Court Martial (Star Trek: The Original Series)

Příběh.

Hvězdného data 2947.3 se vesmírná loď USS Enterprise vedená kapitánem Jamesem Kirkem vrací na základnu 11 po střetu se silnou magnetickou bouří, kdy zemřel člen posádky, seržant Ben Finney. Na základně se kapitán Kirk setkává s přítelem, komodorem Stonem. Ten však po kontrole záznamů lodního deníku musí Kirka obvinit z nedbalosti, že odpálil iontový modul, ve kterém byl Finney, před vyhlášením poplachu. Kirk je osobně přesvědčen, že tomu tak nebylo a v momentě odpálení modulu byl již poplach vyhlášen.  Stone podrobuje Kirka šetření, které má rozhodnout, zdali Kirk půjde před vojenský soud. Stone se snaží, po odvyprávění příběhu, přemluvit Kirka, aby se nechal odvolat ze služby a na základě rozhodnutí o tělesném vyčerpání převelen na pozemní službu. Z Kirkova příběhu se ukazuje, že kapitán neměl s Finneyem nejlepší vztahy, protože James Kirk po něm v dávných letech opravil závažnou chybu ve strojovně a Finney kvůli tomu byl pokárán a přesunut na konec seznamu povýšení. Ben Finney to nikdy nepřestal kapitánovi dávat za vinu. Kirk se tomuto brání a i přes Stoneovy výhrůžky trvá třeba i na vojenském soudu, bude-li to znamenat jeho šanci na řádnou obhajobu. Kirk se také na základně 11 potkává s dávnou přítelkyní Areel, která je žalobkyní. Dává ale Kirkovi kontakt na dobrého advokáta. Samuel T. Cogley se do kapitánova pokoje nastěhoval i s řadou svých knih, které uznává namísto počítačů. U soudu je postupně předvolána řada svědků včetně prvního důstojníka Spocka, Dr. McCoye a dalších. Cogley nikdy nevyužil právo křížového výslechu a předvolal kapitána Jamese Kirka. Následně je přehrán videozáznam z palubního počítače "USS Enterprise". Na záznamu se jasně ukazuje, že Kirk odpálil modul ještě před vyhlášením poplachu. Spock opakovaně testuje lodní počítač, ale nenachází žádnou chybu. I Kirkův právník začíná pochybovat, zdali nešlo pouze o kapitánovu chybu.  Na lodi Dr. McCoy nemůže pochopit, že je Kirk obviněn u soudu a Spock mezitím hraje 3D šachy. Spock vysvětluje, že něco je špatně, protože šachy sám programoval podle sebe a logicky by tak mohl dosáhnout maximálně pat. Když vyhrává v pořadí čtvrtou hru, je mu vše jasné a běží upozornit Cogleyho. Ten ačkoliv již ukončil oficiálně obhajobu, přemlouvá porotu, aby vyslechla posledního svědka - palubní počítač. Na lodi Spock vysvětluje, že jediný, kdo by mohl úmyslně změnit paměť počítače je kapitán, on sám a praporčík Finney. Cogley u soudu prohlašuje, že Ben Finney není mrtev a pouze se schovává. Kirk nechává "Enterprise" vylidnit a nechává zesílit zvuky na lodi. Když je zvuk silný natolik, že zachytává tlukot srdcí všech zúčastněných, McCoy eliminuje z přehrávání zvuky srdcí poroty, obžaloby i obhajoby. Ukazuje se, že Finney se opravdu schovává na lodi ve strojovně, v sekci B. Kirk se s Finneym setkává ve strojovně a Finney kapitánovi sděluje, že nemohl zničit jeho, tak alespoň zničí "Enterprise" tím, že zlikvidoval primární okruhy energie. "Enterprise" bez posádky, pouze s účastníky soudu se nemůže moc dlouho udržet na orbitě planety základny 11. Kirk se utkává s Finneym, zatímco se Spock snaží udržet loď v potřebné výšce. Poté, co byl Finney zneškodněn, opravuje kapitán Kirk sabotované okruhy energie.  Soud je tak ukončen s rozhodnutím, že kapitán Kirk je nevinný.

„Vojenský soud“ (v originále „Court Martial“) je patnáctý díl první sezóny seriálu Star Trek, později známého jako "". Premiéra epizody proběhla 2. února 1967.

"Court Martial" is the twentieth episode of the of the American science fiction television series "." It was written by Don M. Mankiewicz and Steven W. Carabatsos, directed by Marc Daniels, and first aired on February 2, 1967.  In the episode, Captain Kirk stands trial on charges of criminal negligence after jettisoning a manned pod during an emergency.


Mládí.

Narodil se 29. prosince 1809 v Liverpoolu jako čtvrtý syn obchodníka Johna Gladstoneho a jeho druhé ženy Anny. Navštěvoval nejdříve školu v Seaforthu, nedaleko domu jeho rodiny. Později studoval na Eton College a od roku 1828 na Christ Church v Oxfordu. Na univerzitě získal pověst výtečného řečníka. V době studií byl členem strany toryů a kritizoval záměry whigů na volební reformu.  Po ukončení studií cestoval se svým bratrem Johnem po Evropě. Po návratu do země byl roku 1832 zvolen poslancem Dolní sněmovny za obvod Newark. Roku 1833 vstoupil do Lincoln's Inn, aby se stal právníkem, ale roku 1839 požádal o vymazání ze seznamu obhájců.  V dolní komoře parlamentu byl na počátku disciplinovaným toryem a kritizoval záměr zrušení otroctví. Po několik let vykonával méně významné vládní funkce. Roku 1838 vydal svou první knihu, ve které obhajoval státní politiku podporující fungování Anglikánské církve. Následující rok se oženil s Kateřinou Glynnovou.

Ministr financí.

Ve vládě Roberta Peela zastával méně důležité pozice. Krátce po prosazení zrušení cla na obilí tato vláda padla a poté následoval Peela v rozchodu s hlavním směrem v Konzervativní straně. Po jeho smrti se stal vůdčím představitelem této skupiny politiků v dolní komoře parlamentu.  Roku 1852 se stal ministrem financí v koaliční vládě whigů a křídla konzervativců, stoupenců Peelovy politiky. Jeho první státní rozpočet roku 1853 byl téměř dokončením práce, kterou dříve zahájil Peel. Podařilo se mu zjednodušit daňový systém, zrušit 123 daní a dalších 133 snížit. Platnost zákona o dani z příjmu vypršela, ale podařilo se mu ji prodloužit o dalších sedm let. Snažil se dosáhnout rovnováhy mezi přímými a nepřímými daněmi. Měl v úmyslu zrušit i daň z příjmu, ale bylo zřejmé, že to závisí na rozsahu státních výdajů. Rozšířil tak počet plátců této daně snížením hranice pro výběr ze 150 liber na 100. Předpokládal, že čím vyšší bude počet plátců daně, tím vyšší bude i tlak na vládu na její zrušení a na snížení státních výdajů.  Roku 1859 se stal ministrem financí ve vládě sestavené Henrym Templem. Stav veřejných financí byl neutěšený s dluhem téměř 5 miliónů liber. Podobně jako Peel nechtěl snížit dluh půjčkou a tak zvýšil sazbu daně z příjmu. Rozpočet na rok 1860 byl předložen v únoru spolu s dohodou o volném obchodu mezi Británií a Francií. Na počátku roku 1859 existovalo 419 daní, zatímco rozpočet na následující rok redukoval jejich počet na 48 a 15 z nich pokrylo podstatný příjem státního rozpočtu. Pro financování schodku zrušených nepřímých daní byla daň z příjmu zachována a částečně zvýšena.

První období.

John Russell se z politiky stáhl roku 1867 a Gladstone se po něm stal vůdčí postavou Liberální strany. Po volbách roku 1868 se stal premiérem.  V tomto období jeho politiku charakterizoval zájem o zvýšení svobody jednotlivce a odstranění politických a ekonomických restrikcí. Prvním úkolem bylo snížení veřejných výdajů za předpokladu, že společnosti bude prospěšné, když vydělané prostředky utratí dle svého záměru. Zahraniční politika byla zaměřena na udržení míru, tak aby byly sníženy vojenské výdaje a uvolnil se prostor pro mezinárodní obchod. Byla provedena i reforma zákonů, které omezovaly svobodnou činnost občanů.  Jeho návrh na zrušení Irské církve vedl ke sjednocení Liberální strany roku 1868. Zákon rušící povinnost Irů římskokatolického vyznání platit desátky na podporu Anglikánské církve byl přijat roku 1869. V následujícím období byly pak přijaty další reformní zákony, týkající se různých oblastí veřejné správy.  Ve všeobecných volbách roku 1874 utrpěli liberálové porážku a Gladstone se přechodně stáhl z vedení strany.

Druhé období.

Roku 1880 liberálové ve volbách zvítězili a jejich vůdce Spencer Cavendish přenechal sestavení vlády Gladstonemu.  V tomto období byla ukončena druhá anglo-afghánská válka i první búrská válka. Nicméně nemohl splnit svůj slib, že se stáhne z Egypta. V červnu 1882 došlo v Alexandrii k nepokojům při nichž bylo usmrceno asi 300 lidí. Protiegyptská nálada v parlamentu přinutila vládu vyslat do Egypta expediční sbory, aby obnovily ve městě pořádek.  Roku 1881 podpořil přijetí zákona platného pro Irsko, který dovoloval jeho správci zadržovat ve vazbě kohokoli "tak dlouho jak bude považováno za nezbytné". Prosadil i další reforma volebního práva – volební právo bylo přiznáno i občanům venkovských oblastí za podmínek stejných jaké platily pro městské obvody a později byla omezena i možnost duplicitní účasti ve volbách.  Porážka generála Gordona roku 1885 v Chartúmu způsobila velkou ránu jeho popularitě. Mnozí byli toho názoru, že zanedbal přípravu vojenské operace a že nereagoval dostatečně rychle, aby podpořil obléhaného Gordona. Tentýž rok rezignoval a odmítl královninu nabídku na povýšení do šlechtického stavu.

Třetí období.

Roku 1886 se jeho strana spojila s irskými nacionalisty, aby porazila vládu Roberta Cecila. Gladstone se stal premiérem a zároveň vykonával funkci strážce tajné pečeti. Poprvé také přednesl návrh zákona, který měl Irsku zajistit vlastní samosprávu a národní autonomii. Tento dokument rozdělil názory liberálů (část se jich odloučila, aby vytvořila stranu liberálních unionistů) a zákon byl při druhém čtení zamítnut. To vedlo k pádu vlády jen několik málo měsíců po jejím sestavení.

Čtvrté období.

Výsledky voleb roku 1892 vedly k vytvoření menšinové vlády vedené Gladstonem počtvrté a naposledy. V 82 letech byl nejstarší osobou, která nastoupila do funkce předsedy vlády, a když v 84 letech odstoupil, byl nejstarší osobou, která tuto funkci vykonávala. Jeho volebním příslibem bylo zajištění samosprávy a autonomie pro Irsko a zrušení Skotské a Waleské církve. Druhý návrh zákona ustanovujícího irskou samosprávu prošel dolní komorou parlamentu, ale byl odmítnut Sněmovnou lordů.  V prosinci 1893 navrhla opozice rozšíření královského námořnictva, které, jako zastánce úsporných vládních výdajů, odmítl. Odporoval i vyhlášení nové dědické daně. 1. března 1894 ve svém posledním projevu v parlamentu apeloval pro přehlasování veta Sněmovny lordů. 2. března rezignoval na funkci předsedy vlády a královna pověřila sestavením nové Archibalda Primroseho.

Pozdní období.

Roku 1895 odkázal 40 000 liber a větší část své knihovny na založení veřejné knihovny v Hawardenu.  Zemřel 19. května 1898 na hradu Hawarden. Rakev s jeho ostatky byla převezena londýnským metrem na státní pohřeb, po němž byl pohřben ve Westminsterském opatství.  Jeho syn Herbert Gladstone (1854–1930) byl ministrem vnitra (1905–1910) a generálním guvernérem v Jižní Africe (1910–1914), mezitím s titulem vikomta vstoupil do Sněmovny lordů.

William Gladstone (29. prosinec 1809 – 19. květen 1898) byl britský státník, člen Liberální strany, který po čtyři funkční období zastával funkci premiéra. Vykonával i funkci ministra financí a prosazoval přijetí zákona, který zavedl samosprávu Irska.  Byl také známým a dlouholetým rivalem vůdce Konzervativní strany Benjamina Disraeliho. Jeho vztahy s královnou Viktorií byly po většinu politické kariéry napjaté. Winston Churchill a někteří další britští politici ho považovali za svůj vzor.

William Ewart Gladstone (; 29 December 1809 – 19 May 1898) was a British statesman and Liberal politician. In a career lasting over 60 years, he served for 12 years as Prime Minister of the United Kingdom, spread over four terms beginning in 1868 and ending in 1894. He also served as Chancellor of the Exchequer four times.  Gladstone was born in Liverpool to Scottish parents. He first entered the House of Commons in 1832, beginning his political career as a High Tory, a grouping which became the Conservative Party under Robert Peel in 1834. Gladstone served as a minister in both of Peel's governments, and in 1846 joined the breakaway Peelite faction, which eventually merged into the new Liberal Party in 1859. He was Chancellor under Lord Aberdeen (1852–1855), Lord Palmerston (1859–1865) and Lord Russell (1865–1866). Gladstone's own political doctrine—which emphasised equality of opportunity and opposition to trade protectionism—came to be known as Gladstonian liberalism. His popularity amongst the working-class earned him the sobriquet "The People's William".  In 1868, Gladstone became Prime Minister for the first time. Many reforms were passed during his first ministry, including the disestablishment of the Church of Ireland and the introduction of secret voting. After electoral defeat in 1874, Gladstone resigned as leader of the Liberal Party. From 1876 he began a comeback based on opposition to Turkey's reaction to the Bulgarian April Uprising. His Midlothian Campaign of 1879–80 was an early example of many modern political campaigning techniques. After the 1880 general election, Gladstone formed his second ministry (1880–1885), which saw the passage of the Third Reform Act as well as crises in Egypt (culminating in the Fall of Khartoum) and Ireland, where his government passed repressive measures but also improved the legal rights of Irish tenant farmers.


Historie.

Prvním důkazem rozšíření islámu na Jolo je náhrobek nalezený na Mt. Data a datovaný do roku 1310 (710 islámského kalendáře).

Boje se Španěly a Američany.

Jolo bylo hlavním ostrovem Suluského sultanátu. Prvními Evropany, kteří vstoupili na Jolo, se v červnu 1578 stali Španělé Esteban Rodriguez de Figueroa (kapitán), Juan del Campo (jezuitský kněz) a Gaspar Gomez (biskup koadjutor), ale záhy museli ostrov opustit. Během následujících staletí podnikli Španělé na Jolo několik nájezdů s proměnlivou úspěšností. Podmanit si Jolo se jim ale nepodařilo. Roku 1878 založili Španělé opevněné město Jolo.  Po španělsko-americké válce vznesli na Jolo nárok USA. To vedlo k povstání Moro proti okupantům v letech 1899 až 1913 v rámci filipínsko–americké války.

Druhá světová válka.

Na začátku druhé světové války se večer 24. prosince 1941 na ostrově vylodili vojáci japonské 2. kurské Speciální námořní vyloďovací jednotky a 143. pěšího pluku. Podporovaly je letadlová loď "Rjúdžó", nosič hydroplánů "Čitose", lehký křižník "Džincú" a torpédoborce. Ráno 25. prosince již bylo město Jolo a přilehlé letiště v japonských rukou. Asi 300 příslušníků slabě vyzbrojené Filipínské policie kladlo pouze slabý odpor. Japonci si tak zajistili další nástupní prostor pro invazi na Borneo.  Japonci drželi ostrov až do jara/léta 1945. Dne 9. dubna 1945 se na severu ostrova bez jakéhokoliv odporu vylodila většina amerického 163. pěšího pluku. Japonci se stáhli do vnitrozemí. Jejich pozice na Mt. Daho byly dobyty 22. dubna. Na Mt. Tuamtangas se japonské jednotky držely až do 30. června a ještě 17. července se hlídka roty I dostala pod palbu asi stovky Japonců.

Současnost.

Boje na ostrově znovu vzplály v únoru 2005, když se asi 4-5000 filipínských vojáků střetlo s 800 islámskými separatisty ze skupiny Abú Sajafa a následovníky Nur Misuariho. Boje vyhnaly z domovů až 12 000 civilistů.

Jolo je vulkanický ostrov v jihozápadních Filipínách. Je největším ostrovem Suluských ostrovů nepočítaje Basilan. Nachází se jihozápadně od filipínského ostrova Mindanao a severovýchodně od Bornea. Na severozápadě ostrova se nachází Španěly založené město Jolo, které je hlavním městem provincie Sulu v rámci filipínského autonomního regionu Muslimské Mindanao. Přibližně třetina obyvatel ostrova žije v municipalitě Jolo. Dalšími obcemi jsou Parang, Patikul a Talipaw.  Nejvyšší horou ostrova je vyhaslá sopka Mt. Tumatangas. Na ostrově se nachází i činná sopka Bud Dajo.

Jolo (Tausūg: "Sūg") is a volcanic island in the southwest Philippines and is the primary island of the province of Sulu wherein its capital of the same name is situated. It is located in the Sulu Archipelago, between Borneo and Mindanao, and has a population of approximately 500,000 people.  The island is the location of the Jolo Group of Volcanoes, and contains numerous volcanic cones and craters, including the active Bud Dajo cinder cone. The island is also the headquarters of Abu Sayyaf terrorists.


Geografie.

Leží cca 10 kilometrů východně od města Modi'in-Makabim-Re'ut, cca 15 kilometrů severozápadně od historického jádra Jeruzalému a cca 40 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu, v nadmořské výšce 625 metrů na pomezí Samařska a Judských hor. Severně od obce terén prudce spadá do údolí vádí Nachal Modi'im.  Na dopravní síť Západního břehu Jordánu je napojena pomocí lokální silnice číslo 443, která spojuje aglomeraci Modi'in-Makabim-Re'ut se severním okrajem aglomerace Jeruzalému. Vesnice je součástí souvislého bloku izraelských osad situovaného na Západním břehu Jordánu, v severozápadní části aglomerace Jeruzalému. Do tohoto bloku se řadí dále obce Giv'at Ze'ev a Giv'on ha-Chadaša. Tento blok je ale podél své západní strany lemován pásem palestinských vesnic, v těsné blízkosti Bejt Choron jsou to vesnice Beit Ur al-Fauqa a At Tira.

Dějiny.

Vesnice byla zřízena roku 1977. K založení došlo v prosinci 1977. Rezoluce izraelské vlády z 16. října 1977 rozhodla, že v rámci šesti základen izraelské armády budou zřízeny civilní osady, mezi nimi i budoucí Bejt Choron.  V obci fungují mateřské školy i náboženská základní škola, dvě synagogy, mikve, veřejná knihovna, zdravotní středisko a obchod se smíšeným zbožím. Zastavěné území Bejt Choron má výrazně protáhlý tvar o délce 1,5 kilometru. Obec sestává ze čtyř čtvrtí. Na východní straně přiléhá k osadě areál základny využívaný izraelskou policií.  Počátkem 21. století byl Bejt Choron zahrnut do Izraelské bezpečnostní bariéry. Ta byla podle stavu z roku 2008 již zbudována na severní straně obce, úsek podél západního okraje osady byl ve výstavbě. Začlenění do bariéry naznačuje, že Izrael si hodlá osadu ponechat i po případné mírové dohodě s Palestinci. Probíhající výstavba nové velké čtvrti Agan ha-Ajalot v sousední obci Giv'at Ze'ev může v blízké době vést k územnímu propojení Bejt Choron a Giv'at Ze'ev.

Demografie.

Obyvatelstvo Bejt Choron je v databázi rady Ješa popisováno jako smíšené, tedy složené ze sekulární i nábožensky zaměřené populace. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 1218 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 3,7 %.

Bejt Choron ( בֵּית חוֹרוֹן, podle biblického města "Bét-chorón" zmiňované například v Knize Jozue 21,22 – „"Jako útočištné město (...) jim dali (...) Bét-chorón i s pastvinami"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Bet Horon, přepisováno též Beit Horon) je izraelská osada a vesnice typu společná osada ("jišuv kehilati") na Západním břehu Jordánu v distriktu Judea a Samaří a v Oblastní radě Mate Binjamin.

Beit Horon () is a communal Israeli settlement in the West Bank. Bordering Route 443 between Modi'in and Jerusalem, the biblical pass of Beit Horon (Joshua 10:10), after which it is named, it falls under the jurisdiction of Mateh Binyamin Regional Council. In it had a population of .  The international community considers Israeli settlements in the West Bank illegal under international law, but the Israeli government disputes this.


Vehicle registration plates of Lithuania

Historie.

Vzor 1958.

Registrační značky vzoru 1958 byly vydávány v letech 1958–1980. Registrační značky vzoru 1958 Litevské SSR měly černé pozadí s bílým textem kódu, který se skládal ze čtyř číslic, oddělených pomlčkou a třech písmen v azbuce, z nichž první dvě byly nejčastěji ЛЛ, méně často ЛИ, ЛК... První dvě písmena označovala (sovětskou) republiku a na území Litvy byly platné až do roku 1992. Text vzorku: 79-09 LLČ.

Vzor 1980.

Registrační značky vzoru 1980 byly vydávány v letech 1980–1991. Registrační značky vzoru 1980 Litevské SSR měly bílé pozadí s černým textem kódu, který se skládal z písmene, čtyř číslic dalších dvou písmen v azbuce, která označovala (sovětskou) republiku. Po rozpadě Sovětského svazu se azbuka nahradila latinkou. Na území Litvy byly platné až do roku 1992. Text vzorku: R 1444 LK.

Vzor 1992.

Registrační značky vzoru 1992 jsou v současnosti platné. Byly vydávány v letech 1992–2004. Mají bílé pozadí s černým textem kódu, který se skládá ze třech písmen a třech číslic (například AKA 123), oddělených dvěma kruhovými ploškami pro nalepení kontrolních nálepek o provedené pravidelné technické prohlídce. V levém rohu se nachází modrý štítek s vlajkou Litvy (někdy také ještě s vlajkou Evropské unie) a bílými písmeny LT označující Litvu. Prostřední písmeno označovalo kraj, kde bylo vozidlo registrováno. 1. května 2004 byly zavedeny registrační značky současného vzoru, kde bylo mimo jiné upuštěno od rozlišování podle místa registrace, a to z bezpečnostních důvodů.

Speciální typy registrační značky.

Dočasné (transportní) registrační značky.

Dočasné (transportní) registrační značky mají bílé pozadí s červeným textem kódu. Dočasné (transportní) registrační značky jsou dvou odlišných typů:

Registrační značky vozidel diplomatického sboru.

Registrační značky vozidel diplomatického sboru mají zelené pozadí s bílým textem kódu. Vzor: 01 3 123, první dva znaky označují kód Zastupitelského úřadu. Prostřední znak označuje kategorii (status osoby, které vozidlo náleží):

Vozidla taxislužby.

Registrační značky vozidel taxislužby mají žluté pozadí s černým textem kódu, který se skládá z písmene T a pěti číslic. V levém rohu se nachází modrý štítek s vlajkou Evropské unie a bílými písmeny LT označující Litvu, oddělený od kódu dvěma kruhovými ploškami pro nalepení kontrolních nálepek o provedené pravidelné technické prohlídce.

Registrační značky vojenských vozidel.

Registrační značky vojenských vozidel jsou používány v Litvě od 1. října 2008. Mají černé pozadí s bílým textem kódu, který se skládá ze třech písmen a třech číslic. V levém rohu se nachází vlajka Litvy.

Litevské registrační značky (, zkráceně , VN Nr. XXX XXX) jsou státní poznávací značky evropského standardu, mají bílé pozadí s černým textem kódu, který se skládá ze třech písmen a třech číslic (například ABC 123), oddělených dvěma kruhovými ploškami pro nalepení kontrolních nálepek o provedené pravidelné technické prohlídce. V levém rohu se nachází modrý štítek s vlajkou Evropské unie a bílými písmeny LT označující Litvu. Ve speciálních vyjmenovaných případech mohou být i v americkém standardu. Pro cesty do ciziny se i v Litvě používají ještě tzv. mezinárodní poznávací značky (MPZ).

Standard vehicle registration plates in Lithuania bear three letters and three numbers (e.g. ABC 123) in black lettering on a white background. The plates are usually of the standard EU dimensions, but can also be manufactured in the American dimensions for special import vehicles. All plates issued since 2004 also bear a blue EU identification stripe on their left-hand edge. Those issued between the restoration of Lithuanian independence in 1990 and the country's accession to the European Union in 2004 bore a similar stripe with a small Lithuanian flag in place of the flag of the European Union.


Příběh.

Hvězdného data 3045.6 kosmická loď USS Enterprise NCC-1701 vedená kapitánem Jamesem Tiberiem Kirkem doráží na základnu Cestus III, kam je pozván komodorem Travesem, známým svou pohostinností. Když se výsadek včetně kapitána Kirka a prvního důstojníka Spocka transportuje na povrch planety zjišťuje, že základna je zničená a v okolí se nachází živé, avšak chladnokrevné bytosti. Výsadek je vystaven dělostřeleckému útoku. Vedoucí důstojník Sulu musí zároveň čelit útoku cizího plavidla na oběžné dráze planety.  Když se útočníky daří odrazit, Kirk a Spock se transportují zpět, pronásledují cizí loď a snaží se získat informace z jednoho z přeživších. Kirk se domnívá, že jde o přípravu pro invazi a je tedy nutné průzkumnou loď zničit, aby cizí rasa neměla jistotu vojenské síly Spojené federace planet. Pro dostihnutí lodi kapitán Kirk riskuje a nařizuje překročení maximální bezpečné warp rychlosti. Nedbá ani Spockových rad ponechat nepřátele svému osudu, ani Scottyho varování, že to "Enterprise" nemusí vydržet. Když se začínají přibližovat, Uhura zachytává cizí skenování lodi, které klasifikuje jako ne-nepřátelské. Další záhadou je, že cizí loď najednou zastavuje. Kapitán Kirk nechává vyhlásit pohotovost a celá posádka se připravuje na boj. Když se "Enterprise" přiblíží, je násilně zastavena neznámou silou. Obě lodě v tu chvíli bezmocně stojí ve vesmíru. Záhy se na obrazovce objevuje komunikace a neznámý hlas se představuje jako Metronové. Upozorňuje, že "Enterprise", spolu s lodí, jejíž osádku označují jako Gorny, vstoupila do jejich území s nepřátelskými úmysly a proto budou kapitáni obou lodí poslány na planetu s vhodnou atmosférou, aby zde sami vyřešili svůj spor. Poražený, pak bude zničen i se svou lodí.  Kirk se proti své vůli objevuje na asteroidu spolu s gornským kapitánem, který vypadá jako plaz. Jeho protivník je velmi pomalý a neohrabaný, ale také nadmíru silný a odolný. Kirkovi je po chvilce zřejmé, že holýma rukama tohoto soupeře neporazí a utíká do skalisek. Postupně nahrává svůj provizorní deník, který ovšem poslouchá i kapitán Gornské lodi. Kirk byl od Metronů upozorněn, že na planetě se nachází surovina s jejíž pomocí lze vyrobit zbraň, ale nic takového nenachází. Zatímco se Gorn snaží si vyrobit ostrou zbraň ze všudypřítomných diamantů, Kirk na něj shodí obrovský balvan, ale ani takový úder nepřítele nezabije. Kapitán je nucen znovu utíkat, ale je zavalen kamením, které na něj přichystal jeho nepřítel. "Enterprise" spolu s gornskou lodí bezmocně stojí ve vesmíru. Spock s Dr. McCoyem zkouší kontaktovat Metrony. Ti pouze posádce umožní sledovat dění na asteroidu. Zraněnému Kirkovi se daří uniknout Gornovi. Objevuje velké ložisko síry a posléze i dusičnanu draselného. Je mu zřejmé, že tyto látky spolu s diamanty mohou něco utvořit, ale nedokáže si vzpomenout. Gorn nečekaně kontaktuje Kirka za účelem, aby svůj boj vzdal a neutíkal před ním. Když mu kapitán odvětí, že neumí být milosrdný a předvedl to na základně Cestus III, Gorn se hájí tím, že šlo o jejich prostor, kde Federace postavila svou základnu. Můstek "Enterprise" zatím sleduje, kterak jejich kapitán objevuje dutý kmen bambusu, liánu a poté dutý kmen láduje dusičnanem, sírou, diamanty a nakonec i uhlím, jehož ložisko je nedaleko. Spock objasňuje McCoyovi, že se snaží vyrobit starodávný vynález zvaný střelný prach a diamanty poslouží jako dokonalé projektily v dutém kmenu, který zpěvní liánou. Svým provizorním dělem poráží nepřítele, ale odmítá jej poté zabít, protože věří, že Gornové třeba brali jejich útok jako obranu svého území. Gorn mizí a objevuje se jeden z Metronů, který považuje Kirkův akt za naději na vyšší úroveň civilizovanosti a vrací kapitána na "Enterprise".  Enterprise odlétá, ale pan Sulu hlásí, že najednou se nachází na úplně jiném místě galaxie. Kirk to přechází s hláškou, aby prostě nabral kurz na Cestus III, kde doufá bude moci s Gorny jednat o míru.

„Aréna“ (v originále „Arena“) je osmnáctý díl první sezóny seriálu Star Trek, později známého jako "". Premiéra epizody proběhla 19. ledna 1967. Děj vychází ze stejnojmenné povídky Fredrika Browna z roku 1944.  Zajímavostí je, že souboj mezi kapitánem Kirkem a gornským kapitánem, připomínajícího ještěra, byl vyhlášen za nejhorší bojovou scénu všech dob. Poprvé se v seriálu objevuje tato chladnokrevná rasa. Gornové se pak vyskytují ještě např. v seriálu v epizodě Zajatci času, ale také v několika komiksech nebo videohrách.

"Arena" is the eighteenth episode of the of the American science fiction television series "". Written by Gene L. Coon (based on a short story of the same name by Fredric Brown) and directed by Joseph Pevney, the episode was first broadcast on January 19, 1967.  In the episode, while pursuing a Gorn vessel for an apparently unprovoked attack on a Federation outpost, Captain Kirk is forced by powerful entities to battle the opposing captain.


Popis.

Kaliny jsou opadavé nebo méně často stálezelené keře, vzácněji i nízké stromy. Listy jsou jednoduché, vstřícné, celistvé až hluboce laločnaté, celokrajné nebo zubaté, lysé až hustě chlupaté. Chlupy jsou jednoduché, hvězdovité, vzácněji šupinovité. Často jsou listy tuhé, kožovité, u některých druhů též svraskalé. Palisty mohou být přítomny nebo chybět. Květenství jsou vrcholová, nejčastěji se jedná o ploché, vypouklé až kulovité mnohoramenné vrcholíky. Květy jsou oboupohlavné, pravidelné. V okrajových částech květenství jsou u některých druhů přítomny asymetrické sterilní a zvětšené květy, některé kultivary mají květenství složena jen z těchto sterilních květů. Kalich je drobný, se 3 až 5 cípy. Koruna má většinou krátkou trubku a 5 korunních cípů. Tyčinek je 5 a přesahují korunu. Semeník je trojpouzdrý, spodní nebo polospodní, s krátkou čnělkou. Vyvíjí se jen 1 pouzdro. Plodem je kulovitá až elipsoidní peckovice, někdy nápadně zploštělá. Plody jsou nejčastěji červené nebo černé, nezřídka záhy vysýchavé. Pecka je plochá.

Rozšíření.

Rod kalina zahrnuje asi 200 až 250 druhů. Je rozšířen především v mírném a subtropickém pásu severní polokoule, dále se vyskytuje v jihovýchodní Asii a v horách tropické Ameriky. Chybí v subsaharské Africe. V ČR jsou původní dva druhy: kalina tušalaj ("Viburnum lantana") a kalina obecná ("Viburnum opulus"). V jižní Evropě roste třetí evropský druh, stálezelená kalina modroplodá ("Viburnum tinus").

Význam.

Kaliny jsou cenné okrasné keře, dostupné ve velkém množství kultivarů. Ze stálezelených druhů je nejčastěji pěstována kalina vrásčitolistá, vzácněji také kalina Davidova a zahradní kříženec kalina pražská. Opadavé a poloopadavé druhy a jejich kultivary a kříženci jsou ceněny zvláště v době květu. Některé kaliny kvetou již v zimě a v předjaří, např. kalina vonná a kalina bodnantská. Nápadné sterilní květy na okrajích květenství mají zejména kultivary kaliny řasnaté a kaliny obecné. Velmi vonné květy má kalina Carlesiova a její kříženci kalina kulovitá a kalina Burkwoodova. Kalina Wrightova je velmi ozdobná na podzim, kdy dozrávají její zářivě červené plody.

Taxonomie.

Rod "Viburnum" je obvykle členěn do 10 sekcí:  Lentago - Severní Amerika  Megalotinus - asi 18 druhů v subtropické Asii, zimní pupeny s 1 až 2 páry volných šupin nebo výjimečně holé, květenství podobná okolíku, s velkými sterilními květy, koruna zvonkovitá, plody červené nebo černé  Odontotinus - asi 30 druhů v Asii a Severní Americe, 1 druh na Kavkaze, zimní pupeny se 2 až 3 páry volných šupin, květenství okolíkovitá, bez zvětšených sterilních květů, plody červené, vzácně černé  Opulus - 3 až 5 druhů v Eurasii a Severní Americe, zimní pupeny se 2 páry volných pupenů, květenství je okolíkovité, s nebo bez velkých sterilních květů, plody červené  Oreinotinus - Střední a Jižní Amerika  Pseudotinus - 4 druhy v Asii a Severní Americe, zimní pupeny nahé, květenství je téměř přisedlý složený vrcholík podobný okolíku, bez zvětšených sterilních květů  Solenotinus (Thyrsonima) - asi 20 druhů v mírných a subtropických oblastech Asie, zimní pupeny se 2 až 3 páry volných šupin, květenství latovité, pyramidální, bez zvětšených sterilníc květů, plody zprvu červené, později černé.  Tinus - 6 až 9 druhů v mírných až subtropických oblastech Eurasie, zimní pupeny s 1 párem volných šupin, květenství bez zvětšených sterilních květů, plody jsou modročerné a nejsou zprvu červené  Tomentosa (Pseudopulus) - 2 druhy v mírných oblastech Asie, zimní pupeny s 1 párem přirostlých šupin, květenství podobná okolíku, s velkými sterilními květy, plody zprvu červené, zralé pak červené nebo černé  Viburnum - asi 20 druhů v Asii a 1 v Evropě, zimní pupeny nahé, květenství bez zvětšených sterilních květů, plody zprvu červené, později černé

Kalina ("Viburnum") je rod rostlin patřící do čeledi pižmovkovité ("Adoxaceae"). Jsou to dřeviny s jednoduchými vstřícnými listy, rozšířené především v mírném pásu severní polokoule. V české květeně jsou zastoupeny 2 druhy: kalina obecná a kalina tušalaj. Některé druhy patří mezi oblíbené okrasné keře.

Viburnum is a genus of about 150–175 species of flowering plants in the moschatel family Adoxaceae. Its current classification is based on molecular phylogeny. It was previously included in the honeysuckle family Caprifoliaceae.  The member species are evergreen or deciduous shrubs or (in a few cases) small trees native throughout the temperate Northern Hemisphere, with a few species extending into tropical montane regions in South America and southeast Asia. In Africa, the genus is confined to the Atlas Mountains.


Život a vláda.

Talál ibn Abdalláh al-Hášimí se narodil jako prvorozený 26. února 1909 v Mekce Abdalláhovi ibn Husajnu al-Hášimí a jeho první ženě, pozdější královně Musbah bint Nasser. Byl ve 41. generaci přímým potomkem proroka Mohameda.  Talál byl vzděláván soukromě, studoval na královské vojenské akademii v Sandhurstu, kterou absolvoval v roce 1929. Poté sloužil v hodnosti podporučíka v pluku kavalérie Arabské legie.  Talál se stal jordánským králem 20. července 1951, po zavraždění jeho otce Abdalláha I. v Jeruzalémě. Tehdy se tu nacházel i jeho syn, budoucí král Husajn, který dědečka doprovázel na modlitbu v mešitě al-Aksá. Při atentátu byl princ Husajn také zraněn, ale život mu prý zachránila medaile, kterou měl připnutou na hrudi (udělil mu ji král Abdalláh).  Talal však nevládl dlouho, byl totiž psychicky nemocný, resp. podle britských doktorů trpěl schizofrenií. Během jeho krátké vlády byla přijata liberalizovaná ústava Jordánského hášimovského království. Ústava byla ratifikována dne 1. ledna 1952. Po většinu vlády v roce 1951 ale za Talála vládl jeho poloviční bratr Naif.  Po vynucené abdikaci 11. srpna 1952 (ze zdravotních důvodů – někdy se vedou spory, jak moc byla vynucená) nastoupil na trůn jeho syn a Abdalláhův vnuk, tehdy sedmnáctiletý Husajn I., který vládl až do roku 1999 a stal tak doposud nejdéle vládnoucím jordánským králem, na rozdíl od svého otce, který byl králem vládnoucím nejkratší dobu.  Talál zemřel v Turecku v Istanbulu dne 7. červenec 1972 a byl pochován v královském mauzoleu v Ammánu.

Rodina.

V roce 1934 si vzal za ženu Zejn al-Šaráf Talál, se kterou měl tyto děti:

Talál I., arabsky: طلال بن عبد الله; "Ṭalāl ibn ‘Abd Allāh" (26. února 1909, Mekka, Osmanská říše – 7. července 1972, Istanbul, Turecko) byl v letech 1951–1952 jordánským králem.  Pocházel z dynastie Hášimovců a jeho otcem byl král Abdalláh I., první jordánský král. Byl to nejkratší dobu vládnoucí jordánský král. Abdikoval ze zdravotních důvodů, podle britských lékařů trpěl schizofrenií.

Talal bin Abdullah (, ; 26 February 1909 – 7 July 1972) was King of Jordan from the assassination of his father, King Abdullah I, on 20 July 1951, until he was forced to abdicate on 11 August 1952. As a member of the Hashemite dynasty, the royal family of Jordan since 1921, Talal claimed to be a 39th-generation direct descendant of Muhammad.  Talal was born in Mecca as the eldest child of Abdullah and his wife Musbah bint Nasser. Abdullah was son of Hussein bin Ali, the Sharif of Mecca, who led the Great Arab Revolt during World War I against the Ottoman Empire in 1916. After removing Ottoman rule, Abdullah established the Emirate of Transjordan in 1921, which became a British Protectorate, and ruled as its Emir. During Abdullah's absence, Talal spent his early years alone with his mother. Talal received private education in Amman, later joining Transjordan's Arab Legion as second lieutenant in 1927. He then became aide to his grandfather Sharif Hussein, the ousted King of the Hejaz, during his exile in Cyprus. By 1948, Talal became a general in the Arab Legion.  Abdullah sought independence in 1946, and the Emirate became the Hashemite Kingdom of Jordan. Talal became Crown Prince upon his father's designation as King of Jordan. Abdullah was assassinated in Jerusalem in 1951, and Talal became King. Talal's most revered achievement as King is the establishment of Jordan's modern constitution in 1952, rendering his kingdom as a constitutional monarchy. He ruled for less than thirteen months until he was forced to abdicate by Parliament due to mental illness—reported as schizophrenia. Talal spent the rest of his life at a sanatorium in Istanbul and died there on 7 July 1972. He was succeeded by his oldest son Hussein.


Geografie.

Nachází se v nadmořské výšce 770 metrů v centrální části hornatiny Samařska. Leží cca 7 kilometrů jihovýchodně od města Ariel, cca 30 kilometrů severně od historického jádra Jeruzalému a cca 45 kilometrů východně od centra Tel Avivu.  Na dopravní síť Západního břehu Jordánu je napojena pomocí dálnice číslo 60, která prochází nedaleko od obce a která tvoří hlavní severojižní dopravní osu Samařska. Ma'ale Levona leží v menším ale územně kompaktním bloku izraelských osad (tzv. Guš Šilo) v centrální horské části Samařska. Zhruba 2 kilometry na severovýchodě se nachází velká izraelská obec Eli,5 kilometrů na východě podobně významné sídlo Šilo. V těsné blízkosti se ale rozkládají i palestinská sídla Sinjil a Al-Lubban ash-Sharqiya.

Dějiny.

Obec byla zřízena roku 1983. Na místě současné vesnice stála nejdříve osada typu nachal, tedy kombinace vojenského a civilního sídla. 20. března 1983 rozhodla izraelská vláda o jejím převodu na ryze civilní obec. To bylo provedeno v květnu 1984. Územní plán obce předpokládal výhledovou kapacitu 252 bytových jednotek a byl plně realizován. K založení civilní osady došlo na den nezávislosti v květnu 1984. Její vznik iniciovala skupina nábožensky založených Izraelců včetně politika Chanana Porata (člena Knesetu). První skupina osadníků sestávala jen ze čtyř rodin.  Ve vesnici působí v současnosti zařízení pro předškolní péči o děti, obchod se smíšeným zbožím a zdravotní středisko. Základní školy jsou dostupné v nedaleké vesnici Šilo. V Ma'ale Levona funguje synagoga a veřejná knihovna. Obec je napojena na veřejnou autobusovou dopravu. Linky číslo 148 a 477 vedou do Jeruzalému, Tel Avivu i do města Ariel.  Počátkem 21. století nebyla obec s okolím zahrnuta do Izraelské bezpečnostní bariéry. Ta byla zbudována mnohem blíže k Zelené linii. Budoucí existence vesnice závisí na parametrech případné mírové smlouvy mezi Izraelem a Palestinci.

Demografie.

Obyvatelstvo Ma'ale Levona je v databázi rady Ješa popisováno jako nábožensky založené. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 758 lidí. Během roku 2014 evidovaná populace stoupla o 3,3 %.

Ma'ale Levona ( מַעֲלֵה לְבוֹנָה, doslova „"Kadidlový svah"“, podle biblické lokality, kterou zmiňuje Kniha Soudců 21,19 - „"jižně od Lebóny"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Ma'ale Levona) je izraelská osada a vesnice typu společná osada ("jišuv kehilati") na Západním břehu Jordánu v distriktu Judea a Samaří a v Oblastní radě Mate Binjamin.

Ma'ale Levona (, lit. "Ascent of Frankincense") is an Israeli settlement organized as a community settlement in the West Bank. Located to the south-east of Ariel, it falls under the jurisdiction of Mateh Binyamin Regional Council. In , it had a population of .  The international community considers Israeli settlements in the West Bank illegal under international law, but the Israeli government disputes this.


Životopis.

Mládí (1933–1954).

Narodila se ve městě Tryon, ve státě Severní Karolína v USA, jako jedno z osmi dětí v chudé rodině. Ve třech letech začala hrát na piano, první píseň, kterou se naučila, byla hymna "God Be With You, Till We Meet Again". V hraní pokračovala v místním kostele, kde ukázala svůj hudební talent. Jejím premiérovým koncertem byl ve 12 letech recitál vážné hudby. Během představení si její rodiče museli přesednout z míst v první řadě dozadu, aby udělali místo pro bělochy. Simone prohlásila, že nebude hrát, dokud se rodiče nevrátí na svá původní místa. Tento incident byl jedním z motivů jejího pozdějšího zapojení do hnutí za občanská práva.  Matka Mary Kate Waymon byla zapálená metodistická duchovní; její otec, John Divine Waymon, byl údržbář a příležitostně holič, jenž měl chatrné zdraví. Matka pracovala jako hospodyně a její zaměstnavatel si uvědomil talent, kterým Eunice oplývala, proto poskytl rodině prostředky na hodiny hry na piano. V 17 letech se přestěhovali do Philadelphie v Pensylvánii. Zde se Eunice setkala s rasismem, když žádala o stipendium na místní škole. Vyplnila úspěšně testy o svých schopnostech a výborně prospěla, její talent byl zřejmý. Přesto stipendium nedostala. Když se ptala svého zkoušejícího, proč jí nebylo přiděleno stipendium, odpověděl jí: „protože jsi černoška.“ Jinou obětí rasismu v té době byla skladatelka a klavíristka Philippa Schuyler z New Yorku.  Tyto zkušenosti ji později vedly k boji za občanská práva. Učila se hrát na klavír v New Yorku na "Juilliard School of Musica" a doprovázela zpěváky, aby si vydělala na vlastní studia. S pomocí soukromého učitele se připravila na zkoušky pro studium hry na piano na Curtisově institutu, ale opět byla odmítnuta. Věřila, že byla odmítnuta z důvodu, že je černoška a že je žena.

První úspěchy (1954–1959).

Vydělávala si na studia hrou na piano v "Midtown Bar & Grill" na Pacific Avenue v Atlantic City. Majitel si dal podmínku, že práci dostane pouze pokud bude při hře na piano také zpívat. V roce 1954 přijala jevištní jméno „Nina Simone“, protože nechtěla, aby její matka věděla, že hraje „ďábelskou hudbu“. Nina („niña“ ve španělském významu děvčátko) byla přezdívka, kterou ji dal její přítel, a Simone vzniklo podle francouzské herečky Simone Signoretové, kterou viděla ve filmu "Zlatá čapka". Hrála a zpívala v baru směs jazzu, blues a klasické hudby a časem si vytvořila malou, ale oddanou skupinu obdivovatelů.  V roce 1958 po zkušenostech s hrou v malých klubech nahrála píseň George Gershwina "I Loves You, Porgy" (z opery Porgy and Bess), kterou se naučila podle alba Billie Holiday a zpívala ji pro své přátele. Tato nahrávka se dostala do "Billboard top 40 success v USA", brzy pak následovalo debutové album "Little Girl Blue" nahrané u "Bethlehem Records". Simone neměla z alba nikdy finanční prospěch, prodala svá práva za 3000 dolarů a ztratila tak více než milion dolarů na honoráři (hlavně vzhledem k úspěšným reedicím písně "My Baby Just Cares for Me" během 80. let).

Popularita (1959–1964).

Po úspěchu "Little Girl Blue" podepsala kontrakt s velkou společností "Colpix Records", následoval řetězec studiových i živých alb.

Éra boje za občanská práva (1964–1974).

Velmi ji ovlivnil její blízký přítel, spisovatel James Baldwin. Baldwin, spolu s "Langstonem Hughesem" a "Lorraine Hansberryovou", upozornil Ninu Simone na rasovou nerovnost té doby a na skupiny, které vznikaly, aby proti tomuto bojovaly. Baldwin ji také odkázal na literaturu, aby si v této problematice rozšířila obzor.  Během roku 1964 změnila distributora desek z americké společnosti "Colpix" na holandskou společnost "Dutch Philips", což znamenalo také změnu v obsahu nahrávek. Do svého repertoáru měla vždy zařazeny písně, které se vztahovaly k problémům černochů v Americe (například "Brown Baby" či "Zungo" na albu "The Village Gate" z roku 1962). Ale na svém debutovém albu pro Philips, "Nina Simone in Concert" (živá nahrávka, 1964), poprvé otevřeně pojmenovala v písni "Mississippi Goddam" rasovou nerovnost, o jejíž existenci v USA byla přesvědčena. Byla to její odpověď na vraždu Medgara Everse a teroristický útok na "16 street Baptist Church" – kostel v Birminghamu, kde dne 15. září 1963 zahynuly čtyři černošské dívky. Píseň byla vydána i jako singl a v určitých jižních státech USA byla bojkotována. Píseň "Old Jim Crow" na stejném albu reagovala na segregační zákon "Jim Crow Laws".  I nadále byl boj za občanská práva součástí jejího repertoáru a živých představení. Účinkovala a promlouvala na mnoha setkáních pro občanská práva, například "Selma to Montgomery marches". Nahrála cover verzi písně Billie Holiday o lynči černochů na jihu USA "Strange Fruit" (album "Pastel Blues", 1965), nazpívala "Images", poem básníka Williama Waringa Cuneye na album "Let It All Out" (1966), píseň se stala hymnou za krásu černé barvy pleti.  Složila píseň "Four Women" o čtyřech různých charakterech afroamerických žen, které představují čtyři sociální stereotypy, a nazpívala ji na album "Wild Is the Wind" (1966).  V roce 1967 přešla od společnosti Philips k "RCA Victor". Na své první album "Nina Simone Sings the Blues" (1967) nazpívala "Backlash Blues", které napsal její přítel "Langston Hughes". Na "Silk & Soul" (1967) nahrála písně Billy Tailora "I Wish I Knew How It Would Feel to Be Free" a "Turning Point". Album "Nuff Said" (1968) obsahuje živé nahrávky z "Westbury Music Fair", koncertu uskutečněného 7. dubna 1968, tři dny po vraždě Martina Luthera Kinga, Jr. Věnovala jeho smrti celé představení, zpívala "Why? (The King of Love Is Dead)", píseň, kterou napsal její baskytarista přímo poté, co je dostihla zpráva o Kingově smrti.  Spolu s Weldonem Irvinem přetvořila poslední nedokončenou hru své přítelkyně afroamerické spisovatelky Lorraine Hansberry "To Be Young, Gifted and Black" v píseň o občanských právech. Byla nahrána živě a posléze vydána na albu "Black Gold" (1970). Studiová nahrávka byla připravena jako singl, cover verzi písně nazpívala Aretha Franklin na stejnojmenném albu v roce 1972 a zpěvák Donny Hathaway na albu "Everything Is Everything" (1970).

Další život (1974–2003).

USA opustila v září 1970, kdy odletěla na Barbados za svým manželem a manažerem Andrewem Troudem. Protože se osobně i názorově rozešli, zde se s ním rozvedla. Po návratu do USA měla problémy s dluhy na daních, a tak se vrátila na Barbados, aby se vyhnula úřadům a žalobám. Poté žila v několika zemích, přítelkyně Miriam Makeba ji přiměla odcestovat do Libérie, dále žila ve Švýcarsku, Nizozemsku, v roce 1992 se usídlila natrvalo ve Francii.  Album "It Is Finished" nahrála ještě u "RCA Records" v roce 1974. V roce 1978 ji přesvědčil vlastník "CTI Records", "Creed Taylor", aby natočila album "Baltimore". Komerčního úspěchu nedosáhlo, ale získalo ocenění kritiky a bylo označeno za uměleckou renesanci její tvorby. Výběr materiálu ukazoval na eklekticismus; byly tam spirituály stejně jako populární hudba, například píseň od "Hall & Oates" ""Rich Girl"". O čtyři roky později nahrála ve Francii "Fodder on My Wings".  Během roku 1980 vystupovala pravidelně v "Ronnie Scott's jazz clubu" v Londýně, kde v roce 1984 natočila také album "Live at Ronnie Scott's".  V roce 1987 využili originální nahrávku z roku 1958 "My Baby Just Cares for Me" v reklamě na parfém Chanel No. 5. To odstartovalo nová vydání písně, která se vyšplhala na páté místo "UK singles chart". Autobiografie "I Put a Spell on You" byla vydána během roku 1992 a v té době nahrála i své poslední album " A Single Woman".  Během roku 1993 se Simone usadila v jižní Francii. Měla již několik let rakovinu plic a zemřela ve spánku doma v Carry-le-Rouet 21. dubna 2003. Pohřebního obřadu se účastnily zpěvačky Miriam Makeba a Patti Labelle, básnířka spojená s "Black Arts Movement" Sonia Sanchez, herec Ossie Davis a stovky dalších. Elton John vyjádřil úctu květinami se zprávou „Byla jsi nejslavnější a miluji tě“. Popel byl rozsypán v několika afrických zemích. Zanechala zde dceru, Lisu Celeste Stroud, která je herečkou a zpěvačkou. Ta převzala jevištní jméno Simone a objevila se například v Jesus Christ Superstar či Aidě na Broadwayi.

Vystupování na jevišti.

Simone pro své jevištní vystupování ve stylu „královny“ získala titul "Nejvyšší kněžka soulu" ("High Priestess of Soul"). Velký důraz kladla na vyjádření emocí pomocí hudby. Během jednoho alba nebo koncertu dokázala projevit jak překypující veselí, tak tragickou melancholii. Její živá vystoupení byla považována za happeningy, kde vystupovala jako zpěvačka, pianistka, tanečnice, herečka nebo aktivistka.  Do programu vkládala monology a dialogy s publikem a často užívala ticho jako hudební prvek. Simone to srovnávala s „masovou hypnózou“, kterou užívá během koncertu. Na většině svých nahrávek, jak živých, tak studiových, měla stálý doprovod perkusionisty "Leopoldo Flemminga" a kytaristy "Al Schackmana".

Osobní život.

Kolísání emocí provázelo i její osobnost a osobní život. Simone měla v hudebním světě pověst vrtkavé osobnosti s tím, že s ní bylo těžké vyjít. V roce 1995 zranila syna sousedky vzduchovou pistolí poté, co jeho smích narušil její soustředění. Také použila zbraň na člena nahrávací společnosti, kterého obvinila z krádeže honoráře. Dnes se tato extempore přičítají její bipolární poruše. Simone neochotně brala léky na zmírnění příznaků od poloviny 60. let. To vše věděla pouze skupina jejích nejbližších a držela to v tajnosti po mnoho let. Teprve v biografii "Break Down And Let It All Out", kterou napsali "Sylvia Hampton" a "David Nathan", vyšla v roce 2004 pravda na veřejnost.

Pohled na rasismus.

Obhajovala násilnou revoluci během období boje za občanská práva a stála v opozici proti nenásilnému přístupu Martina Luthera Kinga. Doufala, že Afroameričané by mohli pomocí boje vytvořit vlastní stát. Nebyla však rasistkou a ve své autobiografii říká, že její rodina i ona sama považují všechny lidské rasy za rovné.

Odkaz a vliv.

Je často citována umělci různých směrů jako zdroj jejich inspirace: Elkie Brooks, Cat Stevens, Peter Gabriel, Mary J. Blige, Michael Gira, Lauryn Hill, Alicia Keys, Amanda Palmer a Jeff Buckley. John Lennon uvedl, že její pojetí písně "I Put a Spell on You" bylo inspirací pro píseň "Michelle". Cover verze jejich písní vytvořili: Carola, Aretha Franklin, Marilyn Manson, Donny Hathaway, David Bowie, Elkie Brooks, Roberta Flack, Jeff Buckley, The Animals, Muse, Natacha Atlas, Cat Power, Katie Melua, Timbaland, Feist, Shara Worden a Michael Bublé.  Mnoho hiphopových a jiných moderních umělců vytvořilo samply a mixy jejich rytmických písní a vydali je na deskách. Talib Kweli a Mos Def. složili hold jejímu hudebnímu stylu.  Její hudba je součástí soundtracků k různým filmům: "Big Lebowski" (1998), "Notting Hill" (1999), "Aféra Thomase Crowna" (1999), "The Dancer Upstairs" (2002), "Před úsvitem" (2004), "Inland Empire" (2006), "Kurs negativního myšlení" (2006), "Sex ve městě" (2008), "Nouzový východ" (2008) a Strážci – Watchmen (2009). Její hudba se uplatnila také v remixech, reklamách a TV seriálech.  Její smrt byla bodem, který určil další životní cesty hrdinky českého filmu "Tajnosti".  Také v roce 2009 byla její píseň Feeling Good použita jako hlavní znělka počítačové hry The Saboteur.

Životopisné filmy.

Dokumentární film "Nina Simone: La Legende (The Legend)" je dílem francouzských filmařů a vznikl v roce 1992. Vychází z její autobiografie "I Put A Spell On You" a zachycuje různá období její kariéry, rozhovory s přáteli a rodinou, různé rozhovory s Ninou Simone v době života v Nizozemí a na cestě za matkou do jejího rodiště. Velký počet věcí byl převzat z dřívějšího 26minutového biografického dokumentu od "Petra Rodise", který vyšel v roce 1969 a měl jednoduchý název Nina.  Plány pro další životopisný film film vznikly na konci roku 2005. Film má být založen na životopisné knize "I Put A Spell On You" (1992) a zaměří se také na její vztah v pozdějším životě se spolupracovníkem "Cliftonem Hendersonem", který zemřel v roce 2006. Na scénáři pracuje "Cynthia Mort" (TV filmy "Will & Grace, Roseanne") a hlavní roli má ztvárnit Mary J. Blige. Film má přijít do kin v roce 2012.

Ocenění.

Na "Human Kindness Day" v roce 1974 ve Washingtonu vzdalo poctu Nině Simone více než 10 000 lidí.  Obdržela dva čestné doktoráty za hudbu a za humanitu od "University of Massachusetts" a "Malcolm X College". Poté, co tyto pocty obdržela, ráda se nazývala "Dr. Nina Simone“. Dva dny před svou smrtí získala čestný diplom od Curtisova institutu, školy, která ji na začátku kariéry odmítla přijmout.

Eunice Kathleen Waymonová, známá pod svým uměleckým jménem Nina Simone (21. února 1933, Tryon, Severní Karolína, Spojené státy americké – 21. dubna 2003 v Carry-le-Rouet, Bouches-du-Rhône, Francie), byla americká zpěvačka, skladatelka, pianistka a bojovnice za občanská práva.  Nejčastěji se její jméno objevuje ve spojení s jejím pěveckým vyjádřením jazzové hudby. Původně chtěla být klavírní virtuózkou, ale její tvorba zahrnula množství stylů, od klasické hudby, jazzu, blues, soulu, folku, R&B, gospelu až po pop. Pro její zpěv byly charakteristické prudké vášně, uvolněné vibrato a jemně androgynní zabarvení hlasu. Její neobvykle velký hlasový rozsah kolísal mezi altem a tenorem (příležitostně dokonce dosahoval hloubky barytonu).  Nahrála více než 40 živých a studiových alb, největší část z nich byla vydána mezi lety 1958 (kdy vyšel její debut s "Little Girl Blue") a 1974. Nejznámější písně jsou "My Baby Just Cares for Me", "I Put a Spell on You", "Four Women", "I Loves You Porgy", "Feeling Good", "Don't Let Me Be Misunderstood", "Sinnerman", "To Be Young, Gifted and Black", "Mississippi Goddamn", "Ain't Got No, I Got Life" and "I Want a Little Sugar in My Bowl". Její hudba a poselství měly obrovský kulturní dopad.

Eunice Kathleen Waymon (February 21, 1933 – April 21, 2003), known professionally as Nina Simone, was an American singer, songwriter, musician, arranger, and civil rights activist. Her music spanned a broad range of musical styles including classical, jazz, blues, folk, R&B, gospel, and pop.  The sixth of eight children born to a poor family in Tryon, North Carolina, Simone initially aspired to be a concert pianist. With the help of a few supporters in her hometown, she enrolled in the Juilliard School of Music in New York City. She then applied for a scholarship to study at the Curtis Institute of Music in Philadelphia, where she was denied admission despite a well-received audition, which she attributed to racial discrimination. In 2003, just days before her death, the Institute awarded her an honorary degree.  To make a living, Simone started playing piano at a nightclub in Atlantic City. She changed her name to "Nina Simone" to disguise herself from family members, having chosen to play "the devil's music" or so-called "cocktail piano". She was told in the nightclub that she would have to sing to her own accompaniment, which effectively launched her career as a jazz vocalist. She went on to record more than 40 albums between 1958 and 1974, making her debut with "Little Girl Blue". She had a hit single in the United States in 1958 with "I Loves You, Porgy". Her musical style fused gospel and pop with classical music, in particular Johann Sebastian Bach, and accompanied expressive, jazz-like singing in her contralto voice.


Geografie.

Nachází se ve výšce 250 metrů pod úrovní moře, na svazích hor klesajících z Judské pouště k západnímu břehu Mrtvého moře, cca 32 kilometrů jihojihozápadně od města Jericho, cca 27 kilometrů jihovýchodně od historického jádra Jeruzalému a cca 80 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu. Micpe Šalem je na dopravní síť Západního břehu Jordánu napojen pomocí silnice číslo 90 (takzvaná Gándhího silnice - hlavní severojižní spojnice v Jordánském údolí).  Kibuc se nachází v řídce osídlené oblasti podél západního břehu Mrtvého moře, ve které dominují výlučně drobná izraelská sídla, bez trvalé demografické přitomnosti Palestinců.

Dějiny.

Vesnice byla založena roku 1971. Už 5. května 1970 rozhodla izraelská vláda, že na tomto místě zřídí osadu typu nachal (tedy kombinaci vojenského a civilního osídlení). K tomu došlo v září 1971. Členové osady měli provádět výzkum terénu a možností pro zřízení trvalého sídla. Už 23. května 1971 vláda odsouhlasila výhledovou proměnu této zárodečné osady na ryze civilní sídlo. K tomu ale došlo až o pár let později, v lednu 1977. 19. dubna 1977 izraelská vláda schválila výstavbu osady Micpe Šalem.  V obci funguje zařízení předškolní péče o děti a zdravotnické středisko. Místní ekonomika je tvořena zemědělstvím (například palmové háje) a turistikou (pláž na břehu Mrtvého moře). V osadě má jedno z center kosmetická firma Ahava.  Počátkem 21. století nebyl Micpe Šalem zahrnut do projektu Izraelské bezpečnostní bariéry. Ta do svých hranic začlenila pouze západněji položené izraelské osady v bloku okolo města Ma'ale Adumim. Podle stavu k roku 2008 ale nebyla tato bariéra ještě zbudována a ani její trasa v tomto úseku nebyla stanovena. Budoucí existence vesnice závisí na parametrech případné mírové smlouvy mezi Izraelem a Palestinci.

Demografie.

Obyvatelstvo Micpe Šalem je v databázi rady Ješa popisováno jako sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu, jehož populace stagnuje a od počátku 21. století dokonce poklesla. K 31. prosinci 2014 zde žilo 171 lidí. Během roku 2014 registrovaná populace klesla o 1,2 %.

Micpe Šalem ( מִצְפֵּה שָׁלֵם, doslova „"Šalemova vyhlídka"“, podle izraelského geografa Natana Šalema - 1897–1959 - který přispěl k vědeckému poznání této oblasti, v oficiálním přepisu do angličtiny Mizpe Shalem, přepisováno též Mitzpe Shalem) je vesnice typu kibuc a izraelská osada na Západním břehu Jordánu v distriktu Judea a Samaří a v Oblastní radě Megilot.

Mitzpe Shalem (, "lit." Shalem Lookout) is an Israeli settlement and former kibbutz in the eastern West Bank. Located near Highway 90 about north of Ein Gedi and north of the Green Line about 1 km from the western shores of the Dead Sea, it is the southernmost community under the jurisdiction of Megilot Regional Council. In it had a population of .  It was established in 1970 on land belonging to the Palestinian Bedouin village of ‘Ayn Trayba. The international community considers Israeli settlements in the West Bank illegal under international law, but the Israeli government disputes this.


Život.

Voják.

Ronald Garan se narodil ve městě Yonkers ve státě New York, zde také do roku 1979 navštěvoval střední školu. Poté studoval ekonomii na v Oneontě, roku 1982 zde získal titul bakaláře.  Přihlásil se k  vojenskému letectvu a absolvoval pilotní výcvik. Létal se stíhači F-16 v Německu, později byl přeložen do Jižní Karolíny. Účastnil se operací Pouštní štít a Pouštní bouře. Od roku 1991 byl instruktorem a zástupcem náčelníka v letecké škole. Po třech letech byl přeložen na základnu Eglin na Floridě, kde působil jako zkušební pilot. Roku 1996 získal hodnost magistra letectví na . Rok 1997 strávil ve škole zkušebních letců námořnictva v Patuxent River. Roku 1998 obdržel druhý magisterský titul, tentokrát z leteckého strojírenství na . Poté vedl na Eglinu zkoušky raket vzduch-vzduch. Má nalétáno přes 5000 hodin na třiceti typech letadel.

Astronaut.

Zúčastnil se 18. náboru astronautů NASA, uspěl a 26. července 2000 byl začleněn do oddílu astronautů NASA. V ročním kurzu všeobecné kosmické přípravy získal kvalifikaci pilota raketoplánu Space Shuttle.  Po dokončení přípravy pracoval v NASA, roku 2005 se účastnil experimentů v podmořské laboratoři .  V březnu 2007 NASA oznámila jeho zařazení do posádky letu STS-124 ve funkci letového specialisty. Do kosmu odstartoval 31. května 2008 na palubě raketoplánu Discovery. Hlavním úkolem mise bylo vyvezení a montáž jádra japonského modulu Kibó – hermetické sekce PM a manipulátoru EMRMS. V průběhu montáže třikrát vystoupil na povrch stanice, celkem strávil v otevřeném vesmíru 20 hodin a 32 minut. Raketoplán přistál 14. června 2000 po 13 dnech, 18 hodinách a 13 minutách letu.  V červenci 2009 byl vybrán do posádky Expedice 27 se startem v březnu 2011. V říjnu 2009 bylo jeho jmenování bylo oficiálně potvrzeno NASA.  Podruhé do kosmu odstartoval v lodi Sojuz TMA-21 z kosmodromu Bajkonur 4. dubna 2011 v 22:18 UTC ve funkci palubního inženýra lodi společně s Andrejem Borisenkem a Alexandrem Samokuťajevem. Po dvoudenním letu se 6. dubna Sojuz spojil s Mezinárodní vesmírnou stanicí. Na ISS pracoval ve funkci palubního inženýra Expedic 27 a 28. Po 164 dnech letu přistál s kolegy Samokuťajevem a Borisenkem v Sojuzu TMA-21 v Kazachstánu, 150 km jihovýchodně od Džezkazganu.  Ronald Garan je ženatý, má tři syny.

Ronald John Garan (* 30. října 1961 v Yonkers, New York, USA), původně pilot vojenského letectva Spojených států, je od července 2000 astronautem NASA. Má za sebou jeden krátkodobý kosmický let raketoplánem Discovery, ve vesmíru strávil 13 dní, 18 hodin a 13 minut. Od roku 2009 se připravoval na svůj první kosmický let na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) jako člen Expedice 27/28, do vesmíru vzlétl začátkem dubna 2011 a přistál v polovině září 2011.

Ronald John Garan Jr. (born October 30, 1961) is a NASA astronaut. After graduating from State University of New York College at Oneonta in 1982, he joined the Air Force, becoming a Second Lieutenant in 1984. He became an F-16 pilot, and flew combat missions in Desert Shield and Desert Storm. Before becoming an astronaut he was the Operations Officer of the 40th Flight Test Squadron (FTS). He first flew in space as a Mission Specialist on the STS-124 mission to the International Space Station (ISS). He returned to ISS on April 4, 2011, for a six-month stay as a member of Expedition 27.


Historie.

Při pečlivém studiu minerálů pod polarizovaným světlem si rakouský fyzik a mineralog Wilhelm Haidinger povšiml, že vidí obrazec, který úzce souvisí s polarizovaným světlem a na základě jeho orientace je schopen určit rovinu polarizace světla. Svůj objev publikoval Haidenger v "Annalen der Physik" v roce 1844. Nedlouho poté, přišel německý fyzik a fyziolog Hermann von Helmholtz s prvním vysvětlením fyziologie vzniku percepce Haidingerova snopu, které zveřejnil v "Handbuch der physiologischen Optik" v roce 1867. Jeho vysvětlení, které lze mnohdy nalézt v literatuře, je sice principiálně správné, avšak výsledný vztah mezi rovinou polarizace a orientací Haidingerova snopu vychází opačně než ve skutečnosti. Detailní vysvětlení jevu však dodnes chybí. Překvapivě ještě roku 1955 upozornil atomový fyzik a později odborník firmy Polaroid William A. Shurcliff na schopnost člověka detekovat pomocí Haidingerova snopu kruhově polarizované záření a také určit, zda jde o levotočivě či pravotočivě kruhově polarizované záření. Fyziologie této percepce není dodnes uspokojivě vysvětlena. Zmínku o Haidingerově snopu lze nalézt v řadě učebnic fyziky, kde se často uvádí jako kuriozita. Dnes se však zdá, že percepce Haidingerova snopu nalezne praktické uplatnění v oftalmologické praxi, kde by Haidingerův snop mohl sloužit k časné diagnostice makulární degenerace.

Etymologie.

Percepční jev Haidingerova snopu nese v německém originále název „Haidinger-Büschel“, což však ve starorakouské němčině znamená Haidingerův snop, nikoli štětinky či kartáč, jak by se někdo mohl domnívat. Anglicky se ale jev nazývá "Haidinger's brush", což je chybný překlad výše zmíněného, který nepřestává udivovat pozorovatele v anglofonním světe, protože najít podobnost jevu s kartáčem vyžaduje opravdu notnou fantazii. Názvy v dalších jazycích jsou ale bohužel odvozeny od tohoto chybného překladu.

Haidingerův snop je percepční jev umožňující člověku spatřit a určit rovinu polarizovaného světla či směr rotace kruhově polarizovaného světla. Jev byl poprvé popsán rakouským fyzikem a mineralogem Wilhelmem Haidingerem v roce 1844.  Při pozorování lineárně polarizovaného světla (s mírou polarizace větší než 50 %) jev spočívá ve spatření kanárkově žlutého obrazce tvaru snopu či přesýpacích hodin přičemž kolmo na něj je vidět stejný obrazec šmolkově modré barvy (uprostřed většinou překrytý žlutou částí obrazce). Celý obrazec není úhlově větší než 5°. Rovina polarizace lineárně polarizovaného světla je kolmá na žlutý obrazec.

Haidinger's brush is an entoptic phenomenon first described by Austrian physicist Wilhelm Karl von Haidinger in 1844.  Many people are able to perceive polarization of light. It may be seen as a yellowish horizontal bar or bow-tie shape (with "fuzzy" ends, hence the name "brush") visible in the center of the visual field against the blue sky viewed while facing away from the sun, or on any bright background. It typically occupies roughly 3–5 degrees of vision, about twice or three times the width of one's thumb held at arm's length. The direction of light polarization is perpendicular to the yellow bar (i.e., vertical if the bar is horizontal). Fainter bluish or purplish areas may be visible between the yellow brushes (see illustration). Haidinger's brush may also be seen by looking at a white area on many LCD flat panel computer screens (due to the polarization effect of the display), in which case it is often diagonal.


Historie.

Lokomotivy řady 163 vycházejí ze stavby řady 363. Na rozdíl od řady 363 však umožňují pouze provoz na tratích se stejnosměrným napětím 3 kV. Nutnost vývoje nové řady lokomotiv pro provoz pod stejnosměrnou trakcí se ukázala začátkem osmdesátých let dvacátého století. Tehdejší lokomotivy řad 140 a 141 měly být v roce 1985 vyřazeny a ve vozovém parku ČSD se v dostatečném počtu nenacházely žádné odpovídající náhrady. Z tohoto důvodu byl firmě Škoda zadán požadavek na vypracování projektu a následnou výrobu takovýchto lokomotiv. Prototyp řady 163 nebyl nikdy vyroben – postačily dva prototypy řady dvousystémových lokomotiv "ES 499.1" (dnešní řada 363). Lokomotivy se mimo napájecí soustavy liší pouze minimálně – v obou případech se jedná o tzv. II. generaci lokomotiv Škoda. Prototypy lokomotivy 363 byly k dispozici již od roku 1980.

První série.

První série šedesáti kusů (163.001–060) byla vyrobena v letech 1984 až 1986 Škodou Plzeň. První část série vyrobená během září až prosince roku 1984 obsahovala dvacet strojů tzv. „ověřovací série“. Zbylých čtyřicet kusů bylo vyrobeno a dodáno záhy. Původní označení řady bylo "E 499.3", tovární označení je "71E". Ve stejné době začala Škodovka pro Československé státní dráhy vyrábět také dvousystémové lokomotivy řady 363.

Druhá série.

V letech 1991 až 1992 byla opět v plzeňské Škodovce vyrobena druhá série lokomotiv s továrním označením "99E". Vůči první sérii byly změny pouze minimální. Z důvodu nedostatku financí využily ČSD nedokonalost kupní smlouvy a převzetí lokomotiv odkládaly. Lokomotivy byly dlouhodobě odstaveny v Plzni na hlavním nádraží - v části, do které ústí trať od Českých Budějovic. Nakonec ČD a ŽSR převzaly z této série dohromady pouze 51 kusů. Devět lokomotiv bylo v roce 1995 prodáno italskému soukromému dopravci Ferrovie Nord Milano (tato série nesla tovární označení "99E2"). Část dodávky pro Česko a Slovensko byla označena jako "99E1" a nese sériová čísla (163.061–111).

Dodávka pro Itálii.

Devět lokomotiv z druhé série bylo v roce 1995 prodáno italské soukromé dopravní společnosti Ferrovie Nord Milano. Jednalo se o kusy vyrobené v roce 1992 a nesoucí původní označení "163.112–120". Tehdejší ČSD/ČD totiž na jejich nákup nesehnaly dostatek financí, a tak výrobce hledal jiné zájemce. V Itálii byly lokomotivy přeznačeny dle místního značení na řadu "E 630" a označeny čísly od 01 do 09. Lokomotiva 163.120 byla v Itálii testována již od roku 1994 a na základě kladných výsledků zkoušek se firma FNM rozhodla pro nákup. Lokomotivy byly využívány na vozbu příměstských osobních vlaků v oblasti Milána a dálkových kontejnerových vlaků. Na lokomotivách bylo provedeno několik technických změn, například byla v některých místech o 340 mm snížena výška, aby lokomotivy vyhovovaly obrysu pro vozidla FS/FNM. Hmotnost byla z 85 tun snížena na 80 tun, série byla vybavena novými polopantografy a byly upraveny řídící obvody tak, aby bylo možno lokomotivu ovládat z řídicího vozu. Stroje byly osazeny italským vlakovým zabezpečovacím zařízením (RS4 Codici nebo BACC?), upraveny pro levostranné řízení a jedna kabina strojvedoucího byla vybavena klimatizací.  Všech devět lokomotiv koupila roku 2010 česká firma RegioJet. Od 26. září 2011 jsou tyto stroje po úpravách pro provoz v ČR (zvýšení max. rychlosti na 140 km/h, dosazení zabezpečovače MIREL, přesun ovládacího pultu zleva doprava apod.) provedených v ČMŽO Přerov nasazeny jako řada 162 v pravidelném provozu mezi Prahou, Ostravou a Havířovem. Na vlacích RJ se také objevují na Slovensku, v čele přímých vlaků jsou k vidění v Martině či Košicích.

Návrat do nákladní dopravy.

Po ukončení rekonstrukcí na řadu 363.5 nezůstaly v lokomotivním parku ČD Cargo žádné stroje řady 163, jelikož všechny stroje podstoupily tyto přestavby. Vzhledem k nedostatku sesterských dvousystémových strojů řady 363 u osobní divize ČD byl ale v roce 2015 dohodnut výměnný pronájem tří těchto strojů za stejný počet kusů řady 163, která byla naopak ve stavu osobního dopravce nadbytečnou. Od léta tohoto roku tak začalo ČDC provozovat stroje řady 163 v nákladní dopravě; přednostně byly nasazovány na dopravu směsných vlaků mezi Českou Třebovou a Mostem a na poštovní vlaky Praha–Ostrava. Na podzim téhož roku přibylo dalších pět a po návratu strojů z Polska po ukončení pronájmu dopravci Przewozy Regionalne začala jednání o odkupu většího počtu strojů nákladní divizí. Obchod byl uzavřen v prosinci 2015 a ČDC zakoupilo celkem 23 lokomotiv, včetně osmi strojů které již mělo v pronájmu. „Nové“ lokomotivy byly předány koncem prosince a v prvních dnech roku 2016 poprvé zasáhly do nákladního provozu. Část strojů, již dříve upravená pro provoz v Polsku, je dislokována v SOKV Ostrava, odkud vyjíždí s vlaky jak do Přerova a České Třebové, tak i směrem na Katowice a Krakov. Zbylé stroje našly nový domov v depu Ústí nad Labem a vyskytují se převážně v Čechách. Jejich nákup umožnil odstavit větší počet přestárlých strojů řady 122 (vyřazeno bylo 15 strojů) a omladit tak lokomotivní park Carga. Další nákup šesti strojů následoval koncem listopadu 2016, které byly po drobných úpravách taktéž zařazeny do provozu nákladního dopravce.

Rekonstrukce.

Rekonstrukce v Česku.

Počátkem devadesátých let dvacátého století pocítily České dráhy znovu nedostatek dvousystémových lokomotiv schopných vyvinout rychlost až 140 km/h. Takovéto lokomotivy byly potřeba k vedení vlaků vyšší kvality na nově budovaných koridorových tratích se střídavým proudem. České dráhy nevlastnily dvousystémové lokomotivy pro rychlost nad 120 km/h vůbec a nákup nových lokomotiv nebyl z finančního hlediska reálný. Potřeba se řešila využitím lokomotiv ŽSR řady 350, které dopravovaly vlaky na síti ČD. Proto bylo rozhodnuto o výměně podvozků s různými převodovými poměry mezi lokomotivami řad 162 a 363 za vzniku řad 163.2 a 362.  První fáze oprav začala koncem roku 1993 v Depu kolejových vozidel Praha, kam bylo postupně přistaveno 9 párů lokomotiv. Změna spočívala ve výměně podvozků, čímž se díky různému převodovému poměru snížila rychlost jednosystémových strojů na 120 km/h a zároveň rychlost dvousystémových zvýšila na požadovaných 140 km/h. Drobné změny byly provedeny také v řídícím systému lokomotivy, k dalším úpravám však nedošlo. Později byly na všechny lokomotivy řady 162 namontovány podélné tlumiče vrtivých pohybů podvozku, nové polopantografy a vlakový zabezpečovač typu LS 90.  Druhá řada rekonstrukcí se uskutečnila při periodických opravách strojů v roce 2000 až 2001 na čtyřech jednosystémových lokomotivách z DKV Česká Třebová a jedné pražské. Všechny dvousystémové lokomotivy byly dodány brněnským depem. Třetí série výměn proběhla v roce 2006 až 2007 na šesti „peršingách“ z České Třebové a na brněnských „esech“. Další dvojice strojů byla stejným způsobem rekonstruována i v roce 2008. Vzniklé jednosystémové stroje jsou značeny jako řada 163.2, původní inventární číslo ř. 162 je zvýšeno o 200. Vzniklé dvousystémové lokomotivy jsou značeny jako 362 s ponecháním původních inventárních čísel z řady 363.  Po roce 2010 došlo u ČD k masovějšímu rozšíření řídicích vozů a řada 163 byla jednou z těch, kterých se dotkly úpravy, umožňující provoz s nimi. V ČMŽO Přerov tak bylo postupně upraveno 12 lokomotiv pro provoz ve spojení s vozy řady 961 (Bfhpvee). Ve vratných soupravách s vloženými vozy Bdmtee jsou používány především k dopravě osobních vlaků na trati Kolín – Česká Třebová, případně zajíždějí např. do Letohradu. Děčínské stroje jezdí především na trati Ústí nad Labem západ - Lysá nad labem - Kolín.  V letech 2010–12 provedla Škoda Transportation v kooperaci s firmou Pars nova přestavby lokomotiv řady 163 na dvousystémové stroje řady 363.5 pro ČD Cargo. Celkem bylo takto zrekonstruováno 30 strojů, které po schválení v zahraničí dopravují vlaky až do Maďarska a nově i Rumunska. Tímto řada 163 u ČDC zanikla, v roce 2015 si ale Cargo opět několik lokomotiv pronajalo od osobní divize a jedná o jejich odkupu (viz níže).

Rekonstrukce na Slovensku.

Na Slovensku vlna rekonstrukcí řad 162 a 363 na řady 163.1 a 362 odstartovala až v roce 2000. Bylo k ní přistaveno celkem 15 párů lokomotiv řady 162 z rušňového depa v Žilině a řady 363 z Bratislavy. Jednosystémové lokomotivy nebyly vybírány dle žádného klíče, ale byly přistavovány dle nutnosti periodických oprav, řada 363 byla přistavována dle nejvyšších čísel v sérii – tedy kusy 363.148–181.<ref name="draha10/2000"></ref> Slovenské opravy byly tvořeny výměnou dvojkolí mezi řadou 162 s převodem na rychlost 140 km/h a řadou 363 s převodem na rychlost 120 km/h a renovací stroje. Od osmého páru rekonstruovaných lokomotiv bylo vzhledem k dlouhému trvání oprav upuštěno od průvodních oprav a byla měněna pouze dvojkolí. Výsledné lokomotivy byly označeny řadou 163.1 s inventárními čísly navazujícími na poslední dodané stroje řady 163 – tedy 163.112–126. Vzniklé lokomotivy řady 362 byly označeny v návaznosti na prototyp 362.001 inventárními čísly 362.002–016.  Potřeba navýšení počtu dvousystémových lokomotiv, schopných dosáhnout vyšších rychlostí (rychlosti nad 140 km/h byl schopen dosáhnout jediný typ, a to 40 let stará řada 350), vedla k rozhodnutí zrekonstruovat lokomotivy řady 163 na vícesystémové, které byly označeny jako řada 361. Tento záměr oznámila ZSSK v roce 2009 a práce na první lokomotivě započaly na sklonku téhož roku. Do konce roku 2015 bylo dokončeno 25 lokomotiv, z čehož 5 patřilo k podtypu 361.0 (s maximální rychlostí 140 km/h) a zbylé k 361.1 (maximální rychlost 160 km/h).  České dráhy uvažují o podobné rekonstrukci na řadu 361 taktéž s rychlostí až 160 km/h dosaženou změněnými převody a vyšším výkonem trakčních motorů. Na rozdíl od slovenských plánů by se však měly opravy týkat týkat nejen současných řad 162 a 163, ale i dvousystémové řady 363. Zatím však žádné bližší informace zveřejněny nebyly.

Vlastnosti.

Řada 163 je schopna dosáhnout maximální rychlosti až 120 km/h při trvalém výkonu 3480 kW. Lokomotiva je čtyřnápravová a je vybavena dvěma polopantografovými sběrači. Její délka přes nárazníky je 16 800 mm, výška se staženými sběrači 4 640 mm, šířka 2  940 mm a hmotnost 85 tun. Lokomotivy řady 163 jsou skříňového uspořádání. Hlavní rám je svařen z ocelových profilů. Ve spodní části obou čel jsou umístěna tažná a narážecí ústrojí a pod nimi smetadla. Samotná kostra skříně je ocelová s podélnými prolisy pro zvýšení tuhosti. Na obou čelech se nachází stanoviště strojvedoucího. Obě stanoviště jsou klimatizována – klimatizační jednotky se nachází na střeše nad kabinou. Kvůli netěsnostem ve stavbě však bývá klimatizace částečně neúčinná. Dvě čelní okna na každé straně jsou dvouvrstvá, vyhřívaná. Pod nimi se nachází hlavní reflektor, dvojice pozičních světel (bílé a červené) jsou umístěny ve spodní části nad nárazníky. Strojovna se nachází mezi stanovišti strojvedoucího v prostřední části. Vstup do strojovny je možný přes obě stanoviště pouze při stažených sběračích, vstup do stanovišť je zajištěn dveřmi z obou stran každého stanoviště. Ve strojích pro Česko a Slovensko je řídící pult umístěn na pravé straně stanoviště, v dodávce pro FNM byl přemístěn na levou stranu.  Obě bočnice jsou opatřeny čtveřicí oken – jedna obdélníkovými těsně pod střechou a druhá kruhovými ve střední části. První z bočnic umožňuje díky vertikálním „žaluziím“ průchod vzduchu – po této straně je možné také strojovnou projít úzkou uličkou. V dutinách kostry je zapuštěno osm pískojemů o celkové kapacitě 1500 kilogramů písku, který je do lokomotivy dosypáván otvory ve střešní části. Podvozek lokomotivy je navržen na rychlosti až 200 km/h, proto nenastal problém při přestavbách na řadu 162. Lokomotivy mají dvoustupňové vypružení – obě z vinutých ocelových pružin (čtyři primární pro každé dvojkolí a dvě sekundární na každé straně lokomotivy) s paralelně zařazenými hydraulickými tlumiči. Motory jsou osazené v rámu podvozku, jsou tedy plně odpruženy primárním vypružením. Převodový poměr lokomotivy řady 163 je 81:23 – při rekonstrukcích na řadu 162 byl poměr snížen na 79:26.  Za smetadlem je v každém čele lokomotivy zavěšen jeden vzduchojem o objemu 450 litrů a dovoleném tlaku 10 barů (tj. 10 Pa).

Označování.

V současnosti nese tato lokomotivní řada registrovaná v Česku a na Slovensku číselné označení "163" – z čísla je patrné, že se jedná o elektrickou lokomotivu stejnosměrné napájecí soustavy. Před přeznačením v roce 1988 byla lokomotiva dle systému Vojtěcha Kryšpína značena jako "E 499.3". Tovární označení lokomotiv je "71E"; druhá série byla označena jako "99E". Devět kusů z druhé série bylo u FNM značeno řadou "E 630" a dvouciferným evidenčním číslem, u výrobce je tato úprava vedena jako typ "99E2".  Lokomotivy řady 163 jsou známé také pod přezdívkou "Peršing" (či s jiným pravopisem "Pershing"). Tato přezdívka vznikla při zavádění lokomotivy do provozu, kdy měly stroje vysokou poruchovost („krátký dolet“) avšak vysokou akceleraci („rychlý start“), čímž byly podobné raketám Pershing II, které byly v osmdesátých letech rozmisťovány po západní Evropě.

Provoz.

Lokomotivy řady 163 byly určeny k nahrazení dosluhujících lokomotivních řad 140 a 141 při vozbě jak osobních tak nákladních vlaků. V počátcích svého provozu byly lokomotivy velmi nespolehlivé – kvůli tomu si vysloužily, dle téže ne velmi spolehlivých raket Pershing II, přezdívku "peršing". Důvodem poruch bylo velké množství elektroniky osazené v lokomotivě. Po vyřešení počátečních problémů se z lokomotivy stala jedna z nejméně poruchových lokomotiv v české a slovenské železniční síti. Lokomotiva je dobře vypružená a až na bzučení trakčních měničů má klidný a tichý chod.

Dislokace.

První část první série (tzv. "ověřovací série") byla dislokována do lokomotivního depa v Ústí nad Labem. Pozdější série byly rozmisťovány po celém Československu do České Třebové, Olomouce, Košic a později i Prahy a Ostravy. Po rozpadu Československa byly lokomotivy mezi nástupnické železniční správy rozděleny podle počtu kusů provozovaných na jejich území.  V Česku lokomotivy provozují v počtu 79 kusů České dráhy, v srpnu 2008 byly tyto stroje dislokovány v provozních jednotkách dep kolejových vozidel Česká Třebová (50 ks), Bohumín (6 ks) a Děčín (23 ks). Dalších 30 kusů provozovala společnost ČD Cargo, všechny kusy ale byly postupně přistaveny k modernizaci na řadu 363.5 a v současnosti již je celá série strojů 363.501 - 530 v provozu pod SOKV České Budějovice. Na Slovensku lokomotivy řady 163 vlastní v počtu 37 kusů Železničná spoločnosť Slovensko. Nákladní dopravce Železničná spoločnosť Cargo Slovakia nevlastní žádné – lokomotivy jsou tedy využívány pouze k vozbě osobních vlaků. Lokomotivy ZSSK jsou dislokovány do dvou lokomotivních dep a to v Žilině a Košicích.

Příslušnosti k dopravcům.

V následujícím přehledu jsou uvedeny všechny vyrobené lokomotivy řady 163 s železniční společností, v jejímž jsou vlastnictví seřazené dle sérií.

Nasazení.

V Česku jsou stroje nasazovány k vozbě vlaků na nekoridorových tratích, kde není možné dosahovat rychlostí nad 120 km/h a na koridorových tratích zejména na osobních vlacích, kde postačuje jejich maximální rychlost 120 km/h. Na severovýchodě země se jedná především o výkony z Polska a Slovenska. Na vlacích pokračujících po třetím železničním koridoru dále do Čech jsou lokomotivy v Bohumíně přepřahány za stroje řady 151. Na severozápadě jsou stroje nasazovány na trati z Chomutova do Ústí nad Labem, v pracovní dny jezdí s některými vlaky až do Roudnice nad Labem. Ve středních Čechách jsou lokomotivy používány na tratích Velký Osek – Choceň či Lysá nad Labem – Ústí nad Labem a Česká Třebová – Přelouč. Výjimečně se řada 163 objevuje i v čele posilových vlaků mezi Radotínem a pražským hlavním nádražím na trati Praha – Beroun.  Stroje zakoupené společností ČD Cargo zabezpečují dopravu především v severozápadních a středních Čechách (na hlavním tahu Chomutov – Ústí nad Labem – Nymburk – Česká Třebová a přilehlých tratích) a ve Slezsku, v čele vlaků také zajíždějí do Polska.  Na Slovensku jsou stroje jsou využívány především k vozbě osobních vlaků a rychlíků na páteřní trati číslo 180 z Žiliny přes Spišskou Novou Ves do Košic a na přilehlých úsecích do Čadce a Čiernej nad Tisou. Jedna lokomotiva také zajišťuje přeshraniční dopravu do ukrajinského Čopu.

Budoucnost.

Vzhledem k tomu, že jde v českém i slovenském parku lokomotiv stále o jeden z mladších typů, i nadále podstupují hlavní opravy a v provozu jsou z velké většiny nenahraditelné. Po dodávkách nových elektrických jednotek řad 440/650 (RegioPanter), 660 (InterPanter) a 471 (CityElefant) ale jejich provozní potřeba poklesla. Část lokomotiv byla pronajata do Polska, odkud se ale koncem roku 2015 vrátila zpět.

Lokomotiva řady 163 (dle starého značení ČSD E 499.3; v Itálii značená jako E 630) vznikla vypuštěním části pro střídavou napájecí soustavu 25 kV 50 Hz z lokomotivy řady 363. Skříň lokomotivy je v podstatě shodná na obou strojích. Lokomotiva řady 163 je univerzální traťová lokomotiva pro stejnosměrnou napájecí soustavu 3 kV vyráběná v letech 1984–1986 (tovární označení 71E) a 1991–1992 (99E) plzeňskou firmou Škoda a společností ČKD polovodiče. Řadou 163 jsou označeny také kusy, které vznikly výměnou podvozku z řady 363 na řadu 162 provedené v letech 1993–2008. Lokomotivy řady 163 jsou používány v Česku, na Slovensku a dříve také v Itálii k vozbě osobních i nákladních vlaků. Lokomotiva má pulzní regulaci výkonu. Regulace výkonu je plynulá, bezkontaktní, závislá na poměrném otevření pulzních měničů. Pulzní měniče jsou složeny z tyristorů, diod a dalších prvků a jsou řízeny elektronickým analogovým regulátorem.

ČSD Class E 499.3 electric locomotives were used primarily for passenger trains in Czechoslovakia. Locomotives which passed to České dráhy, rail operator in the Czech republic are now classified as Class 163, those which passed to ZSSK, rail operator in Slovakia, are also Class 163.  E 499.3 locomotives operate on the 3,000 V DC system and are essentially a DC only version of the ES 499.1.  ČD Class 163.2 and some ZSSK Class 163 locomotives were rebuilt from ČD and ZSSK Class 162. This was caused by lack of fast dual system locomotives as only one Class 362 locomotive was built. This situation solved ČD by switching the bogies between locomotives of ČD Class 363 (same as ŽSR/ZSSK Class 363) and Class 162, ŽSR by switching only the speed-change box and axletrees between Class 363 and Class 162. After that procedure, the locomotives were classified ČD and ŽSR/ZSSK Class 362 and ČD Class 163.2 and ŽSR/ZSSK Class 163.


Příběh.

Hvězdného data 3192.1 kosmická loď USS Enterprise NCC-1701 vedená kapitánem Jamesem Tiberius Kirkem doráží na orbitu planety Eminiar VII, kde se nachází civilizace válčící se sousední planetou Vendikar již přes 500 let. Na palubě "Enterprise" je také velvyslanec Robert Fox, který má vést diplomatickou diskuzi pro získání Eminiar VII jako spojence Federace.  Na povrchu planety Eminiar VII se výsadek s panem Spockem a kapitánem Kirkem setkává s civilizací, která sice vede válku již přes 500 let, ale pro zachování obou národů je boj veden počítačem. Radní, jakožto nejvyšší zástupce planety Eminiar VII, vysvětluje že takto ztratil i ženu a ztráty na životech jsou skutečné. Počítač určí, kde padne bomba a tamní obyvatele musí povinně nastoupit do sebevražedných komor, nazývané distruktory. Radní navíc chce využít situace v vzít výsadek jako rukojmí použitelné ve válce. Ačkoliv velící důstojník Montgomery Scott to tuší, velvyslanec Fox chce jít diplomatickou cestou za jakoukoliv cenu. Uvězněnému výsadku se daří zničit jednu z komor, ale Kirk je záhy opět dopaden. Velvyslanec Fox se transportuje na povrch, kde mu ovšem radní sdělí, že byl určen také k likvidaci. Spock spolu se členy výsadku jej osvobozuje a ničí další komoru.  Mezitím radní požaduje po Kirkovi, aby se členové "Enterprise" nahlásili pro likvidaci v komorách, čímž by vyrovnal počty obětí v počítačové válce a ušetřil své lidi. Kirk místo této zprávy sdělí Scottymu zprávu "„Kód 24 do dvou hodin!“", což znamená, že "Enterprise" má zničit vše na povrchu planety do 2 hodin. Spockovi se daří osvobodit kapitána Kirka, který rozhoduje o zničení počítače Eminiaru. Válka se stala moc čistá, bez krvavých obětí a bez násilí, jak jej známe a tím ani nebyl důvod jí ukončit. Proto Kirk rozbil hlavní počítač a Eminiar tak má na výběr: buď vést skutečnou válku nebo vyjednat mír s Vendikarem. Eminiar, neznalý pravé a bolestné války, si volí mírová jednání.  "Enterprise" následně může volně opustit orbitu planety.

„Příchuť zkázy“ (v originále „A Taste of Armageddon“) je čtyřiadvacátý díl první sezóny seriálu Star Trek, později známého jako "". Premiéra epizody proběhla 23. února 1967.

"A Taste of Armageddon" is the twenty-third episode of the of the American science fiction television series "". Written by Robert Hamner and Gene L. Coon and directed by Joseph Pevney, it was first broadcast on February 23, 1967.  In the episode, the crew of the "Enterprise" visits a planet engaged in a completely computer-simulated war with a neighboring planet but the casualties, including the "Enterprise"s crew, are supposed to be real.


Život a dílo.

Proslavil se především jako "král pout" ("handcuff king") a byl typickým představitelem oboru eskapády, což znamená únik z různých pout, svěracích kazajek, zašitých pytlů, nebo uzamčených klecí a skříní. Jeho dovednost překonala vše, co bylo v oboru eskapád dosud předvedeno. Ve Washingtonské státní věznici se nechal dokonce uzavřít do pověstné cely smrti. Zakrátko poté, co jej kontrolní úředníci opustili, stál vítězoslavně přede dveřmi. Osvobozoval se z beden, konví, z pout na suchu i ve vodě. V Pittsburghu byl uzavřen ve skleněné kopuli zvlášť k tomu účelu zhotovené, v Detroitu byl spoután a svázán do balíku a vyvěšen na praporové žerdi z desátého poschodí. Ovládal i všechny ostatní obory moderní magie, vystupoval jako iluzionista v různých městech Evropy, a dokonce i v pražském varieté Praha Karlín v roce 1901 (""Král lamačů okovů")". Jeho výraznou aktivitou bylo také pořádání antispiritistických přednášek, při nichž demonstroval triky spiritistů. Pomohl tak díky znalostem moderní magie odhalit více než sto podvodných médií. Při jedné experimentální přednášce na univerzitě v Montrealu, ho nečekaně student W. I. Whitehead udeřil 3-4x pěstí do břicha. Poté odcestoval do Detroitu, kde po jednom z představení, kdy se v zákulisí zhroutil a byl následně převezen do nemocnice, kde mu zjistili prasklé slepé střevo a zánět pobřišnice, byl dvakrát operován (naposledy 29.10.1926) a nakonec 31.10.1926 ve 13:00 zemřel. Za příčinu smrti byl dlouho považován úder do břicha způsobený W. I. Whiteheadem, ale v pozdější době se ukázalo, že zánětem slepého střeva nejspíše trpěl již před příjezdem do Montrealu. Také doktor Robert J. Albo zpochybnil teorii o úderu jako možné příčině smrti, protože je velmi nepravděpodobné, že by k prasknutí slepého střeva došlo následkem úrazu.  V dějinách iluzionistického umění zaujímá osobité místo a o jeho životě a umění byly natočeny tři celovečerní filmy. Popularita tohoto umělce je dodnes tak velká, že především Američané ještě v současnosti – když chtějí říci „vysvobodit se“ nebo „dostat se z těžké situace“ – používají výraz odvozený od jeho jména "houdinizovat". V České republice je mu věnována expozice v Divadle kouzel Pavla Kožíška, kde si návštěvníci mohou prohlédnout fotografie a plakáty z Houdiniho legendárních vystoupení a jeho zvětšený portrét, který vyšel na amerických poštovních známkách.

Houdini ve filmu.

Roku 2007 natočil režisér Gillian Amstrong film "Iluze lásky" inspirovaný právě Houdinim. Hlavní roli zde hrál Guy Pearce a Catherine Zeta-Jonesová.  O sedm let později, v roce 2014, vznikl dvoudílný životopisný film "Houdini", v němž roli slavného iluzionisty ztvárnil Adrien Brody, jeho manželku pak herečka Kristen Connollyová.

Harry Houdini narozený jako Erik Weisz, později psáno Ehrich Weiss (24. března 1874 Budapešť – 31. října 1926 Detroit), byl maďarsko-americký kouzelník, iluzionista, eskapolog, kaskadér, skeptik, filmový producent, herec a amatérský letec. Přezdívalo se mu "mistr úniku" a jeho mladší bratr Ferenc Weisz, později známý jako Theodore Hardeen, se též stal kouzelníkem.

Harry Houdini (; born Erik Weisz, later Ehrich Weiss or Harry Weiss; March 24, 1874 – October 31, 1926) was a Hungarian-born American illusionist and stunt performer, noted for his sensational escape acts. He first attracted notice in vaudeville in the US and then as "Harry 'Handcuff' Houdini" on a tour of Europe, where he challenged police forces to keep him locked up. Soon he extended his repertoire to include chains, ropes slung from skyscrapers, straitjackets under water, and having to escape from and hold his breath inside a sealed milk can with water in it.  In 1904, thousands watched as he tried to escape from special handcuffs commissioned by London's "Daily Mirror", keeping them in suspense for an hour. Another stunt saw him buried alive and only just able to claw himself to the surface, emerging in a state of near-breakdown. While many suspected that these escapes were faked, Houdini presented himself as the scourge of fake spiritualists. As President of the Society of American Magicians, he was keen to uphold professional standards and expose fraudulent artists. He was also quick to sue anyone who imitated his escape stunts.  Houdini made several movies but quit acting when it failed to bring in money. He was also a keen aviator and aimed to become the first man to fly a plane in Australia.


Stavba.

Plavidla navrhl britský konstruktér William Henry White. Třída "Canopus" byla určena pro službu na Dálném Východě. Navazovala na třídu "Majestic", měla však o přibližně 2000 tun menší výtlak a o jeden uzel vyšší rychlost. Úspory výtlaku bylo dosaženo především ztenčením pancéřování, což ale bylo zčásti vyváženo lepší kvalitou použitého Kruppova pancíře. Byly to první britské bitevní lodě vybavené vodotrubními kotly (oproti starším cylindrickým kotlům pracovaly při dvojnásobném tlaku a umožňovaly dosáhnout vyšších výkonů bez nárůstu hmotnosti). Celkem bylo v letech 1896–1902 postaveno šest jednotek této třídy.  Jednotky třídy "Canopus":

Konstrukce.

Hlavní výzbroj tvořily čtyři 305mm kanóny ve dvouhlavňových věžích, dvanáct 152mm kanónů v kasematech, deset 76mm kanónů, šest 47mm kanónů a čtyři 457mm torpédomety. Pohonný systém tvořilo 20 kotlů Belleville a dva parní stroje o výkonu 13 500 ihp, pohánějící dva lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 18 uzlů.

Osudy.

Lodě třídy "Canopus" byly do stavu britského královského námořnictva zařazeny v letech 1899 až 1902. Již o čtyři roky později vstoupila do služby bitevní loď HMS "Dreadnought", která svou převratnou konstrukcí učinila dosavadní bitevní lodi zastaralými. Všech šest lodí bojovalo na řadě bojišť první světové války – například v domácích vodách, v Atlantiku, Středomoří či Rusku. Na počátku války se podílely zejména na ochraně konvojů.  "Canopus" byl přidělen jako posila 4. eskadře křižníků kontradmirála Cradocka, která pátrala po silnější Německé východoasijské eskadře. Jeho rychlost však byla příliš nízká a proto nezasáhl do bitvy u Coronelu, ve které byla Cradockova eskadra zničena. Poté byl "Canopus" usazen na mělčině, aby jako dělostřelecká baterie chránil vjezd do přístavu Port Stanley na Falklandách. V bitvě u Falklandských ostrovů byl první britskou lodí, která ostřelovala německé křižníky objevivší se nečekaně před Port Stanley. Do dalších fází střetnutí už ale nezasáhl.  V dardanelské kampani roku 1915 bylo nasazeno všech šest lodí, přičemž dvě z nich zde byly potopeny. "Ocean" se potopil 18. března 1915 po najetí na minu. "Goliath" 13. května 1915 poskytoval palebnou podporu pozemním jednotkám a byl přitom potopen třemi torpédy tureckého torpédoborce "Muavenet-i Milliye". Zahynulo 570 členů posádky.  "Albion" a "Canopus" byly v roce 1916 převedeny do druhé linie. "Glory" sloužila v letech 1916–1919 v severním Rusku a účastnila se britské intervence do ruské občanské války. "Vengeance" byla od počátku roku 1917 v rezervě. Všechny čtyři zachovalé lodi byly v letech 1919–1921 prodány do šrotu.

Třída Canopus byla třída predreadnoughtů Royal Navy. Skládala se ze šesti jednotek. Všechny lodi bojovaly v první světové válce, přičemž "Goliath" a "Ocean" v ní byly ztraceny. Ostatní lodi byly sešrotovány na počátku 20. let 20. století.

The "Canopus" class was a group of six pre-dreadnought battleships of the British Royal Navy built in the late 1890s. The ships were designed by the Director of Naval Construction, William White, for use on the China Station. The class comprised , the lead ship, and , , , , and . The class was armed with a main battery of four BL 12 inch Mk VIII naval guns and a secondary battery of twelve QF 6-inch guns. Compared to the preceding s, the "Canopus" class was smaller, faster, and less heavily armoured, though they adopted new, stronger Krupp armour, which was more effective than the Harvey steel used in the "Majestic"s. In addition to the Krupp steel, the ships also adopted several other changes, including water-tube boilers, in-line funnels, and a full-length armoured belt.  The six ships of the "Canopus" class served abroad for much of their early careers, with all six of them seeing service on the China Station in the early 1900s. In addition, "Canopus" also served with the Mediterranean Fleet during this period. In 1905, with the signing of the Anglo-Japanese Alliance, the Royal Navy withdrew most of its heavy units from the Far East, and the six "Canopus"-class ships returned to British waters, seeing further service with the Home, Channel, and the Atlantic Fleets through 1908. From then to 1910, most of the ships saw service with the Mediterranean Fleet, before being reduced to reserve status or other secondary duties thereafter.  With Britain's entry into the First World War in August 1914, the ships were mobilised as the 8th Battle Squadron, but they were quickly dispersed to other stations, serving as guard ships and convoy escorts. "Canopus" participated in the hunt for the German East Asia Squadron, which culminated in the Battle of the Falkland Islands in December 1914. In early 1915, most of the ships were sent to the eastern Mediterranean Sea to take part in the Dardanelles Campaign against the Ottoman Empire. During these operations, "Ocean" and "Goliath" were sunk, in March and May 1915, respectively. "Canopus" and "Albion" were withdrawn from active service in 1916, thereafter being used as barracks ships. "Glory" served as the flagship of the British North Russia Squadron, while "Vengeance" took part in operations off German East Africa in 1916. After the war, all four survivors were quickly broken up in the early 1920s.


Geografie.

Nachází se v nadmořské výšce 940 metrů v severní části Judska a v centrální části Judských hor. Migdal Oz leží cca 9 kilometrů jihozápadně od města Betlém, cca 17 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému a cca 60 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu. Migdal Oz je na dopravní síť Západního břehu Jordánu napojen pomocí dálnice číslo 60 - hlavní severojižní tepny Judska, která vede obloukem severozápadně od vesnice.  Leží v jihovýchodním výběžku územně kompaktního bloku izraelských sídel zvaného Guš Ecion, který je tvořen hustou sítí izraelských vesnic a měst. Na severu leží velké izraelské sídlo městského charakteru Efrat. Uvnitř bloku se ale nacházejí i některé palestinské sídelní enklávy a jeho okraj je lemován pásem palestinských sídel. Neblíže k Migdal Oz jsou to vesnice Umm Salamuna, město Bajt Fadža a uprchlický tábor al-Arub.

Dějiny.

Migdal Oz byl založen roku 1977. Leží v oblasti historického bloku Guš Ecion, který má tradici moderního židovského osídlení ještě z doby před vznikem současného státu Izrael. Samotná osada v této lokalitě ale vznikla až po dobytí Západního břehu Jordánu izraelskou armádou, tedy po roce 1967.  27. června 1976 souhlasila izraelská vláda se záměrem zřidit v Guš Ecion novou osadu nazývanou pracovně Ecion Dalet (Etzion Dalet). K faktickému osídlení zde pak došlo v roce 1977. První obyvatelé sem přišli v srpnu 1977. Šlo o dvě skupiny mládeže, které se rozhodly po ukončení základní služby v izraelské armádě založit novou vesnici. Slavnostní založení osady se pak konalo v září 1977. Původně se měla vesnice jmenovat Migdal Eder, podle starší židovské osady, která v této oblasti stála ve 20. letech 20. století (viz článek Kfar Ecion). Ale vládní výbor pro pojmenování (Name Committee) toto pojmenování nedoporučil, protože odkazovalo i na stejnojmennou biblickou lokalitu, jejíž umístění v tomto regionu ale nebylo potvrzeno. Proto nakonec zvoleno jméno Migdal Oz.  Osada funguje jako kibuc a zemědělství je nadále součástí místní ekonomiky (velkochov kuřat, kravín, pěstování ovoce). Dále zde existuje několik průmyslových firem. Ve vesnici funguje obchod se smíšeným zbožím a předškolní zařízení pro děti. Vyšší stupně vzdělání jsou k dispozici v okolních izraelských obcích.  Počátkem 21. století byl Migdal Oz stejně jako téměř celá oblast Guš Ecion zahrnut do bezpečnostní bariéry, která má okolo Migdal Oz probíhat obloukem na jihu a východě. Podle stavu k roku 2008 sice tato bariéra ještě nebyla v tomto úseku postavena, ale její trasa již je definitivně stanovena.

Demografie.

Obyvatelstvo Migdal Oz je v databázi rady Ješa popisováno jako nábožensky založené. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 447 lidí. Během roku 2014 populace klesla o 11,5 %.

Migdal Oz ( מִגְדַּל עֹז nebo מגדל עוז doslova "Věž síly", podle biblického citátu z Knihy žalmů 61,4 - ""ty jsi moje útočiště a pevná věž proti nepříteli"", v oficiálním přepisu do angličtiny Migdal Oz) je izraelská osada a kibuc na Západním břehu Jordánu v distriktu Judea a Samaří a v Oblastní radě Guš Ecion.

Migdal Oz (, "lit." Tower of Strength) is an Israeli settlement and income-sharing community kibbutz in the West Bank. Located in the historic Etzion bloc 7.4 km from the Green Line and west of the Israeli West Bank barrier, it falls under the jurisdiction of Gush Etzion Regional Council. In it had a population of .  The international community considers Israeli settlements in the West Bank illegal under international law, but the Israeli government disputes this.