Vznik a historie.

Myšlenkovým zakladatelem třídění byl Henri van de Waal (1910–1972), profesor umění na nizozemské univerzitě v Leidenu, který se počátkem 50. let začal věnovat ikonografické klasifikaci, která později získala název ICONCLASS. První verze vznikla už v roce 1958. Jednotlivé svazky úplného vydání byly publikovány postupně mezi léty 1973 a 1985, tedy až po van de Waalově smrti. V rozvoji třídění dále pokračovali jeho žáci. V roce 1990 začala Utrechtská univerzita vydávat počítačové verze třídění. První online vyhledávač byl spuštěn v roce 2004 pod názvem Iconclass Libertas Browser, v roce 2009 ho nahradil systém Iconclass 2100 Browser. V současné době se stará o údržbu klasifikace Nizozemský institut dějin umění (Rijksbureau voor Kunsthistorische Documentatie), který v roce 2006 nahradil původního majitele Královskou nizozemskou akademii věd a umění (Koninklijke Nederlandse akademie van wetenschappen), která se o třídění starala od roku 2001.

Popis klasifikačního systému.

ICONCLASS je hierarchický klasifikační systém podobný tezauru, tvořený alfanumerickou notací a slovním vyjádřením, které specifikuje jednotlivé třídy. ICONCLASS tak tvoří ucelený systém, který slouží pro zařazování vizuálních dokumentů do předem připravené klasifikace. Pomocí ICONCLASS je možné dokumenty systematicky popisovat, zařazovat do kategorií a následně zpětně podle těchto kategorií vyhledávat. Klasifikační systém ICONCLASS byl původně vydán v tištěné verzi obsahující 17 svazků. Každá třída obsahovala jednotlivé podřazené podtřídy a slovní vysvětlení. V současné době se tištěné verze, ani verze na CD nevydávají (v tištěné podobě nyní vycházejí pouze doplněné třídníky), třídění je dostupné zdarma online přes systém Iconclass 2100 Browser. Vyhledávat je možné dvěma způsoby – browsingem (procházením) a vyhledávání podle klíčového slova. Klíčová slova doplněná o vysvětlivky jsou v současné době dostupná ve čtyřech jazykových verzích: v anglické, německé, francouzské a italské. Kromě toho existuje částečný překlad do finštiny a norštiny a připravuje se verze v čínštině a holandštině.

Struktura, hlavní kategorie (třídy).

Základem klasifikačního systému je deset hlavních obecných kategorií (tříd), které jsou označeny číslicemi 0-9. Hlavní kategorie se dále hierarchicky dělí do konkrétnějších kategorií. Základem je tří úrovňová hierarchie, první dvě úrovně (hlavní kategorie a kategorie o úroveň níže) jsou označeny číslicemi. Hlavní kategorie jsou na druhém nižším stupni děleny na devět nižších úrovní (číslice 1-9). Třetí úrovně jsou označeny velkými písmeny – nabízí tedy dělení na maximálně 25 nižších úrovní (písmeno J je vynecháno). Tato tříúrovňová hierarchická struktura tvoří 450 základních kategorií, které je dále možné konkretizovat pomocí dalšího rozdělování značeného číselnou notací. V původní tištěné verzi se v notaci pro přehlednost uváděla oboustranná mezera u písmene a mezera po každých dvou číslicích, v elektronické verzi však mezery již uvedeny nejsou.  Hlavní třídy:  Rozšíření hlavní třídy je možné vidět na následujícím příkladu.  Do kategorie s notací 11G21 je tedy možné zařadit například obraz Leonaert Bramera Koncert andělů. Třída 0 se v původní verzi nenacházela, byla přidána až v roce 1996 na popud uživatelů.

Pomocné znaky.

ICONCLASS, stejně jako například Mezinárodní desetinné třídění, nabízí užití pomocných znaků pro zpřesnění termínu. Jako pomocné znaky se používají závorky, pomocné termíny, zdvojená písmena a strukturální číslice. Kromě těchto znaků je možné použít například i dvojtečku, která stejně jako MDT dává dva termíny spolu do vztahu.

Text v závorce.

Text v závorce umístěný za notací umožňuje oprostit se od hierarchické struktury a použít konkrétní pojmenování objektu. Například třídník 25G41, který označuje květiny, můžeme rozšířit o přesný název – 25G41(LILY).

Pomocné termíny (keys).

Pomocné termíny jsou definovány ve speciálním seznamu a vždy se vztahují k určité oblasti třídění. Tvoří jej řetězec číslic nebo číslic a slov a slovní vyjádření znaku. Pomocné znaky jsou uvedeny za znamínkem plus, jsou umístěny v kulaté závorce a uvádí se na konci celého třídníku.<br> Např. pro třídu 43C, která ukrývá tematiku sportů, her a jiných fyzických aktivit, jsou definované pomocné znaky 1-9. Pomocný znak pod číslicí 6 reprezentuje venkovní aktivity. Notací 43C(+6) tedy můžou být označeny obrazy, které vyobrazují venkovní sporty.  Pomocné termíny můžou být více či méně podrobné, podrobnější tvoří tzv. „queue of keys“ neboli řadu pomocných termínů.

Zdvojení písmen.

V některých případech je možné zdvojit písmeno, které se v notaci nachází na třetím místě a mírně tím upravit význam – někdy se změní kontext, jindy je možné obrátit význam. Zdvojení není možné u všech termínů, pouze u některých. Například třída 11H slouží pro označení svatých, třída 11HH pro označení světic.

Strukturální číslice.

Pro třídění ICONCLASS vznikly také strukturální číslice jako vodítko ke strukturalizaci společných informací o skupinách podobných postav (např. řečtí bohové, historické postavy, svatí, apod.)  Stejně jako pomocné termíny i strukturální číslice lze využít jen pro některé kategorie třídění. Slouží především k propojování příbuzných termínů z různých kategorií. Na rozdíl o pomocných termínů nejsou strukturální číslice uváděny v závorkách, ale jsou přímo součástí notace. V konečné notaci tedy není nijak patrné, že se jedná o pomocný znak. Portál ICONCLASS uvádí příklad třídníku 92B32 "love-affairs of Apollo", kde číslice 2 (pomocný znak) na konci třídníku reprezentuje milostné aféry a znak 92B3 boha Apollóna.

Kritika.

ICONCLASS je nejrozšířenější ikonografické třídění, populární je především v Evropě a Spojených státech. I přes jeho rozšíření však třídění sklízí i negativní kritiku. Je mu vyčítáno například to, že není vhodné pro zachycení běžných objektů (stoly, domy, apod.). ICONCLASS je nicméně považovaný za ne zcela ideální především kvůli jeho zaměření na západní kulturu a křesťanství, jak je tomu například i u Deweyho desetinného třídění. Jako nedostatek je také považována obtížnost zařadit moderní abstraktní díla, jelikož je třídění zaměřené primárně na umění západní civilizace vytvořené do 18. století. Z tohoto důvodu byla i později přidána třída 0 (abstraktní umění). Vyčítána je i časová náročnost používání, kdy údajně popsání jednoho obrazu zabere i 30 minut.

Rozšíření ICONCLASS.

Vzhledem k tematickému zaměření tříd došlo k rozšíření především v Evropě a Severní Americe. Některé instituce, které používají ICONCLASS jsou uvedeny v následujícím seznamu:  Finsko Francie Kanada Nizozemsko  Německo Portugalsko Spojené státy Velká Británie

ICONCLASS je klasifikační systém, který slouží k systematickému třídění objektů, lidí, abstraktních pojmů a událostí, které jsou vyobrazeny na obrazech, fotografiích, ilustracích nebo jiných vizuálních dokumentech. Název vznikl složením dvou slov „Iconography“ a „Classification“ – ikonografie a klasifikace. Třídění je založeno na desetinném principu a používá alfanumerickou notaci. V praxi našlo uplatnění především v muzeích, galeriích a v dalších podobných institucích, kde přirozeně slouží pro popis a klasifikaci obrazů, fotografií a dalších obrazových médií. Podstatou třídění je dávání do vztahů obrazy, které obsahují stejné objekty – tedy princip odkazování mezi jednotlivými dokumenty. Je možné tímto způsobem popisovat a vyhledávat jak celé obrazy, tak jednotlivé jejich prvky.  Třídění ICONCLASS tvoří tři komponenty:

Iconclass is a specialized library classification designed for art and iconography. It was originally conceived by Henri van de Waal, and was further developed by a group of scholars after his death.


Život a dílo.

Nedochovaly se žádné písemné doklady, které by umožnily zjistit identitu tohoto malíře. Existovaly pokusy ztotožnit ho s malířem Hansem Elfelderem, který do roku 1508 působil jako dvorní malíř krále Vladislava Jagellonského, tyto hypotézy však nejsou průkazné. Předpokládá se, že se narodil kolem roku 1470. Není jistý ani jeho původ. Podle starší literatury pocházel z Čech a školením prošel u Mistra Křivoklátského oltáře. Než se osamostatnil, krátce před rokem 1500, podnikl studijní cestu do dolnorakouského Podunají, kde se seznámil s tvorbou Ruelanda Frueaufa a Jörga Breue, jejichž podněty využil při své další práci. Vliv na něj měl i Albrecht Dürer. Mladší dějepis umění se přiklání k teorii, že malíř přišel do Čech již jako hotový umělec, zřejmě z jižního Německa nebo z Podunají.  Litoměřický oltář vznikl pravděpodobně kolem roku 1505. Původně se jednalo o pětidílné oltářní retabulum o osmi křídlových deskách, kterých se dochovalo šest, z toho dvě oboustranně malované. O existenci oltáře v některém z litoměřických kostelů do roku 1633 neexistují žádné písemné doklady. Byly vysloveny tři teorie o jeho původu. Podle první byl původně určen pro litoměřický děkanský kostel. Jeho presbytář je však pro rozměrnou archu těsný. Podle druhé hypotézy objednal oltář pro kapitulní chrám svatého Štěpána jeho probošt Jan z Vartenberka. Měl být novým vybavením tohoto chrámu, který byl znovu vysvěcen v roce 1493. Třetí teorie vychází ze zprávy, že v roce 1633 věnoval královský rychtář Jiří Vilém Herold ze Stodu děkanskému kostelu různé zařízení, ostatky a také oltářní obrazy, na nichž jsou znázorněny pašije. Herold měl přátelské vztahy s premonstrátským klášterem v Praze na Strahově, kde jsou uloženy další obrazy Mistra Litoměřického oltáře. Není vyloučeno, že oltář byl původně umístěn tam. Heroldem darovaný oltář byl v děkanském kostele už roku 1671 nahrazen novým. Obrazy, nazývané dnes Litoměřickým oltářem se ve 2. polovině 19. století nalézaly v litoměřickém radničním sále jako majetek města. Od roku 1956 jsou vystaveny v Severočeské galerii výtvarného umění v Litoměřicích.  Z Litoměřického oltáře se dochovaly následující části: V roce 1506 začal Mistr litoměřického oltáře se svou dílnou pracovat na výzdobě kaple svatého Václava v katedrále svatého Víta, Václava a Vojtěcha na Pražském hradě. Časově to souviselo s přípravou korunovace syna Vladislava Jagellonského Ludvíka na českého krále. Programem výzdoby bylo zobrazení svatováclavské legendy. Iniciátory díla a autory koncepce celého cyklu byli zřejmě zemský kancléř Albrecht z Kolovrat a Jan z Vartenberka, pražský a litoměřický probošt. Monumentální cyklus obsahuje celkem 36 scén, které zachycují různé části svatováclavské legendy. Svatý Václav je mj. znázorněn, jak přijíždí na říšský sněm, jak mu císař předává rámě svatého Víta, jak kácí sekerou šibenici, jak je zavražděn, jak jeho služebník Podiven v lázni zabíjí Václavova vraha. Dílem Mistra Litoměřického oltáře je rovněž dvojportrét Karla IV. a jeho manželky Alžběty Pomořanské, stejně jako portrét manželů Vladislava Jagellonského a Anny z Foix. Jagellonský královský pár je umístěn nad Parléřovou plastikou svatého Václava. V roce 1612 přemaloval výzdobu Mistra Litoměřického oltáře a jeho dílny Alexius z Květné. Tato přemalba byla na počátku 60. let 20. století sejmuta a původní dílo Mistra Litoměřického oltáře bylo v letech 1960–1965 obnoveno.  Mistr Litoměřického oltáře je autorem prvního moderního portrétu na českém území. V roce 1506 namaloval podobiznu zemského kancléře Albrechta z Kolovrat. Obraz je součástí soukromé sbírky v Německu. Pouze z kopie je známý votivní obraz pro Jana z Vartenberka z doby před rokem 1508.  Kolem roku 1510 vznikl tzv. Strahovský triptych, na němž se podílel dílenský tovaryš. Na střední desce je zobrazeno Navštívení Panny Marie, na levém křídle "Narození Krista" a "Útěk do Egypta". Na protějším křídle bylo zobrazeno "Vraždění neviňátek" (dnes v soukromé sbírce A. Bordiu, Madrid) a zřejmě i "Obřezání Krista".  Z doby po roce 1510 pochází oltářní Oltář s Nejsvětější Trojicí. Pod Nejsvětější Trojicí na střední desce je portrét donátora, pravděpodobně rovněž Albrechta z Kolovrat. Heraldicky vpravo je zobrazena Panna Maria v ikonografickém znázornění Madony klasové – na jejím plášti jsou klasy, symbolizující Boží pole, které není třeba osévat. Heraldicky vlevo je postava svaté Barbory. Mistr Litoměřického oltáře je ještě autorem Oltářních křídel z Týnského chrámu, nesoucích postavy světic svaté Kateřiny a svaté Barbory v nadživotní velikosti (Národní galerie v Praze).  Svatokateřinský oltář (Oltář s obrazy z legendy o svaté Kateřině Alexandrijské) byl zřejmě objednán pro klášterní kostel sv. Kateřiny na Novém Městě pražském přibližně v letech 1518-1522. Z křídlového oltáře se dochovaly tři původně oboustranně malované desky, z nichž dvě byly druhotně podélně rozříznuty. Nyní se nachází 4 obrazy ve sbírce (Národní galerie v Praze a dva v soukromé sbírce G. Schäfera, SRN. Svatokateřinský oltář:  Během restaurování obrazu Svaté Anny s Marií a Ježíškem ze sbírek Národní galerie v Praze bylo v roce 2013 zjištěno, že se rovněž jedná o dílo Mistra Litoměřického oltáře.

Mistr Litoměřického oltáře (* okolo 1470 – ) byl anonymní český malíř, činný na počátku 16. století na přelomu pozdní gotiky a renesance. Jeho nejznámějšími díly jsou Litoměřický oltář a nástěnné malby v kapli svatého Václava v katedrále svatého Víta, Václava a Vojtěcha v Praze. Malíř patřil k nejvýznačnějším umělcům, kteří působili na královském dvoře Vladislava Jagellonského v Praze. Je mu dnes připisována řada obrazů pro církevní i světské hodnostáře, a to jak katolické, tak utrakvistické. Je nepochybné, že měl pomocníky, kteří tvořili jeho dílnu.

The Master of the Litoměřice Altarpiece was a Bohemian painter active from the end of the 15th century to the beginning of the 16th. Active in the International Gothic style, he was one of the first practitioners of Renaissance art north of the Alps, and had a heavy influence on the future of the Danube school.  The Master appears to have been active in Prague, likely part of a group of artists who worked at the court between about 1495 and 1500. He may have worked for a time in the Austrian Lowlands and in Vienna after 1502, and have had contact with the work of Jorg Breu. His name comes from an altarpiece painted for Litoměřice between 1502 and 1505. After this period he seems to have gone to Venice, there encountering Vittore Carpaccio and his school. In 1506 he painted a portrait of Albrecht de Kolowrat; this is the first fully Renaissance male portrait known from Bohemia. Between 1506 and 1508 he completed the decoration and painted a fresco for the chapel of Saint Wenceslaus in St. Vitus Cathedral in Prague, in which he was again inspired by Renaissance models. Between 1505 and 1510 he painted a triptych for the Strahov Monastery; before the latter year he painted an altarpiece of Saint Andrew, a fragment of which still exists in Brno. He also completed another altar painting, this on a commission from Jan de Wartemberk, which today is in the National Gallery in Prague.  The Master is not believed to have worked at the Bohemian court after 1510; rather it is thought that he began to seek out a bourgeois clientele. He is known to have remained in Prague; between 1510 and 1515 he created an altarpiece for the church of Our Lady of Tyn in that city. He had a studio at some point; with his pupils, between 1515 and 1520, he painted an "Altarpiece of the Trinity".  It is likely that the Master was trained in his craft in southern Germany.


Osobní život.

Věra Černá pochází z brněnské sportovní rodiny. Její maminka hrála házenou. Má vnučku Terezu a Isabelu. Dve dcery, dvojčata Kristýnu a Lucii, ktere se take venovaly sportovni gymnastice. Syna Daniela, který je mistr republiky ve stolní hře dáma. Oba rodice svou dceru velmi podporovali a maminka jí pomahala po těžké operaci mozku. Otec jiz zemrel, což Věrku hodně zasáhlo.  Vystudovala s vyznamenáním Vysoké učení technické v Brně stavební inženýrství.  V roce 2003 kvůli operaci pozdě objeveného nádoru na mozku ležela tři dny v kómatu.  Angažuje se v iniciativě "Hnutí pro sport", jejíž cílem je vyčlenit ze státního rozpočtu fond na rozvoj sportování mládeže i na podporu bývalých reprezentantů, kteří potřebují pomoc.

Gymnastika.

V šesti letech začala s rytmikou. V osmi letech začala trénovat gymnastiku ve Zbrojovce Brno. Už v jedenácti letech se dostala do české reprezentace. V reprezentačním národním týmu byla mezi lety 1974 až 1980.  Na mistrovství Československé socialistické republiky se umístila většinou na 2. místě za Evou Marečkovou. V roce 1977 skončila na svém prvním Mistrovství Evropy na 5. místě. V roce 1979 na Světovém poháru v Americe vyhrála bradla a kladinu, na prostných se umístila na 2. místě, takže si přivezla domů tři skleněné poháry. Ale větší úspěch měla na mistrovství světa v americkém Fort Worth, kde získala zlatou medaili ze soutěž na kladině.  V sobotu 21. června 1980 na reprezentačním soustředění v Nymburku před Letními olympijskými hrami v Moskvě si při doskoku poranila páteř. Praskl ji třetí bederní obratel a obě ploténky z důsledku dlouhodobého přetěžování páteře, což znamenalo konec její sportovní kariéry. Dva měsíce ležela v brněnské nemocnici a nemohla se hýbat, nebylo jisté zda bude vůbec někdy chodit. Poté se gymnastice věnovala jako trenérka.

Ing. Věra Černá (* 17. května 1963, Brno) je bývalá československá sportovní gymnastka a mistryně světa na kladině z roku 1979, několikanásobná mistryně republiky, medailistka ze Světových pohárů a trenérka. Získala celkem 63 medailí z vrcholných akcí. Píše básnické sbírky a plánuje vydání monografie.

Věra Černá (born 17 May 1963 in Brno) is a former Czech artistic gymnast. She won the balance beam title at the 1979 World Championships.


Obsah románu.

Děj románu se odehrává v letech 1585-1586 v období tzv. války tří Jindřichů, kdy proti sobě stáli francouzský král Jindřich III., vévoda de Guise (křestním jménem také Jindřich) a Jindřich Navarrský.  Jindřich III. je Dumasem vypodobněn jako slabošský král, který se nechává ovládat šlechtici svého dvora. Jediným jeho přítele zůstává jeho šašek Chicot který si sice uvědomuje královy nedostatky, ale má ho upřímně rád.  Katolická liga řízená rodem de Guise (především vévodovou intrikánskou sestrou vévodkyní de Montpensier) se snaží dosadit vévodu de Guise na trůn a neúspěšně se pokusí i o králův únos, který je zmařen Chicotem a osobní královskou gardou. O svržení svého bratra usiluje také František, vévoda z Anjou. Aby posílil své postavení, chce se stát dědičným panovníkem Spojených nizozemských provincií, jeho snaha o dobytí Antverp však skončí pro francouzské vojsko katastrofou.  Protože Jindřich Navarrský neustále posiluje své postavení, posílá Jindřich III. Chicota tajně do Navarrského království s posláním vyvolat konflikt mezi Jindřichem Navarrským a jeho manželkou Margot na základě odhalení jejich mimomanželských milostných vztahů a tak jej oslabit. Chicot se stane svědkem Jindřichova dobytí města Cahors (nepředané Margotino věno) a zjistí, že Jindřich Navarrský se chová jako skutečný a sebevědomý král.  Na scéně se také objevuje Diana de Meridor doprovázená lékařem Remym. Má jediný cíl, pomstít smrt svého milence hraběte de Bussyho, což se jí na konci románu podaří, když otráví vévodu z Anjou, který smrt jejího milence zavinil.  František, vévoda z Anjou, umírá a Jindřich III. zjišťuje, že nemá přímého následníka. Hrozí tak, že s jeho nástupcem stane vévoda de Guise.  Po dočtení románu zjišťujeme, že příběh trilogie je poněkud nedokončený, jakoby Dumas hodlal ještě napsat pokračování. Nedozvíme se tak, že vévoda de Guise se stal pro krále tak nebezpečný, že jej král nechal i s jeho bratrem kardinálem de Guise roku 1588 na zámku Blois zavraždit, a to právě svou osobní gardou. Tím definitivně otevřel cestu na francouzský trůn Jindřichovi Navarrskému, který naň jako Jindřich IV. usedl roku 1589 poté, co byl Jindřich III. zavražděn dominikánským mnichem Jacquesem Clémentem, který jej bodl dýkou do podbřišku. Clément v románu "Králův šašek" již vystupuje a obdrží za určitou službu dýku darem od krále.  V románu si Dumas oproti předcházejícím dílům trilogie také nejvíce přizpůsobil skutečnou historii svým potřebám. Neúspěšná snaha vévody z Anjou dobýt Antverpy se ve skutečnosti udála již v roce 1583 a sám vévoda zemřel roku 1584 na malárii.

Králův šašek je název českého vydání dobrodružného historického románu francouzského spisovatele Alexandra Dumase staršího "Les Quarante-Cinq" (1847, Čtyřicet pět). Román Dumas napsal opět ve spolupráci s Augustem Maquetem. Jde o třetí část autorovy románové trilogie "Hugenoti" z období náboženských válek ve Francii v 16. století (předcházející díly tvoří romány "Královna Margot" a "Paní z Monsoreau").  Název románu by se dal také přeložit jako "Čtyřicet pět gardistů", neboť se jmenuje podle osobní gardy krále Jindřicha III., kterou tvořilo čtyřicet pět králi oddaných mladých gaskoňských šlechticů.

Les Quarante-cinq ("The 45") is a novel by Alexandre Dumas, written between 1847 and 1848 in collaboration with Auguste Maquet. Set in 1585 and 1586 during the French Wars of Religion, it is the third and final work in his Valois trilogy, concluding the events of "La Reine Margot" and "La Dame de Monsoreau".  It opens thirteen years after the Saint Bartholomew's Day Massacre and ten years into the reign of Henry III of France as he tries to calm the religious and political intrigues dividing the kingdom. Dumas fictionalises the action, including Henry of Navarre's capture of Cahors (which actually occurred in 1580) and the attack on Antwerp (redated by Dumas from 1583 to 1585 or 1586) and including William the Silent (who had actually been assassinated in 1584) and the Duke of Anjou (who historically died of TB in 1584 but who Dumas shows being encouraged to covet the crown of the Low Countries by William and fulfilling a prediction by Côme Ruggieri in "La Reine Margot"). He also makes count Henri du Bouchage's retreat from the world to become a Capuchin friar a result of the coldness of Diane de Méridor, whereas historically he did so from grief for his wife's death.


Klubová kariéra.

V Polsku hrál za kluby Zagłębie Lubin a KS Dyskobolia Grodzisk Wielkopolski, poté odešel na Ukrajinu do Šachtaru Doněck, kde nasbíral řadu trofejí včetně vítězství v Poháru UEFA 2008/09. Celkem odehrál za Šachtar v ukrajinské lize 173 zápasů, v nichž vstřelil 20 gólů.  27. července 2010 podepsal tříletý kontrakt s jiným ukrajinským klubem PFK Sevastopol. Zde hrál nakonec až do listopadu 2013, kdy s ním klub ukončil spolupráci.

Reprezentační kariéra.

V letech 2000–2001 byl členem polské reprezentace do 21 let, kde odehrál celkem 18 zápasů a vstřelil 2 góly.  10. února 2002 debutoval v A-mužstvu Polska pod trenérem Jerzy Engelem v přátelském zápase s reprezentací Faerských ostrovů, Poláci vyhráli 2:1 (hrálo se v Limassolu na Kypru). Mariusz odehrál první poločas.  Zúčastnil se Mistrovství světa 2006 v Německu (kde Polsko vypadlo v základní skupině) a Eura 2008 ve Švýcarsku a Rakousku (rovněž vyřazení v základní skupině). Za polský národní tým odehrál v letech 2002–2013 celkem 66 utkání, v nichž vstřelil 5 branek.

EURO 2008.

Na Mistrovství Evropy 2008 konaném ve Švýcarsku a Rakousku nastoupil ve všech třech zápasech polského týmu (vedeného nizozemským trenérem Leo Beenhakkerem) na šampionátu, postupně 8. června proti Německu (porážka 0:2), 12. června proti Rakousku (remíza 1:1) a 16. června proti Chorvatsku (porážka 0:1). Polsko se do čtvrtfinále neprobojovalo, obsadilo se ziskem 1 bodu poslední čtvrté místo základní skupiny B.

Trenérská kariéra.

V listopadu 2017 se stal trenérem A-týmu polského klubu Zagłębie Lubin.

Mariusz Lewandowski (* 18. května 1979, Lehnice, Polsko) je bývalý polský fotbalový záložník a reprezentant, později fotbalový trenér. Hrál na postu defenzivního záložníka, disponoval velkou odolností, byl silný v soubojích a ve vzduchu. V  roce 2009 získal s ukrajinským klubem Šachtar Doněck titul v Poháru UEFA, což mu pomohlo v témže roce k ocenění „Fotbalista roku“ v Polsku. Je členem Klubu Wybitnego Reprezentanta, který sdružuje polské fotbalisty s 60 a více starty za národní tým.

Mariusz Lewandowski (; born 18 May 1979) is a Polish retired footballer and currently the manager of Termalica Nieciecza.  He was mostly a central defender and could also play as a defensive midfielder. He spent the majority of his club career with Ukrainian side Shakhtar Donetsk, with whom he won the UEFA Cup, five Ukrainian Premier League titles and 3 Ukrainian Cups. In 2009, he was named Polish Footballer of the Year.


Klubová kariéra.

SC Internacional.

Fotbalovou kariéru zahájil v brazilském klubu SC Internacional, s nímž v roce 2006 vyhrál Mistrovství světa klubů, když Internacional porazil ve finále 17. prosince španělskou Barcelonu 1:0. Adriano se dostal na hřiště v 61. minutě, když vystřídal Pata. V semifinále turnaje 13. prosince proti egyptskému klubu Al-Ahly SC vstřelil v 72. minutě vítězný gól na konečných 2:1.

Šachtar Doněck.

2. března 2007 přestoupil za 3 miliony eur do ukrajinského klubu Šachtar Doněck. Zde posbíral celou řadu fotbalových trofejí v ukrajinských soutěžích a také získal titul v Poháru UEFA 2008/09.  20. listopadu 2012 v zápase Ligy mistrů proti dánskému týmu FC Nordsjælland skóroval vyrovnávající gól na průběžných 1:1 v rozporu s fair play. Hráč Šachtaru Willian vracel po zranění fotbalisty Nordsjællandu míč směrem k bráně dánského celku, když po něm vystartoval Adriano a skóroval. Svou trefu i oslavil. Nakonec v zápase vstřelil hattrick a Šachtar vyhrál 5:2. UEFA jej po zápase potrestala jednozápasovým distancem za nesportovní chování, ukrajinský klub vydal prohlášení a omluvu za chování svého hráče.  21. 10. 2014 vstřelil v základní skupině H Ligy mistrů UEFA 2014/15 úctyhodných 5 gólů proti běloruskému klubu FK BATE, po Argentinci Lionelu Messim se stal teprve druhým hráčem v historii, kterému se to podařilo v hlavní fázi Ligy mistrů. Zároveň se stal prvním fotbalistou, který v hlavní fázi LM nastřílel 4 góly během jednoho poločasu. Šachtar vyhrál v Bělorusku vysoko 7:0. V odvetě 6. listopadu 2014 vstřelil Borisovu hattrick a podílel se na všech pěti gólech svého týmu při vítězství 5:0.

AC Milán.

2. července 2015 podepsal pětiletou smlouvu s italským klubem AC Milán . V italském klubu získal jen domácí superpohár 2016. Zápasů moc nehrál a tak požádal vedení o přestup. Jeho rozhodnutí klub akceptoval a o jeho služby se přihlásil Ruský klub FK Spartak Moskva .

Reprezentační kariéra.

Reprezentoval Brazílii v mládežnické kategorii U20.  V A-mužstvu brazilské reprezentace debutoval v roce 2014.

Luiz Adriano de Souza da Silva, zkráceně Luiz Adriano (* 12. dubna 1987, Porto Alegre, Brazílie) je brazilský fotbalový útočník a reprezentant, momentálně hraje v brazilském klubu SE Palmeiras.

Luiz Adriano de Souza da Silva (born 12 April 1987), or simply Luiz Adriano (), is a Brazilian professional footballer who plays for Campeonato Brasileiro Série A club Palmeiras as a striker.  Born in Porto Alegre, he began his career at hometown club Internacional before joining Shakhtar Donetsk in 2007 for €3 million. He became an integral member of the Ukrainian club, becoming the all-time leading goalscorer for Shakhtar in October 2014 and receiving his first call-up to the Brazil national team the same month.


Rozšíření.

Druh vyrůstá téměř po celé Evropě, na východě zasahuje až do západní Sibiře a okolí Kavkazu, místy se objevuje i v severozápadní Africe. Novodobě byl zavlečen do Severní Ameriky.  V České republice se přirozeně vyskytuje roztroušeně od nížin až do podhůří na okrajích lesů a remízků nebo také na lesních pasekách, v listnatých lesích i okolo komunikací. Je nenáročný na zásobení půdy vláhou, živinami a její hodnotu pH, snáší i částečný stín. Velmi mu vadí sešlapování.

Popis.

Vytrvalá popínavá rostlina bylina se slabou lodyhou dorůstající do délky až 2 m která se rozrůstá sítí podzemních výběžků. Z nich vyrůstají olistěné křídlaté lodyhy porostlé listy s úzce křídlatými řapíky. Sudozpeřené listy s tenkými palisty jsou zakončené obvykle trojramenným úponkem a mají jeden pár podlouhle kopinatých lístků  Květy bývají sestaveny ve dlouze stopkatých hroznech vyrůstajících z úžlabí podpěrných listů. Jsou tvořených 4 až 7 oboupohlavnými květy fialové, růžovo-fialové nebo růžové barvy. Pět zelených kališních cípů je přibližně stejně dlouhých nebo kratších než kališní trubka. Brzy uvadající motýlovitá koruna má pavézu na svrchní straně nazelenalou a člunek žlutavý. Deset tyčinek je dvoubratrých, se hřbetu smáčknutá čnělka je o devadesát stupňů zkroucená. Květy vykvétají v červnu až srpnu, opylovány jsou hmyzem.  Plody jsou dlouhé, hnědé, lysé lusky se 2 až 5 svrasklými kulovitými semeny. Po dozrání se lusk otvírá 2 chlopněmi které se zkrucují a vystřelují semena do okolí.

Význam.

Hrachor lesní je potenciální jetelovina vhodná do oblasti s méně úrodnou půdou. Vysévá se tam do jednodušších krátkodobých a dočasných jetelovinotravních směsí pro kosení jednou nebo dvakrát ročně. V čerstvém stavu je nahořklý a tudíž pro dobytek méně chutný, usušením nebo senážováním se tato pachuť ztratí a hrachor lesní zlepšuje méně kvalitní píce vypěstované v podhorských oblastech.

Externí odkazy.

Hrachor lesní ("Lathyrus sylvestris") je popínavá rostlina s úponky která vyrůstá volně v krajině je nebo pěstována na polích jako krmivo pro dobytek. Je to růžově až fialově kvetoucí druh rodu hrachor.

Lathyrus sylvestris, the flat pea or narrow-leaved everlasting-pea, is a plant species of the genus "Lathyrus". It is native to parts of Africa, Europe, and Asia.  The narrow-leaved everlasting-pea forms a mat of herbage. The stems are winged. Each leaf is made up of two elongated leaflets. The flowers are pink. The fruit is a legume pod about 2 inches long.


Charakteristika.

Koronaviry jsou obalené jednovláknové RNA viry s pozitivní polaritou. Jejich název je odvozen od charakteristického uspořádání povrchových struktur lipidového obalu ve tvaru sluneční koróny.  Dosahují velikosti kolem 120 nanometrů. Jejich genom obsahuje 30 tisíc bází, což je nejvíce mezi známými RNA viry s nesegmentovaným genomem.

Systém.

Podčeleď "Orthocoronavirinae" zahrnuje (podle vydání Taxonomie virů 2018b) 4 rody:  Od doby posledního vydání taxonomie virů byly objeveny další, nové druhy koronavirů, které dosud čekají na uznání a klasifikaci od ICTV.

Lidské koronaviry a jejich taxonomické zařazení.

K roku 2020 je známo 7 typů lidských koronavirů, taxonomicky řazených na úrovni druhu nebo na poddruhové úrovni:

Onemocnění.

Koronaviry byly původně známy jen jako původci infekcí zvířat – ptáků a savců. Jednalo se o jednotlivé formy z rodu "Alphacoronavirus", které způsobovaly např. virové infekce drůbeže a jiných ptáků, ale i skotu nebo domácích zvířat (psů a koček). Od 60. let 20. století byly zjištěny i u lidských onemocnění.  Onemocnění z koronavirů mají maxima převážně v lednu a únoru a zasahují jednotky procent populace.  Zpočátku šlo jen o běžná nachlazení (která nejčastěji způsobuje rhinovirus), která byla komplikovanější u lidí s oslabenou imunitou. Ale koronaviry z rodu "Betacoronavirus" jsou původci i některých závažných respiračních chorob z posledních let. Koncem roku 2002 se objevilo nové závažné onemocnění – SARS (syndrom náhlého selhání dýchání), na který roku 2003 zemřelo přibližně 800 lidí. O deset let později byla diagnostikována nová forma obdobně závažného onemocnění – MERS, na který do roku 2020 zemřelo přes 800 lidí. Na sklonku roku 2019 se rozšířil z Číny nový typ nebezpečné choroby covid-19 a začal se postupně šířit do dalších zemí. K 29. dubnu 2020 zemřelo na následky nakažení 220 tisíc lidí a nakaženo bylo více než 3,2 milionu lidí. Výskyt viru byl potvrzen téměř ve všech zemích včetně České republiky.

Koronavirus ("Coronavirus") bylo do roku 2009 označení rodu virů, od roku 2009 společné označení (nikoli taxonomické jméno) pro čtyři rody virů obsažených v podčeledi Orthocoronavirinae: "Alphacoronavirus", "Betacoronavirus", "Gammacoronavirus" a "Deltacoronavirus". Šíří se buď vzduchem, kontaminovanými předměty nebo oro-fekálním přenosem a způsobují závažnější i méně závažná onemocnění zvířat a lidí. Jejich typickou vlastností je široké spektrum hostitelů a časté případy mezidruhového přenosu.  U člověka vyvolávají některé druhy viru běžná onemocnění (nachlazení), ale i závažnější virózy. V roce 2002 byl nově objevený "Betacoronavirus", nazvaný "SARS-CoV" (nově klasifikován jako jedna z forem druhu "Severe acute respiratory syndrome-related coronavirus"), zjištěn jako původce nemoci SARS. V roce 2012 byl objeven nový druh betakoronaviru, nazvaný "MERS-CoV" ("The Middle East respiratory syndrome coronavirus"), který způsobuje obdobně závažné onemocnění MERS. Na přelomu let 2019 a 2020 se objevila epidemie respirační choroby covid-19 v čínském městě Wu-chan a v jeho okolí. Původcem je nový typ betakoronaviru – "SARS-CoV-2", patřící do stejného druhu jako SARS-CoV.

Coronaviruses are a group of related RNA viruses that cause diseases in mammals and birds. In humans, these viruses cause respiratory tract infections that can range from mild to lethal. Mild illnesses include some cases of the common cold (which is also caused by other viruses, predominantly rhinoviruses), while more lethal varieties can cause SARS, MERS, and COVID-19. Symptoms in other species vary: in chickens, they cause an upper respiratory tract disease, while in cows and pigs they cause diarrhea. There are as yet no vaccines or antiviral drugs to prevent or treat human coronavirus infections.  Coronaviruses constitute the subfamily Orthocoronavirinae, in the family "Coronaviridae", order "Nidovirales", and realm "Riboviria". They are enveloped viruses with a positive-sense single-stranded RNA genome and a nucleocapsid of helical symmetry. The genome size of coronaviruses ranges from approximately 26 to 32 kilobases, one of the largest among RNA viruses. They have characteristic club-shaped spikes that project from their surface, which in electron micrographs create an image reminiscent of the solar corona, from which their name derives.


Fyzikálně chemický princip.

Přestože halogenový atom má vzhledem k vysoké elektronegativitě schopnost přitáhnout elektrony ze sousedních atomů molekuly a získává tak relativní záporný náboj, ukazují kvantově mechanické výpočty, že rozložení tohoto náboje není rovnoměrné, ale zaujímá kolem atomu jakýsi prstenec, uvnitř kterého je oblast s relativním kladným nábojem, tzv. σ-díra. Ta je pak v případě halogenové vazby přitahována k oblasti se záporným nábojem na druhé molekule.

Definice.

Doporučení IUPAC stanoví následující definici:

Značení.

Stejně jako jiné slabé molekulové vazebné interakce se značí třemi tečkami.  Typickým případem je R−X•••Y−Z.  R-X je v halogenové vazbě donorem. X je halogenový atom s elektrofilní (chudou na elektrony) oblastí. Y-Z je v halogenové vazbě akceptorem a v typickém případě se jedná o jednoatomový či víceatomový anion nebo nukleofilní (bohatou na elektrony) oblast neutrální molekuly.

Výskyt a možné využití.

Nekovalentní vazba mezi halogenem a elektronegativním atomem byla poprvé popsána v r. 1863 Frederickem Guthriem, který studoval komplexy amoniaku s jódem. Halogenová vazba se uplatňuje ve struktuře krystalů halogenovaných sloučenin. V organické chemii byla objevena v několika desítkách protein-ligandových komplexů, například u receptoru jódovaného hormonu thyroxinu.  Halogenová vazba je středem pozornosti lékařské chemie. Je tomu proto, že velká část současně studovaných léků obsahuje některý z halogenů a výše uvedená schopnost upravovat sílu vazby navázáním elektronegativních atomů se může významně uplatnit při zlepšování účinnosti podobných preparátů.

Chalkogenová, pniktogenová a tetrelová vazba.

Obdobou halogenové vazby jsou u prvků 16., 15. a 14. skupiny vazba chalkogenová, pniktogenová resp. tetrelová. Mají podobný mechanismus. Přesné definice vyvíjí IUPAC v rámci speciálního projektu, zatím je vydána pracovní verze definice chalkogenové vazby.

Halogenová vazba je jednou ze slabých molekulových vazebných interakcí, podobně jako známější vodíková vazba. Váže mezi sebou halogenový atom jedné molekuly (přesněji jeho elektrofilní oblast) s elektronegativním atomem druhé molekuly. Ačkoli první indicie existence této vazby jsou již z 19. století, vysvětlení bylo podáno teprve na začátku 21. století.  Obdobou halogenové vazby jsou u prvků 14.-16. skupiny vazba tetrelová, pniktogenová resp. chalkogenová.

A halogen bond occurs when there is evidence of a net attractive interaction between an electrophilic region associated with a halogen atom in a molecular entity and a nucleophilic region in another, or the same, molecular entity.


Obživa Daniů.

Daniové jsou závislí na sladkých bramborách, vepřovém mase a vydobývání soli pomocí listů banánovníku. K pěstování využívají tři druhy půd:

Sociální systém.

Daniové neznají obchod, peníze a neumí kvantifikovat, proto se u nich nemluví o vlastnictví. Základní jednotkou je dvůr s domy, zvlášť pro muže a ženy, dále dům na vaření a chlév, které jsou spojeny plotem. Daniové si staví kulaté nebo oválné chýše. Ve třiceti dvorcích žije asi 350 obyvatel. Ženy nesmí vstoupit do domu mužů, dům obývají desítky členů, většinou jde o příbuzné. Daniové žijí usedlým způsobem života. Seskupení dvorů velí tzv. bigman. Kmen rozděluje dva typy společenských vztahů: příbuzenský systém (založený na patrilinearitě) a politický systém. Teritoriálně se rozdělují na:

Konflikty u Daniů.

Spory u Daniů jsou na dvou úrovních. A to WIM, což je spor na úrovni aliancí a UM´AIM, který je uvnitř aliance. WIM může být formou předem domluvené bitvy nebo tajných přepadů. Bitva je dobrovolná a většinou nekončí úmrtím, jelikož kmen používá vzácné oštěpy, které nechce zničit. Nutkání zabíjet vychází z požadavků duchů zemřelých. Proti tajným přepadům, které již mohou končit úmrtím staví Daniové strážní věže. V době války se nejvíce zdobí. Nejznámější jsou zdobení Daniů s kančími kly v nose a čelenkami z peří rajek. Jindy nosí muži pouze dlouhé tenké koteky a ženy sukénky upletené z vláken orchideje zdobené slámou a nutnou pletenou tašku přes záda.  Konflikty většinou končí tím, že se jedna konfederace odštěpí od své aliance a přičlení se k alianci nové.

Sexualita Daniů.

Heider si u Daniů povšiml malého zájmu o sex. Styk je u kmene chápán jako oslabování muže, proto po prvním porodu trvá u páru 5 let sexuální abstinence. Heider nenašel vyvratitelný důkaz, nepotvrdil ani sexuální napětí nebo důkaz homosexuálních styků; přestože muž může mít více jak jednu ženu, období mateřství tráví s matkou dítěte. Abstinence je vyvolávána duchy, kterých se Daniové bojí, proto si všechny otvory v těle kryjí. Heider zjistil, že sexuální abstinence nemá vliv na kulturu Daniů.

Tradice.

Dívky mají povinnost uříznout si článek prstu pokaždé, když jim někdo blízký zemře.

Dani je kmen žijící na Nové Guineji. Do této skupiny patří několik etnik, jejichž původ není znám. Daniů žije na Nové Guineji asi 250 tisíc, mluví rozdílnými příbuznými jazyky a patří do rozdílných příbuzenských skupin. Na západě ostrova provedl výzkum kmene americký antropolog Karl Gustav Heider. Terénní výzkum uskutečnil v letech 1961 - 1963 a dále ještě návratný v sedmdesátých a osmdesátých letech. Heider zkoumal kmen Dani v Baliemském údolí a zaměřil se hlavně na etnocentrismus, konflikt a sociální strukturu a sexuální život Daniů.  Baliemské údolí se nachází ve vysoké nadmořské výšce (okolo 1600 m), proto zde žijící kmeny nebyly dlouho objeveny. Zde konkrétně žije asi 90 tisíc Daniů. Kmen byl oficiálně objeven až v roce 1938. Mimo Heidera zde natočil etnografické filmy Robert Gardner, nejznámější je "Dead Birds" z roku 1965, který zachycuje střet dvou domorodých komunit.

The Dani people, also spelled Ndani, and sometimes conflated with the Lani group to the west, are a people from the central highlands of western New Guinea (the Indonesian province of Papua).  They are one of the most populous tribes in the highlands, and are found spread out through the highlands. The Dani are one of the most well-known ethnic groups in Papua, due to the relatively numerous tourists who visit the Baliem Valley area where they predominate. "Ndani" is the name given to the Baliem Valley people by the Moni people, and, while they don't call themselves Dani, they have been known as such since the 1926 Smithsonian Institution-Dutch Colonial Government expedition to New Guinea under Matthew Stirling who visited the Moni.


Byzantské nomokánony.

Sbírky tohoto druhu byly pouze východního práva. Konstantinopolská církev měla pouze dvě základní nomokanonické sbírky.

Nomokánon cyrilometodějský.

Jedná se o sbírku církevních ustanovení a profánních zákonů, napsaných ve staroslověnštině a majících vztah k církvi. Vznik kodexu je kladen do období před rokem 880, z řečtiny jej přeložil a editorem konečného znění byl starší ze soluňských bratří, slovanský věrozvěst sv. Metoděj. Formou i jazykem navazuje na starší právní spis Zákon sudnyj ljudem, který v tehdejší právní praxi tvořil civilní složku tohoto souboru.

Charakteristika Nomokánonu.

Jeho text se zachoval ve dvou staroruských rukopisech z přelomu 13.–14. (Usťužský neboli Rumjancevský) a začátku 16. století (Joasafovský), předlohou pro překladatele se stala byzantská církevněprávní příručka "Synagoga" Jana Scholastika (v letech 565–577 konstantinopolský patriarcha Jan III. Scholastikos). Ve staroslověnské úpravě však došlo k vypuštění více než třetiny textu původního dokumentu, zejména kánonů pro moravské poměry buď méně aktuálních nebo opakujících závěry různých synod k téže věci.  Úvod obsahuje krátkou historii všeobecných církevních sněmů od 1. (nikajského) do 4. ekumenického koncilu v Chalkedonu, v jeho závěru je zmíněno 68 kánonů Basileila Velikého (330-379). Na něj navazuje přehled názvů všech zákonných ustanovení (titulů), v třetí části následuje jejich výklad s podpůrnými citacemi platných kánonů přijatých jednotlivými synodami. Jazyk překladu se odlišuje od cyrilometodějských biblických textů zejména preferencí jejich srozumitelnosti před doslovností, slovní zásoba poměrně široce zohledňuje a využívá specifické hovorové i terminologické zvláštnosti moravského jazykového prostředí, včetně nezbytné tvorby nových právních termínů.  Kodifikace moravského Nomokánonu neměla význam jen ve sféře právní, představovala také významnou součást pokusu arcibiskupa Metoděje, jeho žáků i následovníků o konsolidaci společenských poměrů, komplikovaných mj. vzájemnými střety s franským klérem. Proti němu bylo nezbytné hájit staroslověnskou vzdělanost i liturgii nejvyšší morální autoritou své doby – kanonickým právem.  Nomokánon a Zákon sudnyj ljudem, spolu s Metodějovou "Adhortací k soudcům-knížatům" i "Velkomoravským penitenciálem" (Zapovědi svatých otců) tvoří základní díla cyrilometodějského právního odkazu.

Nomokánon sv. Sávy.

Nomokánon sv. Sávy (srbsky Zakonopravilo, "Savino Zakonopravilo") je první srbskou ústavou a nejvyšším kodexem Srbské ortodoxní církve, dokončeným v roce 1219.

Nomokánon (řecky Νομοκανών, Nomokanōn; z řeckého slova "nomos" – zákon a "kánon" – měřítko) je sbírka právních předpisů obsahující prvky z obojího práva – římského i kanonického práva.

A nomocanon (, Nomokanōn; from the Greek "nomos" - law and "kanon" - a rule) is a collection of ecclesiastical law, consisting of the elements from both the Civil law and the Canon law. Nomocanons form part of the Oriental canon law of the Eastern Catholic Churches, and are also used by the Eastern Orthodox Churches.


Historie.

CMake byl vytvořen v roce 1999 v reakci na poptávku po multiplatformním prostředí pro kompilaci softwaru v projektu Insight Segmentation and Registration Toolkit. Původně byl inspirován programem pcmaker, který byl vytvořen Kenem Martinem a dalšími vývojáři firmy Kitware. CMake vznikl spojením funkcí pcmakeru s dalšími vylepšeními, které byly inspirovány unixovými konfiguračními skripty. První verze byla hotova v roce 2000. V následující letech se rychle rozvíjel díky přispění dalších programátorů, kteří jej využívali ve vlastních vývojářských projektech.

Vlastnosti.

CMake zvládá generovat výstup jak do stejné složky, ve které se nachází zdrojové soubory (in-place build), tak do předem vybraného adresáře (out-of-place build). Schopnost generovat výstup do předem určené složky je klíčová — díky ní zůstanou původní zdrojové soubory vždy nedotčené a proces sestavování tak lze libovolně opakovat. Výstupem mohou být projekty pro Microsoft Visual Studio, Eclipse, , Cygwin, MinGW, nebo také soubor Makefile pro Unixový program make a mnoho dalších.

Použití.

Proces se nastavuje konfiguračním souborem v kořenovém adresáři nebo volitelně také v podsložkách a má název V systému Windows je součástí programu grafické uživatelské rozhraní, přes které lze celý proces pohodlně nakonfigurovat. Na všech systémech je především k dispozici příkaz v příkazové řádce  Soubor CMakeLists.txt může vypadat například takto: Ukázkový kód rozvětví pomocí podmínek IF kompilaci podle operačního systému a dle něj nastaví proměnnou GUI. Ta je použita ve volání ADD_LIBRARY a díky ní se použijí správné soubory pro grafické uživatelské rozhraní. Výstup je nastaven příkazem ADD_EXECUTABLE. V příkladu jím bude spustitelný soubor s názvem "foo".

CMake je multiplatformní svobodný software pro automatizaci překladu programu v různých operačních systémech. Používá se pro vytvoření adresářové struktury a přípravu zdrojových souborů pro použití s konkrétními, na operační systém často vázanými, překladači. Například program make na Unixových strojích, Xcode firmy Apple, nebo Microsoft Visual Studio na systému Windows.

CMake is a cross-platform free and open-source software tool for managing the build process of software using a compiler-independent method. It supports directory hierarchies and applications that depend on multiple libraries. It is used in conjunction with native build environments such as Make, Qt Creator, Ninja, Apple's Xcode, and Microsoft Visual Studio. It has minimal dependencies, requiring only a C++ compiler on its own build system.


Obsah česky vydaných dílů cyklu.

Černý hřebec.

Kniha vyprávi dobrodružný příběh o vzniku přátelství chlapce Aleka a černého hřebce. Alek se vrací domů z prázdnin v Indii, kde byl u svého strýce, a při svých toulkách po lodi narazí na krásného černého hřebce Shetana. Pak dojde k bouři a loď ztroskotá. Hřebec zachrání chlapci život, když s ním doplave na malý pustý ostrov. Alek dá hřebci jméno Black a když jsou zachráněni, chce se stát žokejem a začne hřebce v New Yorku společně s bývalým žokejem Henrym trénovat. Protože není znám hřebcův původ, nemůže být přihlášen do oficiálního dostihu. Může se však zúčastnit závodu se dvěma šampióny USA, který se jede proto, aby se určilo, kdo z těch dvou je lepší. Black překvapivě v závodě zvítězí a získá pověst nejrychlejšího koně v USA.

Černý hřebec se vrací.

Zpráva o vítězství Blacka oblétne rázem celý svět a pro koně si přijde jeho pravý majitel, arabský náčelník Abu Ja' Kub ben Ithak. Ten si hřebce odveze. Alek s Henrym a s bohatým chovatelem koní Volencem. V Arábii Alek pomůže Ishakovi nalézt pravého vraha Abd-al-Rahmana, který z tohoto činu podezíral právě Ishaka. Alek pak s Blackem vyhraje dostih a rozhodne se odjet domů s tím, že Blackovi je u Ishaka lépe. Ten Alekovi slíbí, že mu daruje první Blackovo hříbě.

Syn černého hřebce.

Ishak skutečně pošle Alekovi Blackovo první hříbě, které dostane jméno Satan. Satan je ale ke všem okolo zlý a nedůvěřivý a chová se nepředvídatelně. Henry se snaží koně zkrotit a přiváže ho ke stromu. Satan jej srazí a přeskočí plot. Délka lana však na takový skok nestačí a Satan se začíná dusit. Alek jej zachrání a Satan k němu přilne, Henryho však nenávidí a zároveň se ho bojí. Má strach i z bičíků, které se při tréninku koní používají. Přesto dokáže svůj strach překonat a vyhraje s Alekem důležitý dostih.

Černý hřebec ("The Black Stallion") je dobrodružný románový cyklus amerického spisovatele Waltra Falreyho, jehož hlavním hrdinou je hřebec Black a jeho potomci. První díl vyšel roku 1941 a měl obrovský úspěch. Proto Farley napsal pokračování a cyklus se pak postupně rozrostl na dvacet svazků..

The Black Stallion, known as the Black or Shêtân, is the title character from author Walter Farley's bestselling series about the Arab stallion and his young owner, Alec Ramsay. The series chronicles the story of a sheikh's prized stallion after he comes into Alec's possession, although later books furnish the Black's backstory. Shaytan (under various transliterations) is the Arabic word for "devil".  The first book in the series, published in 1941, is titled The Black Stallion. The subsequent novels are about the stallion's three main offspring: his firstborn colt, Satan; his second colt, Bonfire; and his firstborn filly, Black Minx; as well as about the Black himself. Along with the Black, the series introduces a second stallion that is considered the Black's only equal - The Island Stallion, Flame. This is a separate storyline until Flame and the Black meet in two books - "The Black Stallion and Flame", and "The Black Stallion Challenged". However, news of Flame's win in an international race in Cuba, and his mysterious disappearance, are mentioned at the end of "The Black Stallion Mystery", which serves as the first introduction of this rival for the later books in which they meet.  The first two books, as well as the final book of the series, were adapted for film: "The Black Stallion", "The Black Stallion Returns" and "The Young Black Stallion".  The Black Stallion was described as "the most famous fictional horse of the century" by the "New York Times".


Historie.

Proslavení Francie v oblasti módy začalo v 17. století, kdy na trůn usedl Ludvík XIV., přezdívaný jako „král slunce“. Žil v královském paláci ve Versailles. Jeho vášeň pro tanec je známa. Také je považován za jednoho ze zakladatelů baletu. Velmi se také zajímal a dbal na módu a tím ve své době Francii proslavil. Jednalo se o barokní módu, kdy oděv byl rozevlátý a vzdušný, důraz byl kladen na lidskou siluetu. Francouzská móda byla protikladem španělské, škrobené módy. Každý měsíc byly z Francie do celé Evropy posílány figurky v nových módních trendech a tak se celá Evropa snažila módu Ludvíka XIV. kopírovat.  Mužský oblek se skládal z košile, saka, vesty a kalhot. Každá část byla zdobena, velmi jemně. V této době se poprvé začala šít saka s kapsami a rozparkem, který byl vytvořen kvůli pohodlnější jízdě na koni. Rukávy košile byly delší než rukávy saka a manžety košile byly ozdobeny výraznou krajkou. Límec košile byl ozdoben tzv. žabó, který je jakýmsi předchůdcem kravaty nebo motýlka. Dále muži nosili punčochy v pastelových barvách vyrobené z hedvábí.  U ženského oděvu byl kladen důraz na štíhlý pas, takže živůtek byl vyztužován šněrovačkou. Sukně byly prvně splývavé, postupně se začaly tvarovat obručemi do širokých rozměrů. Sukně byly ušity z několika dílů různých barev, ty nejluxusnější byly šity z hedvábí a brokátu. Díky této módě byla žena považována za ozdobu královských dvorů.  Obuv a módní doplňky – Nosila se obuv se zaoblenou špicí a podpatkem, obě boty byly stejné, nebyla rozlišena levá a pravá bota. Ludvík vymyslel nový módní doplněk - paruku, která se stala symbolem vznešenosti. Ženy nosily slunečník a vějíř, muži zase kord a klobouk trojhranného tvaru s pérem. Vysoce postavení muži i ženy nosily vyšívané rukavice a rukávník.

Francouzská móda je proslulá především svoji extravagancí a jednoduchostí. Ve Francii se nachází i mnoho prestižních škol a univerzit, kde se mohou zájemci studovat módní návrhářství, návrhářství bot, doplňků a šperků, módní fotografie, předpovídání trendů, marketing a to na vysoké úrovni. Občané mají také možnost účastnit se kurzů, pokud nemají čas na dlouhodobé studium. To je důvod, proč je Francie zemí módy, počátky to má ale samozřejmě již v historii.

Fashion in France is an important subject in the culture and country's social life, as well, being an important part of its economy.  Fashion design and production became prominent in France since 15th century. During the 17th century, fashion exploded into a rich industry, for exportation and local consumption, the Royal Minister of Finances, Jean-Baptiste Colbert, says ""Fashion is to France what the gold mines of Peru are to Spain..."". In the 19th century, fashion made a transition into specialisation for modern term "haute couture", originated in the 1860s, bringing "good taste" to fashion argot. The term "prêt-à-porter" was born in the 1960s, reacting against the traditional notions of fashion and garment-making process, satisfying the needs of pop culture and mass media.  Paris acts as the center of the fashion industry and holds the name of "global fashion capital". The city is home to many prime designers, including Chanel, Louis Vuitton, Givenchy, Balmain, Louboutin, Pierre Cardin, Yves Saint Laurent, Roger Vivier, Thierry Mugler, Dior, Jean Paul Gaultier, Hermès, Lanvin, Chloé, Rochas, and Céline. With the decentralization of the fashion industry, many cities including: Lyon, Marseille, Bordeaux, Toulouse, Lille and Strasbourg have their own luxury districts and avenues. In recent times, these have become important customers and significant producers. Île-de-France, Manosque, La Gacilly (near Rennes), and Vichy lead the cosmetic industry, and house well-known international beauty houses such as L'Oreal, Lancôme, Guerlain, Clarins, Yves Rocher, L'Occitane, Vichy, etc. The cities of Nice, Cannes and St. Tropez among others in the French riviera are well known as places of pleasure, annually hosting many media celebrities and personalities, potentates, and billionaires. The clothing of France is famous throughout the world.


Koučování.

Pokud chceme zjistit fungování tohoto modelu, je v první řadě třeba seznámit se s jeho obecnější formou, tedy koučováním. "„Koučování je styl řízení, který je protipólem přikazování a kontroly“" (Whitmore, 2005, s. 12). Tato metoda pomáhá při řízení lidských zdrojů. Cílem koučingu je pomoc druhé osobě při zlepšování jejího výkonu. V koučování jde totiž nejen o skvělou techniku růstu k úspěchu, ale také o pochopení a spolupráci ve skupině.

Kouč.

Nejdůležitější osobou této společné interakce je samozřejmě kouč. Kouč není učitel, jak by se mohlo zdát, ale pouze partner při vzájemné spolupráci. Nemusí tedy mít lepší znalosti nebo vyšší odbornost než jeho posluchač. Jedním ze základních pravidel koučování je systematická snaha zjistit, co již koučovaná osoba umí a čeho je schopna. Pak už jde pouze o vytrvalou snahu zlepšit výkonnost až do cílové úrovně. Tyto principy se objevují také v metodě zvané model GROW.

GROW.

Model GROW je jednou z nejčastěji uplatňovanou metodou v procesu koučování. GROW a jeho postup zajišťuje kýžené výsledky, a to na principu od nejvzdálenějšího cíle k těm co možná nejkonkrétnějším krokům. Autor metody John Whitmore (2005) ji ve své publikaci představuje spíše jako soubor otázek kladených při koučování. Jedná se o čtyři odlišné oblasti, které pomáhají nejen k lepší komunikaci mezi manažerem a zaměstnanci, ale také při dosažení lepších pracovních výsledků.

Principy GROW.

Stanovit si cíle je základním kamenem pro zdokonalovací proces. Pokud máme za čím jít a držet se plánu, je to jednodušší, než jen slepě tápat v teoriích. Cíle musí být konkrétní. Koučovaná osoba by měla být schopna detailně definovat problém, s kterým se potýká, a také názor na řešení. Nezbytnou součástí je také časový harmonogram, neboť je důležité, kolik času je schopna osoba pro koučink obětovat. "„Chtít je pro dosažení výsledků lepší než muset“" (Whitmore, 2005, s. 68). Tato citace je všeobecně známá, a to nejen v manažerském vzdělávání, ale je součástí každodenního koloběhu. Dalším objektem je již výše zmíněná realita a její vnímání. V této fázi by měl kouč definovat momentální stav. Je také dobré zjistit, zdali se na pokroku bude podílet i jiná osoba, která by eventuálně mohla zasahovat nebo snad i ohrožovat samotný rozvoj. Zcela podstatné jsou také vnitřní bariéry nebo osobní problémy. "„Buďte objektivní“" (Whitmore, 2005, s. 76). Objektivní pohled na svět kolem nás je nezbytnou součástí při procesu zdokonalování. Po zjištění veškerých těchto faktů se můžeme posunout k možnostem. Nabízí se tu otázka, co vše již koučovaná osoba zkusila a kam až je ochotná v řešení problému zajít. Důležitá je maximalizace možností. Přichází i alternativní možnosti ze strany kouče a jeho názoru, které také mohou být významným přínosem. Po společné dohodě na možnosti, která přinese ty nejlepší výsledky, nastává situace konečného rozhodnutí. "„Čas rozhodnutí, čas upřesnění“" (Whitmore, 2005, s. 95). Tedy definitivní výběr a dokončení konkrétních dílčích kroků. Vůle by v ideálním případě měla dosahovat vrcholu, ale koučovaný by si měl sám na rovinu přiznat, na jakém stupni odhodlání se právě nachází. Tyto kroky jsou základními kameny při používání této metody v oblasti koučování. Pokud uživatel opravdu dodržuje všechny pomyslné příčky postupu, úspěch je se zárukou zajištěn. Model GROW se stává stále oblíbenější součástí firemního vzdělávání, a to hlavně pro svoji jednoduchost, efektivitu a také unikátnost. Tuto metodu lze využívat jak ke skupinové, tak individuální práci.

Model GROW je technika v oboru koučování, a to hlavně ve firemním vzdělávání. Je to jedna z metod používaná při vzdělávání manažerů, avšak je možné ji také aplikovat do oblasti sportů, jako je například tenis, golf apod.

The GROW model (or process) is a simple method for goal setting and problem solving. It was developed in the United Kingdom and has been used extensively in corporate coaching from the late 1980s and 1990s.


Zulové.

Zulové žijí v jižní části Afriky, patří do nigero-konžské jazykové skupiny, konkrétně do skupiny Bantu.  Nejdůležitějším místem pro Zuly je jejich vesnice neboli "umuzi", která je vždy postavena na kopci. Zde se odehrávají nejvýznamnější obřady. Každou zulskou vesnici vede "náčelník" (= "umnumzane"), ten je dědičným představitelem vesnice. Je odpovědný za rituální obřady, nejdůležitější jsou pro Zuly rituály týkající se předků, další jsou obřady týkající se narození, sňatku nebo smrti. Náčelník rozhoduje o každodenním životě vesničanů, stará se o udržování dobrých vztahů ve vesnici. Existuje zde mnoho zulských rolí, náčelník jich vykonává sedm: roli "věštce, bylinkáře, pacienta, nebeského pastýře, prosebníka, kouzelníka" a "čaroděje".  Zulové mají náboženský vztah k obloze i k zemi. "Bůh oblohy" (= "Inkosi Yezulu") je muž, otec a "bůh země" je žena, matka. Po smrti se lidé vracejí k "matce", jen za zvláštních okolností se lidé vracejí k "otci". Tito dva bozi se považují za rodiče "lidí" (= "abantu"). Sílu, kterou Zulové uznávají je "moc léků". Je to síla sama o sobě.

Jorubové.

Největším tradičním náboženstvím je pravděpodobně náboženství Jorubů, které má přes patnáct milionů aktivních přívrženců, především v Nigérii a Beninu. Nejvyšším bohem Jorubů je Olorun, který však nemá své místo v kultu, to namísto něj zaujímají božstva zvaná orišové. Tajná společnost Ogboniů, která ještě na počátku 20. století jmenovala krále, však uctívá Onile – Velkou matku. Mezi významné oriše patří bůh války a kovářství Ogún, trickster Ešu nebo vodní bohyně Yemoja. Podobné je náboženství Akanů a vodun praktikované v sousední Ghaně, Togu a na Pobřeží slonoviny.  Jorubové mají jedno hlavní centrum a mnoho lokálních míst. "Ife" je centrum všech náboženských sil, zde bůh "Orišala" zahájil stvoření lidstva. Snad v každé jorubské domácnosti se nachází rodinná svatyně. Hlavní představitel rodiny (= "olori ebe") pořádá rituály, např. při narození dítěte, odchodu provdané dcery, pohřbu člena rodiny.  Každý "oba" neboli správce / král / nejvyšší náčelník města je naplněn božskou silou, je hoden velké úcty, svým postavení podléhá pouze bohům. Pouze za jeho účasti se mohou vykonávat některé obřady. Existuje zde mnoho bohů a o každého se stará "kněžstvo". Např. věštec (= "babalowo") komunikuje s bohem věštění "Orunmilou", Jorubové k němu často chodí pro radu. Důležitá je role specialisty na léky a léčení – "ollogun" – odborník na poznávání příčin a předepisování způsobu léčby různých chorob. Síla medicína však přichází od boha.

Synkretismus a nová tradiční náboženství.

Přestože z hlediska statistiky jsou tradiční náboženství na ústupu a vyznává je pouhý zlomek africké populace tak se stále projevují v nových podobách. Například západní Africe je uctívána Mami Wata, vodní duch či bohyně v podobě mořské panny, jejíž kult se podobá cargo kultům a některými věřícími je praktikován zároveň s křesťanstvím. Některé kulty jsou zaměřené na odpor proti kolonizátorům, jako například nigerijská Hauka, Mumbo nebo Armáda Božího odporu. Zachována byla také víra ve škodlivou moc čarodějnictví a tak vznikla proti-čarodějnická hnutí jako Kamcape ve východní a jižní Africe. Mezi kulty které spojují tradiční a křesťanské prvky patří zase západoafrické církve zvané Aladura nebo gabonské Bwiti, jejímž ústředním prvkem je konzumace psychoaktivní ibogy.

Tradiční africká náboženství je souhrnné označení pro různé věrské představy a praktiky domorodých Afričanů. Jedná se řadu odlišných náboženských tradic, které se zároveň vzájemně ovlivňovali, kterým je však zpravidla společná víra v nejvyšší bytost – zpravidla pasivní nebeské božstvo, praktikování posedlosti duchy či bohy a významný kult předků. Tradiční náboženství se na počátku 21. století drží přibližně jedno procento populace tohoto kontinentu, především na Madagaskaru, Mauriciu, v Togu, Jižním Súdánu a Beninu, zatímco většina obyvatel Afriky vyznává křesťanství či islám. Výrazný je však vliv domorodých tradic v různých synkretických a lidových představách. S tradičního náboženství také ve velké míře vychází afroamerická náboženství jako je vúdú nebo kandomble.

The traditional African religions (or traditional beliefs and practices of African people) are a set of highly diverse beliefs that includes various ethnic religions. Generally, these traditions are oral rather than scriptural, include belief in an amount of higher and lower gods, sometimes including a supreme creator, belief in spirits, veneration of the dead, use of magic and traditional African medicine. Most religions can be described as animistic with various polytheistic and pantheistic aspects. The role of humanity is generally seen as one of harmonizing nature with the supernatural. According to the author Lugira, "it is the only religion that can claim to have originated in Africa. Other religions found in Africa have their origins in other parts of the world."


Charakteristika.

V porovnání s gotikou trvalo období renesance na českém území poměrně krátce, na druhou stranu šlo o období míru, hospodářského vzestupu a rozkvětu měst. V Čechách však přetrvávala silná gotická tradice – ještě na počátku 16. století se dokončovaly velké gotické kostely (např. Týnský chrám), jejichž stavba se v nestabilním období způsobeném husitskými válkami značně protáhla, ne-li úplně zastavila. Hlavními stavebníky v tomto období byl královský dvůr, následovaný bohatými šlechtickými rody a měšťanstvem, tudíž se stavební aktivita soustředila především na obytnou architekturu, mezi kterou patří zámky, paláce nebo měšťanské domy.  Renesanční sakrální architektura se v Česku projevovala vzácně, což souvisí s tehdejší oslabenou majetkovou pozicí církve. Nové kostely tak byly často financovány z prostředků soukromých, městských či komorních (královských). Nejčastějšími stavebníky kostelů v předbělohorském období však byla šlechtická vrchnost. Renesanční styl se v sakrální architektuře 16. století uplatňoval až druhotně. České renesanční kostely se často podřizují starší gotické tradici, ať už dispozicí, klenbami či okenními kružbami.  Mezi takové pozdně renesanční kostely v Praze patří kostel svatého Rocha na Hradčanech a luteránský kostel svatého Salvátora na Starém Městě. Až na samém konci 16. století se začaly v souvislosti se stavebními aktivitami jezuitů objevovat první stavby, které přestávají respektovat gotický půdorys (Vlašská kaple Nanebevzetí Panny Marie při Klementinu). Pozoruhodné jsou renesanční kostely Jednoty bratrské v Mladé Boleslavi a Lipníku nad Bečvou.  V renesančním slohu bylo vystavěno také několik pražských synagog. Dobře zachované jsou Pinkasova a Vysoká synagoga, na původní renesanční dispozici pak jen lehce upomíná dnešní Maiselova synagoga. Další významnou židovskou památkou je například Šachova synagoga v Holešově.

Jagellonská renesance.

V tomto prvním období se renesanční styl ještě mísí s gotickými prvky (typická je kupříkladu kroužená nebo sklípková klenba).  Renesance se k nám šířila zejména z Uher, kde se jí dobře dařilo díky Matyáši Korvínovi. Odtud se pak na začátku 90. let 15. století dostal renesanční sloh přes Moravu do Čech. Nejstarší prvky renesanční architektury na Moravě jsou portály zámků v Tovačově a Moravské Třebové z roku 1492. Za nejstarší renesanční památky v Čechách jsou pak považována okna Vladislavského sálu datovaná do roku 1493 (a také jeho portály), která jsou dílem Benedikta Rejta (Rieda). Jeho dílem je i Ludvíkovo křídlo Starého královského paláce Pražského hradu z počátku 16. století, které je považováno za nejstarší renesanční palácovou stavbu v Čechách, ačkoli ještě v některých prostorech využívá pozdně gotických kleneb.

Renesance za prvních Habsburků.

Druhou skutečně renesanční stavbou v Praze byl Královský letohrádek v Královské zahradě Pražského hradu, jehož architekty byl patrně Ital Paolo della Stella a později i Bonifác Wolmut. Tato stavba bývá považována za nejčistší renesanční stavbu (ve smyslu italské renesance) na sever od Alp. Bonifác Wolmut v zahradě postavil ještě Míčovnu a svatovítskou katedrálu doplnil renesanční kruchtou.  V blízkosti Prahy byl z iniciativy královské rodiny postaven další významný renesanční letohrádek – Hvězda na Bílé hoře. Návrh architektonické koncepce patrně vytvořil samotný český princ, arcivévoda Ferdinand Tyrolský, jenž tu dobu v Praze působil jako královský místodržící zastupující svého otce Ferdinanda.  V letech 1545–1563 postavil na Hradčanském náměstí italský architekt, česky nazývaný jako Augustin Vlach, renesanční palác pro rodinu Lobkoviců, dnes označovaný jako Schwarzenberský palác. Palác je zajímavý svou sgrafitovou fasádou. Další významné pražské renesanční paláce jsou například palác pánu z Hradce a Martinický palác. Mimo Prahu vznikla řada renesančních zámků, a to buď jako novostavby, nebo přestavbou starších středověkých sídel. Mezi ně patří například Litomyšl, Telč, Český Krumlov (tyto tři na seznamu světového dědictví UNESCO), Kratochvíle, Jindřichův Hradec, Nelahozeves, Opočno, Velké Losiny, Bučovice nebo Moravská Třebová. V severních Čechách se uplatňuje tzv. saská renesance s typickými štíty ovlivněná sousedním německým Saskem.  Kvůli dobře zachovaným renesančním měšťanským domům jsou proslulá např. města Telč, Český Krumlov, Slavonice, Jindřichův Hradec, Prachatice, Pardubice, Nové Město nad Metují nebo Litoměřice.  Nejvýznamnějšími architekty druhé poloviny 16. století byli Italové Ulrico Aostali, působící především v Praze, a Baldassare Maggi, působící v jižních Čechách.

Renesanční architektura v Česku tvoří významnou fázi vývoje architektury na území dnešní České republiky. V českých zemích se renesanční sloh projevoval přibližně od konce 15. století do první poloviny 17. století.

Czech Renaissance architecture refers to the architectural period of the early modern era in Bohemia, Moravia and Czech Silesia, which then comprised the Crown of Bohemia and today constitute the Czech Republic. The Renaissance style flourished in the Czech lands from the late 15th century to the first half of the 17th century.  In the Crown of Bohemia as well as in other parts of Central Europe the Renaissance style was accepted slower than in southern Europe and its development was delayed in comparison with Italy. It was partly caused by the situation in the Kingdom after the Hussite Wars. The Bohemian Reformation was mistrustful of the influences coming from the "papal" Italy and rather respected the traditional values expressed with the older Gothic style. Therefore, the first examples of the Renaissance architecture in the Czech lands can be found in the domains of the Catholic aristocracy or the Catholic king. The Renaissance style first appeared in the Czech Kingdom in the 1490s. Bohemia (together with its incorporated lands, especially Moravia) thus ranked among the areas of the Holy Roman Empire with the earliest known examples of the Renaissance architecture.  The lands of the Bohemian Crown were never part of the ancient Roman Empire, thus they missed their own ancient classical heritage and had to be dependent on the primarily Italian models. As well as in other Central European countries the Gothic style kept its position especially in the church architecture. The traditional Gothic architecture was considered timeless and therefore able to express the eternity of God or to emphasize the long tradition of the place where it was used. The Renaissance architecture coexisted with the Gothic style in Bohemia and Moravia until the late 16th century (e. g. the residential part of a palace was built in the modern Renaissance style but its chapel was designed with Gothic elements).  The facades of Czech Renaissance buildings were often decorated with sgraffito (figural or ornamental). The figural sgraffito as well as relief decorations usually drew inspiration from the Bible or ancient mythology.


Chronologický vývoj.

Příčiny invaze.

Po vojenském puči 27. března 1941 došlo v Jugoslávii k významným politickým změnám. Přestože nová vláda vzkázala do Berlína, že nedávné přistoupení Jugoslávie Paktu tří je i nadále platné, Hitler byl převratem, který bývá často považován za inscenovaný Brity, rozzuřen. Rozhodl se proto k likvidaci jugoslávské monarchie, a to již téhož dne. Počítal se spoluprací všech sousedních zemí, které byly de facto jeho spojenci. Rovněž se domníval, že chorvatské a makedonské obyvatelstvo, které je nakloněno spíše odtržení od jugoslávské monarchie, je nezbytné využít k likvidaci království.

Letecká válka.

Útok na Jugoslávii začal bez vyhlášení války bombardováním Bělehradu dne 6. dubna 1941, spolu s leteckými útoky na několik dalších měst a významných strategických objektů (letiště, a také např. Kanál DTD). Bombardování jugoslávské metropole mělo charakter odvety; zničena byla veškerá infrastruktura a až 50 % místní zástavby.  Ve vzdušném boji nad jugoslávským územím měly již od samotného počátku převahu německé letouny. Kromě bombardování měst se také Němcům podařilo prostřednictvím leteckých úderů, organizovaných z rumunského a německého (Štýrsko) území zlikvidovat nemalou část jugoslávského letectva ještě předtím, než se dostalo do vzduchu. 38 jugoslávských letounů bylo zničeno v boji a dalších 77 na zemi. Vzdušného boje se na straně Osy účastnilo také i italské letectvo.

Invaze pozemních sil.

Následně německá a italská vojska překročila jugoslávskou hranici v prostoru dnešního Slovinska; další útoky směřovaly i z Bulharska, Albánie a Maďarska. Přestože maďarská vláda několik dní do Bělehradu vzkázala, že nebude mít vůči Jugoslávii žádné územní požadavky, Dubnová válka představovala konec existence jugoslávského království, a proto již 11. dubna přistoupila k nárokování území bývalých žup Bačka, Baranja a Banát. Ve stejnou dobu byl rovněž zahájen i německý útok na Řecko.  Vojska zemí Osy postupovala velmi rychle a hluboko do jugoslávského území. Italové a Němci si byli vědomi skutečnosti, že Srbsko dokázalo úspěšně čelit Rakousko-uherské invazi na počátku první světové války, především díky zásobování z řeckých přístavů a údolím řeky Moravy. Proto bylo nejdůležitější, aby italská vojska, která postupovala z Albánie a bulharská obsadila oblast jižního Srbska pokud možno co nejrychleji a znemožnila tak jugoslávské armádě uplatnit stejnou taktiku, jako v první světové válce. Přestože se jugoslávské vojsko v prostoru Skopje úporně bránilo, pádu později makedonské metropole nemohlo zabránit. Navíc provedlo i řadu ofenzivních akcí v prostoru severoalbánského města Skadar.  Politické vedení země nebylo schopné čelit invazi. Vybavení jugoslávské armády bylo velice zastaralé a nemohlo se měřit s německým vojskem, které patřilo k nejlépe vyzbrojeným vojenským silám své doby. Jugoslávské velení proto nestihlo nařídit ani všeobecnou mobilizaci. Generální štáb jugoslávské armády měl navíc jen velmi povšechný přehled o vývoji situace, a často byly vydávány rozkazy neexistujícím jednotkám. Komunikace mezi vládou a vrchním velením armády prakticky neexistovala. Královská rodina uprchla do podzemního bunkru, který se nacházel v blízkosti města Mali Zvornik.  Němcům v jejím rychlém postupu pomáhaly jak sabotáže, které prováděli příslušníci ustašovského hnutí, tak i německá menšina, která žila v Jugoslávii (především v blízkosti řeky Dunaje). Dne 10. dubna obsadilo německé vojsko Záhřeb. Za čtyři dny se tak zcela zhroutila severní fronta. Německé vojsko začalo úspěšně realizovat svůj plán oddělit chorvatský a slovinský prostor od srbských zemí. Slovinští političtí představitelé vyjednávali o budoucím uspořádání své země v rámci Třetí říše; v Záhřebu prohlásil Slavko Kvaternik chorvatský fašistický stát - Nezávislý stát Chorvatsko.

Ústup jugoslávského vojska a kapitulace.

Již týden po útoku na Jugoslávii musela vojska monarchie ustoupit do hornatých oblastí Bosny a Hercegoviny, kde se pokoušela bránit údolí řeky Bosny. Dne 13. dubna 1941 rezignoval Dušan Simović na post předsedy jugoslávské vlády, která se tehdy nacházela v Pale, blízko Sarajeva. Následující den přešly jednotky, bojující na albánských hranicích proti Italům do defenzivy.  Dne 18. dubna 1941 podepsali zástupci monarchie v budově bývalého československého velvyslanectví v Bělehradě kapitulaci. Tehdejší vláda uprchla přes Černou Horu a jaderské přístavy do Velké Británie a působila dále jako vláda exilová.

Rozdělení Jugoslávie a počátky ozbrojeného odporu v týlu nepřítele.

Jugoslávské území bylo rozděleno tak, aby uspokojilo zájmy všech oponentů monarchie. Část Slovinska byla připojena k nacistickému Německu, okolí Lublaně pak připadlo Itálii. Na území bývalé Chorvatské bánoviny a zbytku Bosny a Hercegoviny byl zřízen Nezávislý stát Chorvatsko, kde se k moci dostalo hnutí Ustaša. Jaderské přístavy (s výjimkou Dubrovníku) muselo však Chorvatsko velmi rychle postoupit Itálii (k velké nevoli většiny chorvatského obyvatelstva). Značná část území dnešní Vojvodiny byla navrácena Maďarsku, Kosovo bylo připojeno pod italský protektorát Albánii. Bulharsko zabralo jak Makedonii tak jihovýchodní část Srbska. V Černé Hoře byl ustanoven italský protektorát. Zbytek území Srbska byl podřízen přímé německé okupační správě. Po zhruba měsíci od kapitulace byla zřízena tzv. Rada komisařů, která měla zemi spravovat.  Malá skupina příslušníků bývalé jugoslávské armády, která odmítla kapitulaci, se během války shromáždila poblíž vrchu Ravna gora v západním Srbsku, kde zformovali tzv. Jugoslávské vojsko ve vlasti; četnickou organizaci, která proklamovala pokračování v boji proti okupačním silám. Po Operaci Barbarossa se do ozbrojeného boje proti okupačním silám pustila i Komunistická strana Jugoslávie, která zorganizovala rozsáhlé partyzánské hnutí.

Dubnová válka (srbochorvatsky Апрлски рат/Travanjski rat, slovinsky Aprilska Vojna, pod německým kódovým názvem Direktiva 25) je název, kterým je v chorvatské, srbské a slovinské historiografii označována invaze vojsk Osy na území Jugoslávie v dubnu 1941. Jugoslávie tak vstoupila do druhé světové války.

The invasion of Yugoslavia, also known as the April War or Operation 25, was a German-led attack on the Kingdom of Yugoslavia by the Axis powers which began on 6 April 1941 during World War II. The order for the invasion was put forward in "Führer Directive No. 25", which Adolf Hitler issued on 27 March 1941, following the Yugoslav coup d'état.  The invasion commenced with an overwhelming air attack on Belgrade and facilities of the Royal Yugoslav Air Force (VVKJ) by the Luftwaffe (German Air Force) and attacks by German land forces from southwestern Bulgaria. These attacks were followed by German thrusts from Romania, Hungary and the Ostmark. Italian forces were limited to air and artillery attacks until 11 April, when the Italian army attacked towards Ljubljana (in modern-day Slovenia) and through Istria and Lika and down the Dalmatian coast. On the same day, Hungarian forces entered Yugoslav Bačka and Baranya, but like the Italians they faced practically no resistance. A Yugoslav attack into the northern parts of the Italian protectorate of Albania met with initial success, but was inconsequential due to the collapse of the rest of the Yugoslav forces.  Scholars have proposed several theories for the Royal Yugoslav Army's sudden collapse, including poor training and equipment, generals eager to secure a quick cessation of hostilities, and a sizeable Croatian nationalist fifth column. The invasion ended when an armistice was signed on 17 April 1941, based on the unconditional surrender of the Yugoslav army, which came into effect at noon on 18 April. Yugoslavia was then occupied and partitioned by the Axis powers. Some areas of Yugoslavia were annexed by neighboring Axis countries, some areas remained occupied, and in other areas Axis puppet states such as the Independent State of Croatia (, or NDH) were created during the invasion on 10 April. Along with Italy's stalled invasion of Greece on 28 October 1940, and the German-led invasion of Greece (Operation Marita) and invasion of Crete (Operation Merkur), the invasion of Yugoslavia was part of the German Balkan Campaign ().


Hlavní myšlenky alavitů.

Reinkarnace  Alavité věří, že když člověk zemře, jeho duše se znovu vrátí na zem k novému životu. Na tom, jaký člověk byl v minulém životě, závisí jeho nový život. Dobří lidé se narodí v dobrém stavu, hezcí a šťastní. Naopak zlí lidé se narodí ve špatném stavu; je také možné, že se narodí jako zvíře. Proto člověk musí být dobrý, aby jeho příští život byl lepší, než ten současný.

Učení.

Člověk nemůže věřit něčemu, co dobře nezná, proto jsou znalosti základem alavitské víry. Věřící musí vědět, kdo je Bůh a co žádá od lidí. Zarathuštra, Aristotelés, Mojžíš, Ježíš a Mohamed jsou podle alavitismu tatáž (stejná) osoba, která chtěla učit lidi a předat jim učení od Boha.

Vztah k islámu.

Sunnitští učenci hlásící se k tradicionalistickému výkladu islámu (athari) zaujímali k alavitům různá stanoviska. Syrský historik Ibn Kathir (1300-1373) charakterizoval alavity jako nevěřící (polyteisty). Ibn Taymiyya (1263-1328) psal, že alavité nejsou muslimové a je nutno je zabíjet. Šíitský učenec Šajch Tusi (995-1067) odmítal alavity jako příslušníky šíitského islámu .

Dějiny alavitů.

Původ.

Původ alavitů je sporný. Podle lidové tradice byl zakladatelem alavitismu Ibn Nusayr.  V roce 868 prohlásil, že přijal tajná učení od posledního imáma.  Během 19. a 20. století se někteří západní vzdělanci domnívali, že alavité pocházejí z národů starověkého Středního východu, jako byli Aramejci, Kananejci, Chetité a Mardajci .  Sekta alavitů vznikla za dynastie Hamdánidů v Aleppu v roce 969. V roce 1032 se al-Tabarání,vnuk a žák al-Khaṣíbího (jeden ze zakladatelů alavitismu),  přestěhoval do Latákie (poté ovládl Byzantskou říši). Al-Tabarání ovlivnil alavitskou víru svými spisy a tím, že ji rozšířil mezi venkovské obyvatelstvo syrského pobřežního pohoří.

Osmanská říše.

Osmanská říše utlačovala alavity, pokoušela se je převést k sunnitskému islámu . Alavité při několika příležitostech povstali proti Osmanům a ve svých horách se bránili šest set let .  Během vlády Salima I. v Osmanské říši alavité znovu zažili velké pronásledování , zejména v Aleppu, kde došlo dne 24. dubna 1517 k masakru, známému jako "masakr Telal" (arabsky: مجزرة التلل), po němž mrtvoly tisíců obětí údajně vytvořily u hradu "tell" (česky pahorek). Hrůzy masakru, které způsobily přesídlení pozůstalých do pobřežní oblasti, jsou dokumentovány v Národní a univerzitní knihovně ve Štrasburku. Původní rukopis je dopisem osmanského velitele sultánu Salimovi I. .  K dalšímu útoku na tuto náboženskou skupinu došlo mezi lety 1809 a 1813. Mustafa Agha Barbar, guvernér Tripolisu, napadl alavity ""se značnou divokostí.”"

Francouzský mandát Sýrie.

Když Francouzi obsadili Sýrii v roce 1920, byl na pobřežním a horském území, zahrnujícím většinu alavitských vesnic, vytvořen alavitský stát. Francouzi to odůvodnili tím, že poukazovali na rozdíly mezi „zaostalými“ horaly a tradičními sunnity. Rozdělení také mělo chránit alavitský lid před silnějšími společenstvími, např. sunnity.  V té době žili alavité v bezpečí, opět mohli po dlouhém zákazu navštěvovat města (zákaz trval během nadvlády Osmanské říše), cestovali do Latinské Ameriky za prací, začali navštěvovat školy, vzdělávat se; jeden z nich se dokonce v roce 1970 stal syrským prezidentem.

Syrská nezávislost.

Po vyhlášení nezávislosti v roce 1946 zažila Sýrie mnoho vojenských převratů a vzestup strany Baas. V roce 1958 se Sýrie a Egypt na tři roky spojily pod jménem Sjednocené arabské republiky V roce 1970 generál letectva Háfiz al-Asad, který byl alavita, převzal moc a zahájil ve straně „nápravné hnutí“.  Háfiz al-Asad se prohlásil za prezidenta Sýrie, což bylo postavení, které ústava v té době povolovala pouze sunnitským muslimům.  V roce 1973 byla přijata nová ústava, která nahradila islám jako státní náboženství ustanovením, že prezidentovým náboženstvím je islám . V roce 1974, aby splnil tento ústavní požadavek, Musa as-Sadr (vůdce libanonských šíitů a zakladatel hnutí Amál, které se neúspěšně pokoušelo sjednotit libanonské alavity a šíity pod Nejvyšší islámskou šiitskou radou) vydal fatwu, že alavité jsou komunitou dvanáctého šíitů a muslimové .  Za autoritářské sekulární Asadovy vlády byly náboženské menšiny tolerovány více než dříve, nikoli však političtí disidenti. Asad jako diktátor vedl Sýrii až do své smrti v roce 2000. Po něm nastoupil jeho syn Bašár.

Syrská občanská válka.

Během syrské občanské války trpěli alavité v důsledku své podpory Asadovy vlády proti převážně sunnitské opozici, přičemž až třetina mladých alavitských mužů zahynula v trvajícím sektářském konfliktu. Mnoho alavitů se obává, že by porážka vlády vedla k ohrožení existence jejich komunity. V květnu 2013 Syrská observatoř pro lidská práva (SOHR) uvedla, že z 94,000 zabitých během války bylo nejméně 41,000 alavitů. V dubnu 2017 tvrdil zdroj blízký opozici, že zahynulo 150,000 mladých alavitů.

Alavité v Česku.

V Česku nežije velký počet alavitů. Jedná se o studenty a mladé lidi, kteří tu pracují.

Alavité (arabsky:العلويون, odvozeno od jména Alí, což byl čtvrtý volený chalifa) jsou náboženská skupina hlásící se k učení a myšlenkám zoroastrismu, judaismu, křesťanství a islámu .  Alavité se nemodlí jako muslimové ani nemají mešity, nepostí se během ramadánu, pijí alkohol, jejich ženy nemusí nosit šátek a mají větší svobodu než ženy muslimské.  Žijí především v Sýrii, Turecku a Libanonu. V Sýrii jsou největší náboženskou skupinou po islámu. V roce 2010 žilo v Sýrii přibližně tři a pul milionů alavitů , v důsledku války však není k dispozici žádný přesnější údaj.

The Alawis, or Alawites ( "Alawīyah"), are a sect of Shia Islam primarily centred in Syria. The Alawites revere Ali (Ali ibn Abi Talib), considered the first Imam of the Twelver school. The group is believed to have been founded by Ibn Nusayr during the 9th century and fully established as a religion. For this reason, Alawites are sometimes called Nusayris ( "Nuṣayrīyah"), although the term has come to be used as a pejorative in the modern era. Another name, Ansari ( "Anṣārīyah"), is believed to be a mistransliteration of "Nusayri".  According to Mehrdad Izady surveys suggest, Alawites represent 17.2 percent of the Syrian population, an increase from 11.8 percent in 2010 and are a significant minority in the Hatay Province of Turkey and northern Lebanon. There is also a population living in the village of Ghajar in the Golan Heights. Alawites form the dominant religious group on the Syrian coast and towns near the coast which are also inhabited by Sunnis, Christians, and Ismailis. They are often confused with the Alevis of Turkey.  Alawites identify as a separate ethnoreligious group. The Quran is only one of their holy books and texts, and their interpretation thereof has very little in common with the Shia Muslim interpretation but in accordance with the early Batiniyya and other Muslim "ghulat" sects. Alawite theology and rituals break from mainstream Shia Islam in several remarkable ways. For one, the Alawites drink wine as Ali's transubstantiated essence in their rituals; while other Muslims abstain from alcohol, Alawites are encouraged to drink socially in moderation. Finally, they also believe in reincarnation.  Alawites have historically kept their beliefs secret from outsiders and non-initiated Alawites, so rumours about them have arisen. Arabic accounts of their beliefs tend to be partisan (either positively or negatively). However, since the early 2000s, Western scholarship on the Alawite religion has made significant advances. At the core of Alawite belief is a divine triad, comprising three aspects of the one God. These aspects, or emanations, appear cyclically in human form throughout history.