži, nad kterou se objevilo Znamení zla. V Bradavicích zavládl chaos. Na věži se objeví Draco. Brumbál znehybní Harryho, který je pod neviditelným pláštěm a Draco odhalí, že úkol, který dostal od Voldemorta, je zabít Brumbála. Také prozradí, že pomocí rozplývavé skříně propašoval do Bradavic další Smrtijedy. Použil rozplývavou skříň,

Kapitola 28: Princův útěk.

Když Snape zabije Brumbála, spolu s Drakem prchají. Harry je pronásleduje (mezi bradavickými studenty, kteří bojují se Smrtijedy). Hagrid zatím Snapea a Malfoye zastaví. Jelikož mu v žilách koluje obří krev, odolává Snapeovým kouzlům. Harry je doběhne a snaží se Snapea zabít. Používá různá kouzla, mezi jinými i sectusempra, která našel v knize prince dvojí krve, ale Snapeovi se je daří odrážet. Harry se

Kapitola 29: Fénixův nářek.

Kapitola je nazvána podle zpěvu ptáka fénixe, do kterého se všichni na ošetřovně zaposlouchali. Kapitola však začíná, když se Hagrid snaží Harryho odtáhnout od Brumbálova těla, ale neúspěšně. Ginny na příkaz profesorky McGonagallové má Harryho přivést na ošetřovnu, kde jsou již skoro všichni Weasleyovi. Po cestě se Harry Ginny ptá kdo další kromě Brumbála zemřel nebo byl zraněn. Ginny mu řekne, že Kratiknot byl omráčen Snapeem, Nevile je v ošetřovně a jeden Smrtijed byl zabit jiným Smrtijedem. Na ošetřovně také leží pokousaný Bill od vlkodlaka Šedohřbeta, Lupin ale říká, že když Šedohřbet nebyl promněněný Bill vlkodlakem nebude.  Když se pak ptají kde je Brumbál, Harry jim vypoví vše, co se odehrálo na Astronomické věži. McGonagallová, Lupin i pí. Weasleyová o tom chvilku diskutují a Hermiona pak Harrymu vypráví, co se stalo jim. Když Harry s Brumbálem odešel ze školy, na chodbách hlídkovali

Kapitola 30: Bílá hrobka.

Hermiona řekne Harrymu, že Eileen Princeová, o které si myslela, že by mohla být princem, byla Snapeova matka. V knihovně objeví, že Princeová si vzala mudlu Tobiase Snapea a pak porodila … Harry vykřikne „vraha!“ Severus Snape je dvojí krve jako Voldemort (a oba si myslí, že je jejich mudlovští otcové zradili) a Harry také (i když vlastně Lilly byla čarodějka). Brumbála uloží k odpočinku do bílé hrobky u jezera. Mnohé známé osobnosti se zúčastní pohřbu, stejně jako jezerní lidé a kentauři, kteří na pokraji lesa vzdají hold střelbou ze svých luků. Harry se rozejde

Tučný text Harry Potter a Princ dvojí krve ( ) je v pořadí šestá ze série knih J. K. Rowlingové o Harrym Potterovi. Originál vyšel o půlnoci (britského letního času) na 16. července 2005 a během prvních 24 hodin se ho jen v USA prodalo 6,9 milionu výtisků, čímž se stal nejrychleji prodávanou knihou v dějinách.  Český překlad knihy se začal prodávat již několik dní před ohlášeným termínem 19. prosince 2005. Kniha byla vydána v nákladu 170 000 výtisků.

Harry Potter and the Half-Blood Prince is a fantasy novel written by British author J.K. Rowling and the sixth and penultimate novel in the "Harry Potter" series. Set during Harry Potter's sixth year at Hogwarts, the novel explores the past of Harry's nemesis, Lord Voldemort, and Harry's preparations for the final battle against Voldemort alongside his headmaster and mentor Albus Dumbledore.  The book was published in the United Kingdom by Bloomsbury and in the United States by Scholastic on 16 July 2005, as well as in several other countries. It sold nine million copies in the first 24 hours after its release, a record that was eventually broken by its sequel, "Harry Potter and the Deathly Hallows". There were many controversies before and after it was published, including the right to read copies delivered before the release date in Canada. Reception to the novel was generally positive, and it won several awards and honours, including the 2006 British Book of the Year award.  Reviewers noted that the book took on a darker tone than its predecessors, though it did contain some humour. Some considered the main themes to be love, death, trust, and redemption. The considerable character development of Harry and many other teenage characters also drew attention.  The film adaptation of "Harry Potter and the Half-Blood Prince" was released 15 July 2009 by Warner Bros.


První hudební krůčky.

Svoji hudební kariéru odstartovala už ve svých jedenácti, když začala chodit na hodiny klavíru na základní škole. Jeden z jejích učitelů v té době poslal nahrávku písně "Love to Love" do RÚV, tehdy jediné rozhlasové stanice na Islandu. Tato nahrávka byla skutečně odvysílána a ona pak téměř okamžitě dostala nabídku od nahrávací společnosti Fálkinn. A tak mohl v roce 1977 vzniknout její první debut, na kterém se podílel i její nevlastní otec, jenž ji doprovázel na kytaru. Na této desce je několik islandských dětských písniček, coververze tehdejších hitů a dokonce i "Fool on the Hill" od Beatles, zpívaná v islandštině. Tato deska se na Islandu stala platinovou a dnes je vysoce ceněným sběratelským kouskem.  Ve svých čtrnácti byla ovlivněna punk rockem, což vyústilo v dívčí punkovou skupinu "Spit and Snot". V roce 1980 úspěšně ukončila střední školu. V roce 1981 založila, spolu s baskytaristou Jakobem Magnússonem, další kapelu, která se jmenovala "Jam-80", později "Tappi Tíkarrass". V témže roce jim vyšel singl "Bítið Fast í Vítið". Další album se jmenovalo "Miranda" a vyšlo v roce 1983.  Další projekt se jmenoval "KUKL" (což v islandštině znamená magie) a kromě ní se ho účastnilo dalších pět islandských hudebníků. Napsali společně několik písní a po čtrnáctidenním zkoušení konstatovali, že už jsou docela sehraní. Jejich hudba je často označována jako gothic rock. Tady už se objevují náznaky, kterým směrem se zpěv dále ubíral. Skupina "KUKL" uspořádala koncertní šňůru po celém Islandu s britskou punkovou skupinou Crass a vydala dvě alba: "The Eye" (1984) a "Holiday in Europe" (1986).  Pak se seskupení KUKL rozpadlo, což bylo zčásti zaviněno i uzavřením jejich nahrávací společnosti Gramm. V létě 1986 se dali dohromady někteří členové KUKLu a surrealistické skupiny "Medusa" a dohromady vytvořili umělecký spolek Smekkleysa. Ten měl samozřejmě i hudební sekci, která dostala název The Sugarcubes. Smekkleysa i The Sugarcubes uvádějí jako oficiální datum vzniku den, kdy se jí narodil syn Sindri.

Hlavní hudební projekty a nahrávky.

The Sugarcubes.

První singl The Sugarcubes se jmenoval "Ammæli" (měl i anglický název "Birthday") a v Británii zabodoval tak, že se stal singlem týdne. Netrvalo dlouho a The Sugarcubes byli osloveni nahrávací společností One Little Indian, která jim nabídla spolupráci. Tento label založil baskytarista skupiny Flux of Pink Indian, se kterou The Sugarcubes hráli při svém vystupování ve Velké Británii. The Sugarcubes se postupem času stávali stále známější a kultovnější kapelou. Začali přicházet nabídky i od velkých nahrávacích firem, ale členové skupiny všechny tyto nabídky odmítli. Raději zvolili cestu tvůrčí svobody než tučné honoráře. Tomuto labelu zůstala věrná dodnes. První album The Sugarcubes dostalo název "Life is Good" a vyšlo v roce 1988. Album dosáhlo mezinárodního úspěchu, což se do té doby nepodařilo žádné islandské skupině. Ona sama ovšem během svého působení v The Sugarcubes spolupracovala s řadou vedlejších projektů. Jeden z nich byla nahrávka "Gling-Gló", což byla směs jazzových standardů i originálního jazzu většinou zpívaná v islandštině. Björk tu zpívá za doprovodu islandského jazzového Tria Guðmundar Ingólfssonar. Deska vyšla pouze na Islandu. Björk také zpívala na albu formace 808 State, které se jmenovalo "Ex:el". Tato spolupráce prohloubila její zájem o house.

Debut.

V roce 1992 se The Sugarcubes rozpadli, protože každý z členů měl jiný názor na to, jak by se jejich hudba měla vyvíjet. Dohodli se, že si raději dají přestávku, než aby riskovali hádky a ohrožení vzájemného přátelství. Jestli mělo jít skutečně o přestávku nebo definitivní konec The Sugarcubes, nevěděl nikdo. Přestěhovala se do Londýna a začala přemýšlet o sólové kariéře. To vyústilo ve spolupráci s producentem Nelleem Hooperem, jenž v té době spolupracoval s Massive Attack a mnoha dalšími. Spolupráce přinesla ovoce v podobě prvního sólového singlu Björk "Human Behaviour". Její první sólové album, které se jmenuje jednoduše "Debut", vyšlo v červnu 1993. Kritici na něj pěli chválu, britský hudební časopis New Musical Expres mu dokonce udělil cenu Deska roku a ve Spojených státech získal "Debut" platinovou desku. V britských hudebních cenách Brit Awards v roce 1994 vyhrála hned ve dvou kategoriích: nejlepší zahraniční zpěvačka a zahraniční objev. Na albu "Debut" jsou zastoupené jednak písně, jež si ona sama napsala už jako teenagerka, ale také písně, které vznikly společnou prací s Hooperem.  Úspěch tohoto alba jí otevřel dveře ke krátkým spolupracím s jinými umělci. Spolupracovala například s Davidem Arnoldem na singlu "Play Dead", který byl napsán k filmu "The Young Americans" (1993). Na pozdějších vydáních "Debutu" je tato píseň přidána jako bonus. Další spolupráce byla s Trickym na albu "Nearly God".

Post.

Už v roce 1994 začala pracovat na svém druhém sólovém albu. Za své spolupracovníky si tentokrát vybrala Nelleeho Hoopera, Trickyho, Graham Massey z formace 808 State a hudebního producenta Howie B.. Album dostalo název "Post" a stejně jako na předchozím albu "Debut" jsou na něm písně, které napsala v předchozích letech. Jednotlivé písně vznikaly každá zvlášť a texty jsou hlavně o mezilidských vztazích a lásce obecně (což je jedno z nejoblíbenějších témat Björk).  V této době také vystupovala v MTV Unplugged, což je dnes již legendární série tzv. „koncertů bez napětí“ (napětím je zde samozřejmě myšlen elektrický proud). Album "Post" vyšlo v červnu 1995 a dosáhlo až na druhou příčku v britském žebříčku, ve Spojených státech se opět stalo platinovým. Singlu "It's Oh So Quiet", nečekaného vánočního hitu, se jen ve Velké Británii prodalo neuvěřitelných 400 tisíc kopií. V lednu 1997 vyšlo album "Telegram", na kterém jsou remixy skladeb z alba "Post" a jako bonus píseň "My Spine".

Homogenic.

Uplynul více než rok a světlo světa spatřilo album Homogenic. Šlo o předzvěst radikální změny její dosavadní image („ta jemný skřítek z Islandu“), kterou si vytvořila dvěma předchozími alby. Na tomto albu spolupracovala hlavně s producenty Markem Bellem z LFO a s Howiem B., ale také s Eumirem Deodato. "Homogenic" bylo její první koncepční album a ve své době její nejexperimentálnější a nejextrovertnější album. Textově i hudebně popisuje pestrobarevné islandské krajiny. Nejvíce je to slyšet v písni "Jóga", která míchá zvuk smyčců a nasamplovaných temných beatů. Ve Spojených státech získalo album v roce 2001 zlatou desku a o pět let později i desku platinovou. Singl "All is full of Love" byl vůbec prvním DVD singlem ve Spojených státech a prošlapal tak cestičku ostatním kapelám a interpretům. Od té doby se stalo standardem přidávat na singly klipy nebo jiný multimediální obsah.  V roce 2000 si Björk zahrála postavu slepé československé emigrantky Selmy ve filmu Larse von Triera "Tanec v temnotách". V témže roce získala za svůj výkon Zlatou palmu na filmovém festivalu v Cannes. Současně také nahrála k tomuto filmu soundtrack, který se jmenuje jednoduše "Selmasongs" a kde se jako host objevuje například Thom Yorke z kapely Radiohead.

Vespertine.

V roce 2001 vyšlo album "Vespertine". Je plné citlivých vokálů, které jsou podbarveny drobnokresbou jemných beatů. K nahrávání byl přizván komorní orchestr, sbory, DJ a experimentátor se zvukem Matmos, dánský DJ Thomas Knak a harfenistka Zeena Parkins. Texty k písním napsali americký básník E. E. Cummings, americký nezávislý filmař Harmony Korine a anglická dramatička Sarah Kane. Souběžně s vydáním tohoto alba vyšla i kniha dosud nepublikovaných próz a nezveřejněných fotografií s názvem "Björk". Po vydání alba "Vespertine" se vydala na koncertní turné po evropských a amerických divadlech a operách. Doprovázeli ji DJ Matmos, harfenistka Zeena Parkins a Sbor Inuit, s nímž krátce předtím podnikla sérii koncertů v Grónsku. V době, kdy se album "Vespertine" objevilo na pultech, se velmi dobře prodávala i její ostatní alba, jichž si do konce roku fanoušci koupili více než 2 milióny kusů.  Z alba "Vespertine" pocházejí tři singly: "Hidden Place", "Pagan Poetry" a "Cocoon". Americký hudební televizní kanál MTV2, který se věnuje alternativnější a nezávislejší hudbě, než je tomu u klasické MTV, zpočátku hrál velmi často první videoklip "Hidden Place". Ten byl nedlouho potom vydán jako DVD singl. Druhý videoklip už bohužel tato stanice nevysílala, protože v něm Björk odhalila své poprsí a navíc obsahoval upravené a deformované sexuální scény. Klip byl sice zpočátku několikrát uveden, ovšem inkriminované pasáže byly cenzurovány. Později byl videoklip stažen z programu docela. V roce 2002 byl v pozdních nočních hodinách uveden necenzurovaný ve speciálu MTV2 "Nejkontroverznější videoklipy". Třetí videoklip byl k písni "Cocoon", jehož autorkou je Japonka Eiko Išioková a který také nebyl na MTV vysílán. Důvodem byla opět nahota: přestože ji postupně pevně obepínala červená příze, vystupovala na začátku klipu zdánlivě nahá.

Medúlla.

V srpnu 2004 jí vyšla řadová deska "Medúlla". Po dvou promyšlených konceptuálních albech vznikala Medúlla z improvizací. Nahrávalo se na 18 různých místech téměř po celém světě (například v New Yorku, na Islandu, v Benátkách či na Kanárských ostrovech). Většina zvuků je tvořena pouze vokály a beatboxem, elektronické zvuky se ozývají jen zřídka. Tentokráte si přizvala eskymáckou hrdelní zpěvačku Tanyu Tagaq, hip-hopového beatboxera Rahzela, japonského beatboxera Dokaku, rockera Mike Pattona (bývalý vedoucí skupiny Faith No More), členy britské psychedelické rockové skupiny Soft Machine, bubeníka (ovšem tentokráte v roli zpěváka) Roberta Wyatta a několik různých pěveckých sborů.  V srpnu 2004 zpívala píseň "Oceania" na zahajovacím ceremoniálu letních olympijských her v Athénách. Tato skladba byla napsána speciálně pro tuto příležitost. Jak už je pro ni typické, její vystoupení bylo velmi neobvyklé. Během jejího zpěvu se z jejích šatů postupně odmotávala obrovská mapa světa (měřila 900 m²), která pak vlála nad hlavami všech sportovců. Kromě tohoto vystoupení nedoprovázely vydání alba "Medúlla" žádné koncerty. Ona sama se nechala slyšet, že je to kvůli práci na dalším albu.

Volta.

V pořadí šestá řadová deska dostala název "Volta". Vyznačuje se návratem k odlehčené formě, je více písničková. Tentokrát na několika tracích spolupracovala s věhlasným producentem Timbalandem, nazpívala dva duety s Antony Hegartym a v týmu se objevil i osvědčený producent Mark Bell. Z dalších hostů jsou to například hráč na koru Toumani Diabaté a konžská skupina Konono N°1.

Björk Guðmundsdóttir () (* 21. listopadu 1965 v Reykjavíku) je islandská zpěvačka a herečka. Během své kariéry vystřídala několik hudebních stylů: pop, punk rock, trip hop, jazz, ambient, folk a klasickou hudbu.  Je podruhé vdaná. S prvním manželem Thorem Eldonem má syna Sindriho, s druhým manželem Matthewem Barneym má dceru Ísadóru.

Björk Guðmundsdóttir ( , ; born 21 November, 1965) is an Icelandic singer, songwriter, record producer, actress, and DJ. Over her four-decade career, she has developed an eclectic musical style that draws on a range of influences and genres spanning electronic, pop, experimental, trip hop, classical, and avant-garde music.  Born and raised in Reykjavík, Björk began her music career at the age of 11 and first gained international recognition as the lead singer of the alternative rock band The Sugarcubes, whose 1987 single "Birthday" was a hit on UK and US indie stations and a favourite among music critics. After the band's 1992 breakup, Björk embarked on a solo career in 1993, coming to prominence with solo albums such as "Debut" (1993), "Post" (1995), and "Homogenic" (1997), while collaborating with a range of artists and exploring a variety of multimedia projects.  Several of Björk's albums have reached the top 20 on the US "Billboard" 200 chart. She has had 31 singles reach the top 40 on pop charts around the world, with 22 top 40 hits in the UK, including the top 10 singles "It's Oh So Quiet", "Army of Me", and "Hyperballad", and the top 20 singles "Play Dead", "Big Time Sensuality", and "Violently Happy". In 2004, Björk released her fifth studio album, "Medúlla", followed by her sixth studio album, "Volta", in May 2007. Björk is reported to have sold between 20 and 40 million records worldwide . In 2015, she released her seventh studio album, "Vulnicura", and was included in "Time"'s list of the 100 most influential people in the world. Björk was ranked both sixtieth and eighty-first in "Rolling Stone"'s 100 greatest singers and songwriters lists respectively. She has received the award of the Order of the Falcon, won five BRIT Awards, and has been nominated for 15 Grammy Awards. Björk's ninth studio album, "Utopia", was released in November 2017, through One Little Independent Records.