Historie, příklady použití.

Náprava s torzní tyčí se často používá u užitkových vozidel a SUV automobilek Ford, Dodge, General Motors, Delica a Toyota; torzními tyčemi jsou vypružena pojezdová kola některých tanků, např. všech sovětských a ruských tanků počínaje typem T-44.  Před druhou světovou válkou měl vůz Citroën Traction Avant (1934) s přední poháněnou nápravou obě nápravy odpruženy torzní tyčí, přední nápravu nezávisle, zadní s pevnou osou. Československé vozy Tatra konstruované profesorem Hansem Ledwinkou v polovině 30. let 20. století měly na všech kolech nezávislé odpružení torzní tyčí, společně se vzduchem chlazeným motorem vzadu. Také prototypy vozu Volkswagen Brouk ve 30. letech obsahovaly torzní tyče, zvláště v příčné montáži. Ledwinkovu koncepci okopíroval Ferdinand Porsche, jehož následníci později potvrdili vliv Ledwinkových modelů Tatra na vůz Kdf-Wagen z roku 1938 (později známý jako VW Brouk), jejž Porsche zkonstruoval, za což v rámci poválečného procesu zaplatil Volkswagen v roce 1961 firmě Ringhoffer-Tatra vyrovnání ve výši 3 milionů marek.  Systém byl též uplatněn u mnoha nových konstrukcí obrněných vozidel během druhé světové války. Byl významně použit u evropských vozidel Renault, Citroen a Volkswagen, stejně jako v 50. letech u firmy Packard. Packard používal torzní tyče vpředu i vzadu a propojoval přední a zadní nápravu pro zlepšení jízdních vlastností. Nejoblíbenější aplikací u amerických osobních vozidel byl systém Chrysler, používaný od modelového roku 1957, byť Chryslerova náprava "Torsion-Aire" byla pouze vpředu. Stejný základní systém podélné montáže byl udržován do uvedení platformy K v roce 1981.  Přestavěná náprava s torzní tyčí, uvedená v roce 1976 u vozu Dodge Aspen, zahájila příčnou montáž tyčí (možná podle osobního vozu Volkswagen T3) a vyráběla se do roku 1989 (do zavedení platformy M). Lehké užitkové vozy Dodge jsou však stále vyráběny s torzními tyčemi na přední nápravě.  Automobilka General Motors používá torzní tyče od roku 1966, počínaje platformou E (Oldsmobile Toronado, Cadillac Eldorado), pick-upy s pohonem všech kol S-10, a od roku 1988 ve vozech sérií GMT400, GMT800, a GMT900.

Náprava s vlečenými rameny a torzní tyčí.

Některé automobily s pohonem předních kol používají jiný typ nápravy s torzní tyčí - jde o nápravu s vlečenými rameny a s torzní tyčí mezi těmito rameny. Zde jsou zadní kola montována na konci vlečených ramen, která jsou vzájemně spojena torzní tyčí. Tato tyč vymezuje kola v bočním směru a současně působí jako stabilizátor. Výhodou je levná výroba a montáž, a také malé nároky na prostor (což znamená více místa pro cestující, náklad a komponenty vozidla).  Protože torzní tyč funguje v příčné rovině, nikoli svisle, nelze nastavovat světlou výšku a toto řešení trpí, do určité míry, podobnými omezeními z hlediska ovladatelnosti jako jiné nápravy s pevnou osou. Ovšem tato omezení nemusí být v provozu patrná, vzhledem k trendu směřujícímu k tvrdšímu, sportovnějšímu naladění podvozku s kratší dráhou pohybu kol. Tento druh nápravy byl poprvé použit u vozu Volkswagen Golf na začátku 70. let a zůstal často používaným u malých vozů a minivanů.

Vlastnosti.

Hlavní výhodou nápravy s torzní tyčí je odolnost, snadná nastavitelnost světlé výšky, např. pro kompenzaci těžšího či lehčího pohonného ústrojí, a malý profil podél šířky vozidla. Ubere méně prostoru z interiéru vozidla než vinuté pružiny. Hlavní nevýhodou oproti vinutým pružinám je, že torzní tyč obvykle neumožňuje progresivní odpružení, což nutí konstruktéry dělat kompromisy mezi jízdními vlastnostmi a ovladateností vozidla. Torzní tyče s progresivní charakteristikou existují, ale na úkor odolnosti, protože mají tendenci praskat v místě, kde se mění průměr tyče.  U většiny systémů s torzní tyčí, zvláště u firmy Chrysler, lze světlou výšku (a tedy mnoho dalších vlastností) snadno nastavovat pomocí šroubů, které spojují torzní tyč se závěsem kola.  Některá vozidla používají torzní tyče pro zajištění automatického nastavování světlé výšky pomocí elektromotoru. Tím lze zajistit lepší reakci na zátěž a v některých případech (v závislosti na tom, jak rychle elektromotor pracuje) též reakci na stav vozovky. Výškově stavitelná náprava byla využita pro zavedení režimu pro výměnu kola, kdy se vozidlo nadzvedne na třech kolech a zbývající kolo se zvedne nad zem bez pomoci zvedáku.

Možné problémy.

Protože lze světlou výšku vozidla měnit otáčením šroubu na páce nápravy, natočení páky příliš daleko může ohnout stavěcí šroub, a co je horší, posunout píst tlumiče pérování mimo jeho standardní pracovní dráhu. Přetažení torzní tyče může také způsobit, že se náprava dostává předčasně na doraz a vede to k nepohodlné jízdě. Sady pák z druhovýroby používají k zabránění přetažení šrouby se zarážkou, stejně jako pomocné prvky pro správnou dráhu pístu tlumiče.

Náprava s torzní tyčí je označení pro takovou nápravu vozidla, která pro odpružení používá torzní (zkrutnou) tyč. V nejjednodušším případě je jeden konec dlouhé kovové tyče, uložené příčně vůči vozidlu, ukotven ve skeletu vozidla, zatímco na opačný konec je namontována páka probíhající podélně a na ní je závěs kola. Svislý pohyb kola způsobuje, že se tyč zkrucuje okolo své osy a klade pružný odpor. Účinná pružnost je dána délkou a průměrem tyče a vlastnostmi materiálu, z nějž je zhotovena.

A torsion bar suspension, also known as a torsion spring suspension, is any vehicle suspension that uses a torsion bar as its main weight-bearing spring. One end of a long metal bar is attached firmly to the vehicle chassis; the opposite end terminates in a lever, the torsion key, mounted perpendicular to the bar, that is attached to a suspension arm, a spindle, or the axle. Vertical motion of the wheel causes the bar to twist around its axis and is resisted by the bar's torsion resistance. The effective spring rate of the bar is determined by its length, cross section, shape, material, and manufacturing process.


Úvod.

Pro natočení svého v pořadí čtvrtého filmu pro společnost Mutual, se kterou na počátku roku 1916 podepsal kontrakt na dvanáct dvoudílných snímků a pro jejichž natočení dostal naprostou svobodu, se Chaplin nechal inspirovat svými music-hallovými a kabaretními počátky, a to především svým slavným skečem z dob působení v Karnově skupině „Noc v londýnském kabaretu“. Film "Chaplin se vrací z flámu" ("One A.M."; 1916) se odlišuje nejen od celé série pro Mutual, ale nemá obdobu v celé jeho tvorbě. Film samotný je ve skutečnosti Chaplinovým sólovým výstupem, pouze v úvodní scéně filmu je na plátně přítomen jiný herec (Albert Austin) v roli zcela pasivního řidiče taxislužby, poté jsou Chaplinovými spoluhráči, a to zcela rovnocennými, již jen neživé předměty jeho domácnosti.  Film, jehož premiéra se uskutečnila 7. srpna 1916, byl natočen v ateliérech Lone Star společnosti Mutual, stejně jako většina ostatních Chaplinových filmů pro tuto společnost.

Synopse.

Před domem zastavuje vůz taxislužby a v něm se po prohýřené noci vrací domů silně společensky unavený elegán s pelerínou a cylindrem (Chaplin). Taxikář (Austin) nehnutě sleduje počínání svého nočního zákazníka, který se snaží vystoupit z auta a zaplatit. Před domem se elegán s vervou pouští do hledání klíče od domu. Když jej ani po usilovném hledání nenachází, rozhodne se do domu dostat oknem. V okamžiku, kdy se dostává do svého bytu oknem nachází dlouho hledaný klíč a proto se oknem vydává opět ven, aby si mohl odemknout a vstoupit do domu dveřmi. Ve svém domově je již opilý elegán obklopen pouze již jen neživými běžnými domácími předměty, které pro něj představují rovnocenného partnera. Kluzký koberec je následován kulatým stolem ve vstupní hale, kolem kterého se rozpoutá divoká honička za láhví whiskey. Medvědí kožešiny na zemi se mění v divokou zvěř, se kterou svádí opilec nelítostný boj. Je čas jít se uložit ke spánku a tak se opilec vydává po dvojitých schodech do prvního patra, odkud je hodinami s obrovitým kyvadlem navrácen do přízemí. Následují další a další marné pokusy, a to nejenom po schodišti, ale také šplhem po věšáku. Když se konečně dostává do své ložnice, čeká jej rozhodující zápas se záludným mechanismem skládací postele. Boj končí opilcovým rezignovaným ulehnutím ke spánku do vany.

Chaplin se vrací z flámu () je americká filmová groteska z roku 1916, kterou Charlie Chaplin natočil v době svého působení pro společnost Mutual.

One A.M. is a unique Charlie Chaplin silent film created for Mutual Film in 1916. It was the first film he starred in alone, except for a brief scene of Albert Austin playing a cab driver.


Soutěže.

Jednotlivé země pořádají své národní šampionáty (v Česku Český minigolfový svaz, ČMGS). Nejlepší minigolfisté se účastní mistrovství světa, případně Evropy, v juniorské i seniorské kategorii, které jsou organizovány "Světovou minigolfovou federací (World Minigolf Sport Federation)."

Pravidla.

V současné době jsou pro soutěže normovány tři odlišné systémy. Podstatou hry je minimálním počtem ran dopravit míč ze základního pole do cílové jamky a při tom předepsaným způsobem překonat překážku. Pokud není jamka dosažena šestou ranou, zapíše se sedmá jako trestná rána a pokračuje se na další dráze. V jednom kole se hraje 18 drah s různými překážkami. Nejlepší možný výsledek na jedno kolo je tedy 18 a nejhorší 126 ran.

Typy minigolfu.

Miniaturgolf.

Miniaturgolf obsahuje 18 drah, kovové rámy, nepochozí cementovláknité desky (eternit). Pro soutěže je vždy vybráno osmnáct z pětadvaceti variant v současné době znormovaných drah. Délka dráhy: 6,25 m Šířka dráhy: 0,90 m Průměr cílového kruhu: 1,40 m

Betonový minigolf.

Betonový minigolf – 18 drah, betonové pochozí dráhy s kovovými mantinely.

Švédské filcové dráhy.

Švédské filcové dráhy – 18 drah,dřevěná nebo kovová nepochozí konstrukce s povrchem potaženým filcovým kobercem.

Další.

Kromě těchto systémů existuje ještě řada dalších například sterngolf (cílový „kruh“ je ve tvaru hvězdy), pitpat (hraje se tágy na stolových dráhách), které ale plní formu zábavní, nikoliv soutěžní. V USA se hraje na hřištích s fantasknímí nenormovanými překážkami a každé hřiště je, obdobně jako velká golfová hřiště, originál.

Zahradní minigolf.

Dalším typem minigolfu je zahradní minigolf. Tvoří jej soubor několika typů překážek, většinou z plastu, nebo plechu. Výhodou tohoto typu minigolfu je jednoduchá příparava hřiště během několika okamžiků kdekoliv na zahradě, v kanceláři, v hotelech, restauracích, zábavných parcích apod. Nespornou výhodou je též možnost hrát téměř na jakýchkoliv površích jako tráva, beton, koberec, plovoucí podlaha, dokonce i ledová plocha. Tento typ minigolfu není soutěžní, slouží spíše pro zábavu.

Venkovní vs. halový (indoor) minigolf.

V posledních letech se i v České republice objevují výše uvedené typy minigolfu pod střechou. V případě venkovního a halového minigolfu se nedá zcela mluvit o rozdělení na různé typy. Minigolf v hale však výrazným způsobem přispívá k tomu, aby z minigolfu nebyla pouze sezonní, ale nově celoroční aktivita. Indoor minigolfy v České republice lze nalézt v Praze Nových Butovicích (Minigolf Butovice), v Olomouci a v Děčíně.

Vybavení.

Na rozdíl od golfu se minigolf hraje pouze jednou holí. Přípustné jsou veškeré běžné minigolfové a golfové hole. Hůl nesmí mít zaměřovací zařízení. Povoleny jsou zářezy na patce hole. Plocha patky hole nesmí přesahovat 40 cm.  Jedna dráha se za různých povětrnostních podmínek může hrát rozdílným míčem nebo se může stejný míč nahřívat případně chladit.  Míčů, které se používají pro minigolf, je několik stovek až tisíců. Liší se v základních pěti paremetrech.

Minigolf je miniaturní verze golfu, která se hraje na speciálním hřišti. Na výraz "minigolf" měla původně ochrannou známku švýcarská společnost, která vybudovala svůj vlastní patentovaný typ minigolfového hřiště.  Minigolf vznikl jako zábavně tréninkový doplněk klasického golfu ve třicátých letech v Americe.

Miniature golf, also known as minigolf, mini-putt, midget golf, crazy golf, or putt-putt, is an offshoot of the sport of golf focusing solely on the putting aspect of its parent game. The aim of the game is to score the lowest number of points. It is played on courses consisting of a series of holes (usually a multiple of 9) similar to its parent, but characterized by their short length (usually within 10 yards from tee to cup).  The game uses artificial putting surfaces (such as carpet, artificial turf, or concrete), a geometric layout often requiring non-traditional putting lines such as bank shots, and artificial obstacles such as tunnels, tubes, ramps, moving obstacles such as windmills, and walls of concrete, metal, or fiberglass. When miniature golf retains many of these characteristics but without the use of any props or obstacles, it is purely a mini version of its parent game.  Resort towns such as Myrtle Beach, South Carolina; Branson, Missouri; Pigeon Forge, Tennessee; and Wisconsin Dells, Wisconsin are known for their numerous minigolf courses.


Rozdělení.

Výstavy pořádané v Česku lze rozdělit na:

Průběh výstavy.

Výstavy psů pořádané podle výstavního řádu FCI mají ustálený průběh.

Registrace psů (přejímka).

Před samotným posuzováním je organizátory poskytnuta přibližně hodina na registraci. Vystavovatelé se registrují ve výstavní kanceláři, kde si přebírají potřebnou dokumentaci. Obdrží tam i organizační pokyny. Následně se vystavovatelé se svými psy shromažďují v blízkosti kruhu, ve kterém bude jejich plemeno posuzováno.

Posuzování jednotlivých plemen.

Hlavní částí každé výstavy je samotné posuzování. Posuzování je obvykle rozdělené do tzv. kruhů. V jednom kruhu jsou obvykle posuzováni jedinci každého plemene. Na výstavách může být v jednom kruhu posuzovaných i více plemen, ale ne najednou − plemena se posuzují samostatně, za sebou. Nejdříve jsou posuzováni jednotlivci z jednoho plemene. Nejsou však posuzováni najednou, ale jsou rozděleni podle:  Jedinci jsou do tříd rozdělení podle věku, v některých třídách i podle dosažených titulů a zkoušek.  Vítězi dané třídy může rozhodčí udělit titul CAC (respektive CAJC). Vítězové tříd psů, kteří získali titul CAC, mohou získat titul CACIB (na Mezinárodní výstavě) nebo Národní vítěz (na Národní výstavě. Stejně tak i feny. Pes a fena, kteří získali titul CACIB nebo Národní vítěz, postupují do finále, kde se společně se psy s tituly CAJC a vítězem třídy veteránů utkají o titul BOB (Nejlepší pes plemene).

Závěrečné soutěže.

Po posouzeních všech plemen se většina kruhů uzavírá a v hlavním kruhu začínají probíhat slavnostní závěrečné soutěže. V nich se vybere vítěz celé výstavy.

Vítěz skupiny.

Vítězové plemen (držitele titulu BOB) nastupují do kruhu podle FCI skupin a soutěží o titul vítěze skupiny (BIG nebo BOG). O udělení tohoto titulu rozhoduje rozhodčí s oprávněním posuzovat závěrečné soutěže. Spolu tedy nastupují jedinci různých plemen, avšak jen těch, které jsou zařazené do jedné FCI skupiny.

Závěreční vítězové.

Vítězové FCI skupin nastupují do finále soutěže o udělení titulu Vítěze výstavy (BiS, Best in Show). V případě, že se jedná o vícedenní výstavu, se vítězové FCI skupin nejdřív utkají o titul Vítěz dne (BOD, Best of Day) a v závěrečném dni výstavy nastoupí vítězové všech dní do soutěže o udělení titulu BIS.  Titul BIS je velmi prestižním oceněním a obvykle se ho dostane jen výjimečně kvalitním psům. Pro majitele takto oceněného psa je to vysoké hodnocení jeho chovatelských úspěchů.

Výstava psů je základní kynologická akce, kde se setkávají majitelé čistokrevných psů s průkazem původu, aby předvedli svého psa (či psy) před rozhodčími (výjimečně před porotou) a obecenstvem a obdrželi odborný posudek o exteriérových kvalitách a nedostatcích posuzovaného jedince od kvalifikovaných rozhodčích.  Výstavní ocenění psů nejsou jen pěkné poháry nebo diplomy. Jedná se především o systém zušlechťování jednotlivých plemen. Na výstavách posuzují jedince rozhodčí − odborníci na konkrétní plemena, podle standardu daného plemene. Rozhodčí psům udělují známky, slovní posudky, tituly a pořadí umístění. Všechny tyto parametry mají svůj význam v dalším životě psa. Jen pes s dobrým výsledkem z výstavy se může stát chovným jedincem, tzn. že jeho potomci mohou dostat průkaz původu. V případě dalších výstavních úspěchů může pes obdržet tituly jako junioršampion krásy, šampion krásy či interšampion. Tyto tituly zvyšují prestiž chovatele a hodnotu psa v dalším v chovu. Všeobecně je totiž možné říci, že čím víc má pes výstavních úspěchů, tím více se přibližuje standardu plemene (popisu ideálního jedince).  Výstavy psů jsou v Česku zastřešované Českomoravskou kynologickou unií (ČMKU), která je členem FCI. Z toho vyplývá, že všechny výstavy pořádané v Česku jsou podle výstavního řádu FCI.

A conformation show, also referred to as a "breed show", is a kind of dog show in which a judge, familiar with a specific dog breed, evaluates individual purebred dogs for how well the dogs "conform" to the established breed type for their breed, as described in a breed's individual breed standard.  Such shows are useful to breeders as a means of evaluating dogs for breeding purposes. A conformation championship from a recognised national kennel club is generally considered a reasonably objective indication of merit, as it indicates that the dog has been found to be a superior example of its breed by a number of different judges on a number of separate occasions. Many breeders consider championship a prerequisite for breeding.  The first modern conformation dog show was held in Newcastle upon Tyne, England, in June 1859, and the only breeds scheduled were pointers and setters.


Život.

Balmont se narodil ve šlechtické rodině. První verše napsal, když mu bylo 10 let. Z gymnázia v Šuje byl vyloučen za rozšiřování politických letáků. Dostudoval na gymnáziu ve Vladimiru. V roce 1886 začal studovat na moskevské univerzitě, o rok později byl ale vyloučen za účast na demonstraci. Pokusil se o sebevraždu a během rekonvalescence se začal věnovat poezii. Náklad první sbírky pod vlivem nepříznivé kritiky zničil. Později se ale stal slavným a módním autorem. Roku 1905 emigroval do Paříže, do Moskvy se vrátil v roce 1916. V roce 1917 ale vypukla říjnová revoluce, se kterou Balmont nesouhlasil, a proto uprchl do Německa a později do Francie, kde žil v emigraci a v chudobě. Zemřel v roce 1942 v Paříži.

Dílo.

Balmont je velmi ceněn pro zvukovou stránku svých básní, ve kterých usiloval o spojení dojmu barvy a zvuku v impresionistickém duchu. Později se přiklonil k symbolismu (sbírka "Buďme jak slunce"). Ve sbírce "Pták Ohnivák" vytvořil variace na zaklínadla, byliny a rituální písně. Ve sbírce "Volání dávných věků" se inspiroval kulturou východních národů.  Mnoho jeho básní bylo zhudebněno, včetně jeho volného překladu Poeovy básně "Zvony", která se stala základem Rachmaninovovy chorálové symfonie, opus 35. V roce 1917 napsal na melodii Alexandra Grečaninova text "Hymny svobodného Ruska". Ruská prozatímní vláda nestačila přijmout tuto hymnu jako oficiální, skladba však byla populární mezi poříjnovou emigrací a stala se znělkou stanice Rádio Svoboda.  Ovládal 16 jazyků. Z češtiny přeložil například verše Jaroslava Vrchlického nebo Antonína Sovy, z angličtiny Edgara Allana Poea a Percy Bysshe Shelleyho, ze španělštiny Calderóna. Jeho překlady jsou ale považovány za příliš volné.  Hodně cestoval po celém světě (Evropa, USA, Mexiko, Japonsko, Indonésie). Z těchto cest psal prozaické knihy.

Konstantin Dmitrijevič Balmont ("Константин Дмитриевич Бальмонт", 15. červenec / 3. červenec 1867, Gumniši (Гумнищи), Šujský újezd, Vladimirská gubernie – 23. prosinec 1942, Noisy-le-Grand, Francie) byl ruský symbolistický básník a překladatel. Je pokládán za jednu z nejvýznamnějších postav tzv. stříbrného věku ruské poezie (přibližně 1900–1920).

Konstantin Dmitriyevich Balmont (; – 23 December 1942) was a Russian symbolist poet and translator. He was one of the major figures of the Silver Age of Russian Poetry.  Balmont's early education came from his mother, who knew several foreign languages, was enthusiastic about literature and theater, and exerted a strong influence on her son. He then attended two gymnasiums, was expelled from the first for political activities, and graduated from the second. He studied law at Moscow State University, but was quickly expelled for taking part in student unrest. He tried again at the Demidov Law College, but dropped out in 1890.  In February 1889 he married Larisa Mikhailovna Garelina; unhappy in marriage, on 13 March 1890 Balmont attempted suicide by jumping from a third-story window, leaving him with a limp and an injured writing hand for the rest of his life. He was involved in two other common-law marriages and attempted suicide a second time later in life.  He wrote poetry and prose prolifically and published his works to wide audiences in Russia, where he emigrated from after the Bolshevik revolution, and to a smaller audience in exile. He also translated works of writers in several other languages, including the works of Edgar Allan Poe. He was thought of as an innovative poet and enjoyed friendships with many of his fellow Russian emigrant poets. He died from pneumonia in France in 1942.


Úvod.

Polodokumentární, exteriérový film byl natočen režisérem Lehrmanem 10. ledna 1914 v době konání skutečných závodů dětských aut na pláži losangeleské čtvrti Venice. Film, který zaznamenává improvizované výstupy Chaplina mezi náhodnými návštěvníky těchto automobilových závodů, měl premiéru 7. února 1914. Tohoto dne se Charlie Chaplin poprvé divákům představil v nové masce - kostýmu Tuláka. Přesto není tento film prvním s touto postavou. Tím se stal film "Chaplin v hotelu" (Mabel's Strange Predicament; 1914), který byl natočen o několik dní dříve než "Chaplin v zábavním parku", ale do kin byl uveden o dva dny později. Ačkoli Chaplin v průběhu následujících let postavu tuláka obohatil o charakterové rysy, její vnější vzhled, až na malé výjimky, zůstal v podstatě stejný. Během svého keystonského období nicméně nevystupoval vždy jako Tulák, vytváří i zcela odlišné postavy ve filmech jako "Chaplin má sólo" (Tango Tangles; 1914), "Chaplin obětí nešťastné lásky" (Cruel, Cruel Love; 1914), "Chaplin na závodišti" (Mabel at the Wheel; 1914) nebo "Chaplin honí dolary" (Tillie's Punctured Romance; 1914), které ale pro jeho umělecký vývoj znamenají vždy krok zpět.

Synopse.

Ve Venice v Kalifornii se shromáždil obrovský dav lidí, který přišel sledovat závod dětských automobilů. Jedním z diváků je i Tulák (Chaplin), který zpozoroval přítomnost filmového režiséra (Lehrman) a jeho kameramana (Frank D. Williams), kteří se snaží natočit co nejlepší záběry zachycující tuto událost. Tulák se usilovně snaží dostat do záběru, ale je neustále upozorňován, aby šel z cesty. Odhodlán se ve filmu objevit, nepolevuje ve své snaze a neustále se vrací a promenáduje před kamerou a dráždí tak režiséra, který se posléze uchyluje i k násilí.

Chaplin v zábavním parku (v anglickém originále Kid Auto Races at Venice) je americká filmová groteska společnosti Keystone z roku 1914 s Charlesem Chaplinem v hlavní roli. V tomto filmu se Chaplin poprvé představil ve své typické roli Tuláka.

Kid Auto Races at Venice (also known as The Pest) is a 1914 American film starring Charles Chaplin in which his "Little Tramp" character makes his first appearance in a film exhibited before the public. The first film to be produced that featured the character was actually "Mabel's Strange Predicament"; it was shot a few days before "Kid Auto Races" but released two days after it.


Děj opery.

(Skalnatá krajina na ilyrském pobřeží) Zuří bouře a vesničané s hrůzou sledují, jak u břehu troskotá koráb (sbor "Strašlivo! Strašlivo!"). Rybář Marco svolává muže do člunů, aby vyjeli na pomoc tonoucím.  Na pustý břeh byl vyvržen mladík Sebastian a jeho vychovatel Antonio. Antonio byl kdysi vypovězen z Illýrie pro nepřátelství jeho otce s panujícím knížetem. Sebastian mu nabízí, že u knížete bude Antoniovým jménem prosit za usmíření. Antonio ho nabádá poprosit knížete, aby poslal své biřice prohledat mořský břeh, zda se někde nezachránila Sebastianova sestra-blíženec Viola. Sebastian zoufale vzpomíná, jak ji viděl tonout ve vlnách (arioso "O vzdal se, neklam, ty naděje svůdná!"). Oba odcházejí.  Rybáři se vracejí. Marcův člun zachránil jediného člověka – omdlelou Violu. Ta přichází k sobě a ihned jí před očima tane obraz, jak její bratr mizí v rozbouřeném moři (arioso "O moře ty zrádné!"). Marco se Viole nabízí, že se o ni postará, a radí jí, aby v pátrání po bratrovi požádala o pomoc zdejšího vládce, vévodu Orsina. Marco z korábu zachránil skříň se Sebastianovým šatstvem a Viola se rozhodne obléci se do něj a u vévody se vydávat za mládence.  K Marcově chalupě přichází vévoda Orsino, který trpí nešťastnou láskou k hraběnce Olivii (árie "V samotách přec nejsem sám"). Marco mu otvírá a vítá jej.

Inscenační historie opery.

Inscenace Smetanovy nedokončené opery jsou přirozeně řídké a mají příležitostný ráz, zpravidla k uctění skladatelovy památky při některém výročí. Po první inscenaci z roku 1924 byla znovu uvedena v Národním divadle 28. května 1944 za účasti jeho nejlepších sil. Znovu ji připomněly Státní divadlo Ostrava roku 1956, Státní divadlo Brno roku 1964 a dosud naposledy Státní divadlo Ostrava roku 1984.

Viola je název zamýšlené a zčásti zkomponované opery Bedřicha Smetany. Libreto pro skladatele zpracovala Eliška Krásnohorská podle známé komedie Večer tříkrálový od Williama Shakespeara. Jde tedy o jediné Smetanovo scénické dílo, které čerpalo inspiraci z klasického fondu světové literatury a jehož děj není lokalizován do českého prostředí. Smetanův dramaturgický posun k velkým světovým námětům, byť jen zamýšlený či pouze z malé části realizovaný, je pozoruhodný a naznačuje otevřenost skladatelova myšlení i jeho další možný vývoj v budoucnosti, které se již nedožil. Smetana začal s kompozicí Violy již v roce 1874, práci však odložil a vrátil se k ní až v závěru života, kdy rozepsal svou rovněž nedokončenou orchestrální fresku Pražský karneval. Fragment opery Viola tvoří 365 taktů, tj. přibližně 14 minut hudby.

Viola is an unfinished romantic opera by Bedřich Smetana. The libretto was written by Eliška Krásnohorská, and is based on Shakespeare's play "Twelfth Night". The composer did some work on it in 1874 and then came back to it in 1883, when he only managed to orchestrate a few scenes; the opera was left incomplete upon Smetana's death in 1884.


Složení šipky.

Každá ze tří šipek, které má hráč k dispozici, se skládá z hrotu, tělíčka, násadky a letky. Části šipky se do sebe zašroubovávají, letka se do násadky zasouvá. Částí šipky mohou také být gumové kroužky, zamezující rozšroubování, nebo pérka bránící vypadnutí letky.

Hroty.

Ocelové.

Mají podobný tvar a různé délky. Většinou jsou vyrobeny jako vyměnitelné části šipky z mosazi nebo hliníku a se čtvrtinovým závitem. Samotný hrot je ovšem z ušlechtilé ocele, s kuželovým ostřím pro lepší vnikání do tělesa sisalového terče. Šipky určené pro hru pouze na klasickém sisalovém terči, mají ocelový hrot neodnímatelný (pevně zalisovaný v tělese šipky). Ocelové (steelové) hroty nejsou povoleny pro hru na elektronických šipkových přístrojích.

Plastové.

Tvar hrotu je proměnlivý podle délky. Délky hrotů jsou jednotné pro každého výrobce(13, 24, 25 a 26mm) Plastové hroty mohou být buď běžného typu a nebo tzv. tuflex (vyztužené). Hroty typu tuflex jsou cenově o něco dražší, ale mají řadu výhod (méně se lámou, jsou těžko ohnutelné a mají delší životnost). Všechny plastové hroty jsou opatřeny 2BA závitem, vyrábějí se ve velké barevné škále. Nejsou vhodné pro hru na klasických sisalových terčích.

Tělíčka.

Kovové části, za které se šipky drží, na každé straně jsou dva závity pro hroty a násadky. Dle tvaru tělíčka je umístěno těžiště: barrel - těžiště je uprostřed, torpédo - těžiště je vepředu, straight - těžiště je rozloženo po celé délce. Tělíčka jsou nejčastěji vyráběna z mosazi, chromu nebo wolframu.

Násadky.

Kovové nebo plastové, na jedné straně závit, na druhé křížové rozříznutí pro letky

Letky.

Různé tvary, vyrábějí se z lehkých plastových fólií, nylonu, polyesteru.

Steel versus Soft.

Základním rozdělením šipek na dvě disciplíny (nebo varianty) jsou hroty. Podle tvrdosti hrotu a druhu terče, na který se hází, se šipkový sport dělí na tzv. Softy a Steely.

Bodování.

Oba soupeřící šipkaři vycházejí ze stejné zahajovací pozice, rovné celkových 501 bodů. Šipkaři se spolu pravidelně střídají po třech pokusech (pozn.: vypadne-li šipka z terče, platí pokus jako by byl již v terči) v každém kole, dosažené body se mu z celkových 501 bodů odečítají, a to tak dlouho, dokud některý z nich tzv. nezavře, tzn. že dosáhne vítězné hodnoty rovné 0. Dosažené body odráží náročnost hozeného pole odshora dolů. Každé pole má na terči jinou hodnotu, profesionální hráči proto musejí při hře neustále počítat, dopředu matematicky kalkulovat a vytvářet si tak co nejvhodnější podmínky pro rychle uzavření.  Cílem šipkaře je co nejrychleji a co za nejkratší dobu tzv. zavřít. Např. hodí-li na tři po sobě jdoucí šipky 3× tzv. triple o hodnotě pole 20 = tzn. 3 × 20 × 3 = 180 celkových bodů, zbývá mu pak již na dosažení vítězství 501-180 = 321). Hodíte-li 180, hodili jste největší možno hozené číslo, které v šipkách existuje.  a) tzv. Single = hozená hodnota v největším nejširším poli (× 1);  b) tzv. Double = hozená hodnota v nejvyšším úzkém poli (× 2);  c) tzv. Triple = hozená hodnota v prostředním úzkém poli (× 3)

Nejdůležitější svazy.

Stejně jako v některých jiných sportech (např. box, šachy) existuje i v šipkách více svazů na české i světové úrovni.

České a Slovenské svazy.

Uvedeny svazy s celorepublikovou působností:

Šipky jsou zároveň sport, sportovní náčiní, ale i zábavná hra, při které se házejí šipky na terč. Šipky patří do kategorie přesnostních sportů (dále např. curling, lukostřelba, kulečník, petanque).  V šipkách existuje více variant her, nejznámější a nejvíce hrané jsou 501 (301, 701 a další odvozené varianty), Cricket a High Score.  Při každé hře se hráči (2 a více) střídají u terče v tzv. kolech, a odhazují své 3 šipky, dokud některý z hráčů nesplní podmínky hry a nevyhraje. Jedné hře se říká též "leg" (termíny používané v šipkovém sportu jsou i v Česku často přejaté z angličtiny). Utkání se skládá z předem určeného počtu legů nebo setů (skládajících se z legů).

Darts is a sport in which two or more players throw small missiles, also known as darts, at a circular target, known as a "dartboard".. Points can be scored in the game by hitting specific marked areas of the board, though, unlike sports such as Archery, these are randomly allocated throughout the board and do not follow a common principle of points increasing towards the centre of the board. Though a number of similar games using various boards and rules exist, the term "darts" usually now refers to a standardised game involving a specific board design and set of rules.  As well as being a professional competitive sport, darts is a traditional pub game. Darts is commonly played in the United Kingdom and the Republic of Ireland; it is, however, enjoyed across the world.


Životopis.

Narodil se ve slovenské rodině stolaře v chorvatském Slanje (dnes část obce Donji Martijanec, Varaždinská župa), většinu svého dětství však prožil na Slovensku, v obci Kostiviarska (dnes součást Banské Bystrice). Vzdělání získal v Banské Bystrici. Nejprve působil jako notář, později pracoval v automobilových dílnách a jako šofér z povolání. Byl také úředníkem Matice slovenské v Martině. V roce 1938 se přestěhoval do Bratislavy a stal se profesionálním spisovatelem. V tomto období arizoval antikvariát patřící židovské rodině. V letech 1944-45 byl členem partyzánské skupiny, po osvobození se stal referentem na Pověřeníctví pro informace, od roku 1947 byl redaktorem časopisu Partizán a později správcem Domova Svazu slovenských spisovatelů v Budmericích. Od roku 1950 byl v plném invalidním důchodu. Zemřel v roce 1962 v Bratislavě.

Tvorba.

Svá první básnická díla uveřejňoval ve slovenských Národných novinách, Proletárce či Slovenském učiteli. V roce 1928 mu zveřejnili báseň i Slovenské pohľady, které se staly jeho oblíbeným časopisem, ve kterém vydával hlavně svoji poezii. První kniha mu vyšla až v roce 1932. Psal poezii a prózu nejen pro dospělé, ale i pro dětské čtenáře. Svojí tvorbou se řadí mezi neosymbolické a naturistické autory. Jeho lyrika je emotivní, hledá východiska v ideách lidskosti, svobody a rovnosti, které ztělesňuje tužba po dálkách, nicméně zároveň si uvědomuje marnost svého snění. V próze se věnuje např. psaní cestopisů, které však nejsou dokumentárními díly, ale autorskou fikcí.

Kritika.

V době druhé světové války arizoval antikvariát židovské rodiny Steinerových v Bratislavě (téma arizace obchodu bylo zpracováno ve filmu Obchod na korze). Navíc, když bylo započato s deportacemi Židů, prohlásil, že ve svém podniku žádné židy nepotřebuje a ohlásil je úřadům:  „"Prehlasujem, že vo svojom kníhkupectve nepotrebujem týchto Židov: Maxa Steinera, Jozefa Steinera, Žigmunda Steinera a Viliama Steinera. Zaistením a odtransportovaním týchto Židov neutrpí obchod ani Slovenský štát nijakú hospodársku ujmu, lebo som si našiel náhradu v árijskej osobe pána Viliama Fábryho z Turč. Sv. Martina".“  Tito lidé později zahynuli v koncentračním táboře.

Ľudo Ondrejov, vlastním jménem Ľudovít Mistrík, jiný pseudonym Ľ. M. Ondrejovič (19. října 1901, Slanje, Rakousko-Uhersko, dnes Chorvatsko – 18. března 1962, Bratislava, Československo) byl slovenský básník a prozaik.

Ľudo Ondrejov (October 19, 1901 in Slanje, present day Croatia – March 18, 1962 in Bratislava, Czechoslovakia) was a Slovak poet and prose writer.


Velké observatoře.

Spitzerův dalekohled je jediným zařízením z projektu Velkých observatoří, které nebylo vypuštěno pomocí raketoplánu. Původně se s raketoplánem počítalo ovšem po katastrofě Challengeru bylo od jeho využití upuštěno. Po určitých úpravách bylo nakonec možné využít k vynesení Spitzera na oběžnou dráhu raketu Delta II.

Historie projektu.

Koncept Velkých observatoří byl vytvořen v polovině 80. let Charlesem Pellerinem, ředitelem oddělení astrofyziky (NASA) a Martinem Harwittem. Na projektu se podílel také Harlan James Smith, předseda "Panelu NASA pro vesmírnou vědu" (NASA Space Science Board). Harwitt také zdůraznil, že mnoho nových astronomických objevů bylo učiněno díky pokrokům v oblasti pozorování elektromagnetického spektra a doporučil NASA, aby této oblasti věnoval zvýšenou pozornost. Program Velkých observatoří využívá čtyř samostatných teleskopů, přičemž každý z nich je určen pro pozorování specifické části spektra způsobem, kterého nejsou pozemské dalekohledy schopny z důvodu rušivých atmosférických elementů.

Optická observatoř.

Historie Hubbleova dalekohledu sahá až do roku 1946, kdy americký astronom Lyman Spitzer napsal svou práci "Výhody umístění astronomického dalekohledu v kosmu" Spitzer po celou svou kariéru zastával přesvědčení, že je nejlepší umístit dalekohled do vesmírného prostoru.  Projekt Orbitálních astronomických observatoří (OAO), který probíhal v letech 1966−72, demonstroval, jak důležitou roli by mohly teleskopy umístěné ve vesmíru hrát. V roce 1968 vytvořila NASA plán na vypuštění reflektorového dalekohledu s průměrem zrcadla 3 m, který byl nejprve znám jako "Large Space Telescope" (LST), jehož vypuštění bylo naplánováno na rok 1979. V roce 1978 bylo Kongresem Spojených států amerických schválen rozpočet a započala tak stavba teleskopu, který byl později pojmenován podle Edwina Hubblea.

Gamaobservatoř.

Záření gama již bylo dříve zkoumáno několika vesmírnými misemi. Během svého programu "High Energy Astronomy Observatory Program" NASA oznámila, že plánuje vybudování velké observatoře pro pozorování gama záření. "Gamma Ray Observatory" (GRO), později přejmenována na Comptonovu gamaobservatoř, byla navržena tak, aby mohla využít technologických pokroků v této oblasti, kterých bylo během 80. let dosaženo a k vypuštění nakonec došlo 5. dubna 1991.

Historie Chandry.

Roku 1976 obdržela NASA od vědců Riccarda Giacconiho a Harveyho Tananbauma návrh na vybudování Rentgenové observatoře Chandra, tehdy nazývané AXAF. Počáteční práce probíhaly v následujícím roce na Marshall Space Flight Center a Smithsonian Astrophysical Observatory. Mezitím došlo (1978) k vypuštění prvního experimentálního teleskopu pro pozorování rentgenového záření tzv. Einsteinovy observatoře (HEAO-2). Práce na Chandře pokračovaly během celých 80. let. V roce 1992 byly na Chandře, z důvodu finančních škrtů, provedeny technické úpravy; místo plánovaných dvanácti zrcadel bylo nainstalováno osm a dále byla vynechána dvě z plánovaných šesti snímacích zařízení. Původně plánovaný orbit byl změněn na eliptický, přičemž nejvzdálenější bod této dráhy se nachází v 1/3 vzdálenosti Měsíce od Země. Volba takové orbity znemožňuje sice provést v případě poruchy servisní misi, její výhodou ovšem je fakt, že se tato dráha ve většině své délky nachází mimo vliv Van Allenových radiačních pásů.

Historie Spitzeru.

Již od počátku 70. let 20. století zvažovali astronomové možnost umístění infračerveného teleskopu mimo rušivé efekty Zemské atmosféry. Většina prvotních konceptů viděla cestu v opakovaných letech raketoplánů NASA. Tato představa vznikla v době, kdy se předpokládalo, že budou raketoplány schopny absolvovat i v týdenních cyklech opakované lety s délkou trvání až 30 dnů. V roce 1979 vydala Národní výzkumná rada spadající pod Národní akademii věd Spojených států amerických zprávu A Strategy for "Space Astronomy and Astrophysics for the 1980s", ve které je Shuttle Infrared Telescope Facility (SIRTF) zmiňována jako jedno ze dvou prioritních zařízení, která mají být vyvinuta pro účely Spacelabu.  Roku 1983 byl vypuštěn Infrared Astronomical Satellite, který jako první provedl kompletní průzkum nebe v infračerveném oboru spektra. Od září 1983 začala NASA zvažovat možnost „dlouhotrvající mise SIRTF“ mimo palubu raketoplánu. Během mise STS-51-F se totiž ukázalo, že prostředí raketoplánu je pro infračervené pozorování nevhodné.

Velké observatoře ("ang.:" "Great Observatories") je název probíhajícího projektu NASA pro studium vesmíru, který využívá čtyř samostatných teleskopů umístěných ve vesmíru. Každé ze čtyř zařízení má odlišné pozorovací schopnosti a umožňují tedy studovat vesmír v různých částech elektromagnetického spektra.  Z výše uvedených zařízení jsou všechny, až na Comptonovu observatoř, v provozu; jeden z jejích palubních gyroskopů totiž selhal a NASA rozhodla o jeho stažení z orbity, které se událo 4. června 2000. Součástky, které vydržely průlet atmosférou, spadly do Tichého oceánu. V případě Hubbleova dalekohledu se zprvu počítalo s možností vypuštění a následného návratu na Zemi s pomocí raketoplánu. Od možnosti opětovného stažení bylo ovšem později upuštěno. 31. října 2006 schválil ředitel NASA Michael D. Griffin plán na provedení závěrečné servisní mise na Hubblu. Jedenáctidenní mise STS-125 by měla začít 14. října 2008 a jejím úkolem budou instalace nových baterií, výměna všech palubních gyroskopů, instalace zařízení pro sledování viditelné části spektra "Wide Field Camera 3" a dále spektrografu "Cosmic Origins Spectrograph".

NASA's series of Great Observatories satellites are four large, powerful space-based astronomical telescopes launched between 1990 and 2003. They were built with different technology to examine specific wavelength/energy regions of the electromagnetic spectrum: gamma rays, X-rays, visible and ultraviolet light, and infrared light. Two remain operational as of 2020.


Mládí a počátky vojenské kariéry.

Herbert Otto Gille se narodil 6. března roku 1897 v dolnosaském městě Gandersheim jako syn továrníka Hermanna Gilleho. Po dokončení základního vzdělání vstoupil na podzim roku 1909 do královského pruského kadetního sboru a byl zařazen na kadetní školu v Bensbergu nad Rýnem, kde studoval až do roku 1914. Následně nastoupil ještě na hlavní kadetní školu v Gross-Lichterfelde v Berlíně. Po dokončení kadetky byl zařazen v hodnosti Fähnrich (Praporčík) k 30. bádenskému pluku polního dělostřelectva ("Badischen Feldartillerie-Regiment Nr. 30"), který sídlil v Rastattu.

První světová válka.

Po krátké službě u 30. dělostřeleckého pluku byl Gille převelen v listopadu roku 1914 k 55. záložnímu dělostřeleckému pluku ("Reserve-Artillerie Regiment Nr. 55") s nímž byl odvelen na východní frontu, kde se zúčastnil těžkých bojů u Mazurských jezer. Na východní frontě bojoval s plukem až do prosince roku 1917, kdy byla jeho jednotka převelena na západní frontu.  U jednotky zůstal až do jejího rozpuštění v lednu roku 1919 a ke konci března téhož roku byl demobilizován s hodnosti nadporučíka ("Oberleutnant"). Během své vojenské služby během první světové války vystřídal funkce jako je velitel čety nebo velitel dělostřelecké baterie a za své působení byl vyznamenán pruským železným křížem obou tříd, brunšvickým válečným záslužným křížem obou tříd a rakouským vojenským záslužným křížem III. třídy s válečnou ozdobou.

Meziválečné období.

Po opuštění armády se rozhodl studovat zemědělství a k tomu pracoval na statku. K následujícímu roku se stal správcem zemědělského zařízení v bavorském Bambergu. Během roku 1923 si přibral ke své správcovské funkci ještě pozici inspektora veřejných zemědělských zařízení, a tu vykonával až do roku 1929. Mezi léty 1922 až 1929 byl rovněž členem veteránské organizace Stahlhelm.  V roce 1927 se zasnoubil se svojí přítelkyní Sophií Charlotte Mennecke, kterou si později, 4. ledna roku 1935 vzal za ženu. V říjnu téhož roku se jim narodila jejich jediná dcera.  V roce 1929 opustil Gille práci v zemědělském průmyslu a začal pracovat jako autoprodejce pro automobilku v Braunschweigu, kde pracoval až do roku 1931 v němž si otevřel vlastní prodejnu, kterou provozoval po dobu dvou let.  K 1. květnu roku 1931 se Gille rozhodl vstoupit do NSDAP a k 10. říjnu téhož roku vstoupil rovněž i do SS, kde byl zařazen ke "49. SS-Standarte" (49. pluk SS). Zde byl ke konci ledna roku 1933 pověřen velením motorizované jednotky pluku.  V hierarchii SS celkem rychle stoupal a již v létě roku 1934 se nechal přeložit do SS-Verfügungstruppe (předchůdce Waffen-SS) v hodnosti SS-Untersturmführer (Poručík SS), kde byl jmenován velitelem 11. roty u III. praporu od SS-Standarte 1 (Později se pluk vyvinul v SS-VT-Standarte Deutschland). U této jednotky sloužil až do začátku října roku 1936, kdy byl převelen ke SS-Standarte „Germania“, kde nahradil SS-Sturmbannführera Wernera Dörffler-Schubanda na pozici náčelníka štábu pluku.  Na této pozici sloužil až do 15. února roku 1937, kdy musel nahradit onemocnělého SS-Sturmbannführera Waltera Krügera na pozici velitele II. praporu u SS-Standarte „Germania“. Zde setrval až do 1. května roku 1939, kdy ho nahradil SS-Sturmbannführer Werner Dörffler-Schuband. Během roku 1937 podstoupil rovněž několik speciálních výcviků u armády a také výcvikový kurz na pěchotní škole v Döberitzu.

Druhá světová válka.

Počátky války.

Poté, co byl ustaven dělostřelecký pluk SS-Verfügungstruppe pod velením SS-Obersturmbannführera Petera Hansena, tak byl Gille dosazen do pozice velitele I. praporu pluku. S plukem se účastnil německého útoku na Polsko, za nějž byl vyznamenán sponami k obou stupňům železného kříže a povýšen k 19. říjnu roku 1939 do hodnosti SS-Obersturmbannführer (Podplukovník).  Gilleho jednotka byla následně začleněna do SS-Verfügungsdivision (pozdější Divize SS „Das Reich“) a Gille se s ní účastnil následného útoku na Francii.

Divize Wiking a východní Fronta.

V listopadu roku 1940 byla zformována nová bojová divize SS „Wiking“ pod velením SS-Brigadeführera Felixe Steinera a Gilleho jednotka byla použita jako základ dělostřeleckého pluku této nové divize. Gille byl tak jmenován první velitelem dělostřeleckého pluku divize a nedlouho poté byl ke konci ledna roku 1941 povýšen do hodnosti SS-Standarteführera (Plukovník).

Poválečný život.

Poté, co byl Gille propuštěn ze zajetí 21. května roku 1948, tak začal pracovat pro noviny až do roku 1958. Současně s tím si otevřel také malé knihkupectví a založil časopis pro veterány 5. tankové divize SS „Wiking“, "Wiking Ruf". Avšak 26. prosince roku 1966 umírá na srdeční zástavu ve městě Stemmen poblíž Hanoveru. Zpopelněn a pohřben byl na místním hřbitově ve městě Stemmen, nicméně jeho hrob již neexistuje.

Herbert Otto Gille (6. března 1897 – 26. prosince 1966) byl veterán první světové války a jeden z nejvíce vyznamenaných důstojníků Waffen-SS během druhé světové války. U zbraní SS dosáhl hodnosti SS-Obergruppenführer "und General der Waffen-SS" (Generál). Rovněž to byl držitel mnoha vojenských vyznamenání, včetně rytířského kříže železného kříže s dubovými ratolestmi, meči a brilianty nebo německého kříže ve zlatě.

Herbert Otto Gille (8 March 1897 – 26 December 1966) was a high-ranking German SS commander of the Nazi era. He commanded the SS Division Wiking during World War II. Gille was a recipient of the Knight's Cross of the Iron Cross with Oak Leaves, Swords and Diamonds, making him the most highly decorated Waffen-SS member of the war. After the war, Gille became active in HIAG, a lobby group and a revisionist veteran's organisation founded by former high-ranking Waffen-SS personnel in West Germany in 1951.


Sportovní kariéra.

Na dráze.

Na Mistrovství světa v atletice 2003 získal zlatou medaili v běhu na 5 km časem 12:52,79 min, když o čtyři setiny sekundy předběhl Hicham El Guerrouje. O rok později doběhl v olympijském finále na této trati na třetím místě. Při světovém halovém šampionátu v roce 2006 získal bronzovou medaili v běhu na 3000 metrů. Z mistrovství světa v Ósace v roce 2007 si přivezl stříbrnou medaili za druhé místo v závodě na 5000 metrů. Stejného úspěchu na této trati dosáhl i o rok později na olympiádě v Pekingu.

Maratonec.

Po pekingské olympiádě se začal věnovat především silničním běhům, z roku 2012 pochází jeho osobní rekord na půlmaraton, který zaběhl v čase 59:25. O rok později vytvořil v Berlíně svůj osobní rekord na maratonské trati 2:04:05. Tento výkon vylepšil o dalších 5 sekund při svém startu na berlínském maratonu v roce 2015. V olympijské sezoně 2016 nejprve vylepšil svůj nejlepší výkon v maratonu na 2ː03ː05 (při londýnském maratonu). V srpnu téhož roku se v Rio de Janeiro stal olympijským vítězem v maratonu. V roce 2017 se pokusil v projektu Breaking2 prolomit hranici dvou hodin, za touto hranicí zaostal 25 sekund, což se pokusil napravit na dalším podobném projektu, INEOS159, který se uskutečnil dne 12.10.2019 ve Vídni. Zde pokořil hranici 2 hodin a časem 1:59:40 vytvořil neoficiální nejlepší výkon všech dob (nikoliv ale světový rekord). Na podzim roku 2018 rovněž překonal světový rekord v maratonu v Berlíně, když doběhl v čase 2:01:39.

Odkazy.

Externí odkazy.

Eliud Kipchoge (* 5. listopadu 1984, Kapsisiywa, blízko Kapsabetu) je keňský sportovec, atlet, jenž se věnuje běhům na dlouhých tratích. Je mistrem světa v běhu na 5000 metrů z roku 2003 a olympijským vítězem v maratonu z roku 2016. V současnosti je také držitelem světového rekordu v maratonském běhu výkonem 2:01:39 hodiny, zaběhnutým v Berlíně roku 2018. Zároveň je také držitelem neoficiálního rekordu a prvního času na této trati pod hranicí 2 hodin (1:59:40,2 hodiny, kterého dosáhl ve Vídni dne 12. října 2019), tento výkon však nemůže být uznán jako oficiální světový rekord.

Eliud Kipchoge EGH ( ; born 5 November 1984) is a Kenyan long-distance runner who competes in the marathon and formerly the 5000 metres. He is the world record holder in the marathon with a time of 2:01:39, set on 16 September 2018, at the 2018 Berlin Marathon. His run broke the previous world record by 1 minute and 18 seconds. Described as "the greatest marathoner of the modern era", Kipchoge has won 12 of the 13 marathons he has entered.  Kipchoge won his first individual world championship title in 2003 by winning the junior race at the IAAF World Cross Country Championships and setting a world junior record over 5000 m on the track. At the age of eighteen, he became the senior 5000 m world champion at the 2003 World Championships in Athletics with a championships record, then followed with an Olympic bronze for Kenya in 2004 and a bronze at the 2006 IAAF World Indoor Championships. A five-time World Championship 5000 m finalist, Kipchoge took silver medals at the 2007 World Championships, 2008 Summer Olympics and 2010 Commonwealth Games.  He switched to road running in 2012 and made the second-fastest half marathon debut ever, at 59:25. In his marathon debut, he won the 2013 Hamburg Marathon in a course record time. His first victory at a World Marathon Major came at the Chicago Marathon in 2014, and he went on to become series champion for 2016, 2017, 2018 and 2019. He won the London Marathon a record 4 times, and won the Olympic marathon in 2016. His only loss in a marathon was a second place behind Wilson Kipsang Kiprotich at the 2013 Berlin Marathon, where Kipsang broke the world record.  On 12 October 2019, Kipchoge ran the marathon distance at a in Vienna, Austria, achieving a time of 1:59:40. The run did not count as a new marathon record, as standard competition rules for pacing and fluids were not followed and it was not an open event.


Posádka.

Dvoučlennou posádku tvořili tito kosmonauti:

Průběh letu.

Start.

Loď odstartovala 10. ledna 1978 krátce po poledni z kosmodromu Bajkonur s pomocí rakety Sojuz U. Start se vydařil, systém automatického přibližování fungoval včetně závěrečné operace pevného spojení. Po připojení 11. ledna 1978 byl poprvé vytvořen na orbitální dráze komplex tří spojených kosmických těles, protože u druhého spojovacího uzlu byla již dříve připojená loď Sojuz 26 se stálou posádkou stanice.

Práce na stanici.

Po dvou obězích návštěva, posádka Sojuzu 27, přestoupila do nitra stanice, kde ji členové stálé posádky ve složení Jurij Romaněnko a Georgij Grečko přivítali a převzali poštu a pracovní materiály (vč. atlasu světa). Vytvořila se čtyřčlenná pracovní skupina, jejímž velitelem byl určen Romaněnko.  Práci zahájili na experimentu CITOS, připraveným ve spolupráci vědců SSSR a Francie. Jednalo se o zkoumání dělení buněk ve stavu beztíže.  O dva dny později, 13. ledna 1978, posádky provedly vzájemné výměny anatomicky tvarovaných sedadel obou připojených Sojuzů a dalších předmětů. To proto, že návštěva měla cestovat zpět v dříve zaparkované lodi, tedy ne v té, kterou přiletěla. Podobný systém byl praktikován později i na dalších stanicích a mnoha letech s návštěvami. Navíc zde zůstávaly pochybnosti o stavu připojovacího uzlu, kde se marně pokoušela ke stanici připojit posádka Sojuzu 25 před třemi měsíci.

Odlet návštěvy domů.

Dne 15. ledna byl experiment CITOS ukončen a uložen na palubě Sojuzu 26. Další den, tj. 16. ledna, Džanibekov s Makarovem do lodi Sojuz 26 nastoupili, oddělili se od stanice Saljut 6 a krátce po poledni téhož dne přistáli na Zemi. Přistání bylo provedeno s pomocí padákového systému a brzdících motorů, kabina lodi dopadla měkce 310 km západně od Celinogradu v Kazachstánu.

Návrat Sojuzu 27.

Loď Sojuz 27 zůstala zaparkovaná u Saljutu 6 další dva měsíce. Mezitím byla na stanici další, tentokrát první mezinárodní návštěva se Sojuzem 28 (Gubarev a Vladimír Remek) a také zde byla nákladová bezpilotní loď Progres 1. Po jejich odletu zůstala na stanici jen základní posádka Romaněnko s Grečkem a postupně délkou svého letu překonala napřed sovětský, pak i čtyři roky starý světový – americký rekord.  Dne 16. března 1978 stanici posádka opustila v Sojuzu 27, po odpojení byl zahájen přistávací manévr. S pomocí motoru a padáků oddělená kabina s oběma kosmonauty přistála téhož dne v Kazachstánu 265 km od Celinogradu.

Konstrukce lodě.

Udaná startovací hmotnost byla 6570 kg. Loď se obdobně jako ostatní lodě Sojuz skládala ze tří částí, kulovité orbitální sekce, návratové kabiny a sekce přístrojové. Měla namontováno spojovací zařízení.

Sojuz 27 byla kosmická loď SSSR z roku 1978, která se svou posádkou absolvovala let k sovětské orbitální stanici Saljut 6. Podle katalogu COSPAR dostala označení 1978-003A a byl to 62. registrovaný let kosmické lodě s lidmi na palubě ze Země. Jejím volacím znakem byl PAMIR.

Soyuz 27 (, "Union 27") was a 1978 Soviet crewed spacecraft which flew to the orbiting Salyut 6 space station, during the mission EP-1. It was the third crewed flight to the station, the second successful docking and the first visitation mission. Once docked, it marked the first time that three spacecraft were docked together.  The main function of the EP-1 mission was to swap Soyuz craft with the orbiting crew, in so doing freeing a docking port for a forthcoming supply tanker. Cosmonauts Vladimir Dzhanibekov and Oleg Makarov returned to Earth in the Soyuz 26 spacecraft after spending five days on the station. The descent module is displayed at the Sergei Pavlovich Korolyov Museum of Cosmonautics in Zhytomyr, Ukraine.


Dějiny.

Území města byla původně záplavová oblast mezi řekou Hudson na východě a Jerseyskými skálami na západě. Původními obyvateli území byli indiáni z kmene Lenapi. První doložený příchod Evropanů je z roku 1609, kdy zde zakotvil při objevné výpravě Henry Hudson. Poté se zde začali usazovat holandští kolonisté a území spadalo pod správu guvernéra Nového Amsterdamu. V roce 1643 zde byl založen první pivovar v Severní Americe. Po roce 1664 se území dostalo do rukou Angličanů, a mělo převážně zemědělský charakter. Významnou osobou pro další rozvoj Hobokenu byl plukovník John Stevens (1749 - 1838). jako první začal pro toto území používat název Hoboken, původ jména je ale nejasný. V roce 1811 začal Stevens provozovat parní trajekt mezi Hobokenem a Manhattanem, což byl první komerční parní přívoz na světě. Ve 30. letech 19. století Stevens rozparceloval Hoboken na systém ulic, který je dodnes. V roce 1846 se zde konal první historický zaznamenaný zápas v baseballu, a Hobokenu se proto někdy říká rodné město baseballu. V roce 1849 získal Hoboken statut města. Koncem 19. století a na počátku 20. století se do města stěhovali převážně Němci, kteří zde v té době tvořili většinu obyvatel, a Hobokenu se říkalo "Malé Brémy". Ve městě byly vybudovány velké loděnice, a stavba lodí se stala hlavním průmyslem v Hobokenu. Během první světové války bylo mnoho Němců odsunuto, a po válce se do Hobokenu začali stěhovat z Evropy Italové a Židé. Spojení s New Yorkem zlepšilo otevření Hollandova tunelu v roce 1927 a Lincolnova tunelu v roce 1937. V říjnu 2012 po hurikánu Sandy bylo polovina města postižena katastrofální povodní.

Hoboken je město v americkém státě New Jersey, v okrese Hudson County. Rozkládá se na západním břehu řeky Hudson naproti Manhattanu. Má rozlohu 5,1 km² a 50 005 obyvatel (2010). Město je součástí Newyorské metropolitní oblasti. V Hobokenu je nejdůležitější newyorské vlakové nádraží Hoboken terminal. Město je známé tím, že se zde uskutečnil první zdokumentovaný baseballový zápas v historii. V Hobokenu je také jedna z nejstarších technických univerzit ve Spojených státech, Stevens Institute of Technology.

Hoboken ( ; Unami: "") is a city in Hudson County, New Jersey, United States. As of the 2010 United States Census, the city's population was 50,005, having grown by 11,428 (+29.6%) from 38,577 counted in the 2000 Census, which had in turn increased by 5,180 (+15.5%) from the 33,397 in the 1990 Census. Hoboken is part of the New York metropolitan area and is the site of Hoboken Terminal, a major transportation hub for the tri-state region.  Hoboken was first settled as part of the Pavonia, New Netherland colony in the 17th century. During the early 19th century the city was developed by Colonel John Stevens, first as a resort and later as a residential neighborhood. Originally part of Bergen Township and later North Bergen Township, it became a separate township in 1849 and was incorporated as a city in 1855. Hoboken is the location of the first recorded game of baseball and of the Stevens Institute of Technology, one of the oldest technological universities in the United States. It is also well known for being the birthplace and hometown of American singer Frank Sinatra, and there are parks and streets located in the city that are named for him.  Located on the Hudson Waterfront, the city was an integral part of the Port of New York and New Jersey and home to major industries for most of the 20th century. The character of the city has changed from a blue collar town to one of upscale shops and condominiums. It has been ranked 2nd in Niche's "2019 Best Places to Live in Hudson County" list.


Historie.

"Dédalo" vznikla přestavbou německého nákladního parníku "Neuenfels" o výtlaku přibližně 5300 t, který byl postaven v roce 1901. Tento parník byl na počátku první světové války internován ve španělských vodách a později zemi připadl jako součást reparací za lodě, potopené za války německými ponorkami. Námořnictvo loď převzalo v září 1921 a ve stejné době začala v barcelonské loděnici Talleres Nuevo Vulcano její přestavba. Přestavba skončila v roce 1922.  Veškeré nástavby byly soustředěny do střední části lodi. V čele nástavby byl velitelský můstek, za kterým byl vysoký komín, pět motorových a záchranných člunů a dvojice jeřábů. Na přídi lodi byl stožár pro kotvení balónů a vzducholodí. Na přídi a zádi lodi byly letové paluby. Na zadní palubě bylo uskladněno až 25 hydroplánů (pro letadla nebyl k dispozici hangár, ten sloužil pouze pro vzducholodě a balóny), které před startem spouštěl jeřáb na mořskou hladinu. Nesené letouny byly typů Savoia S.16, Macchi M.18 a Supermarine Scarab. Přední paluba sloužila pro operace dvou vzducholodí a dvou balónů, které loď nesla. Výzbroj se skládala ze dvou 105mm Krupp kanónů na zádi a dvou 57mm protiletadlových kanónů na přídi. S parním strojem o výkonu 3140 hp loď dosahovala rychlosti pouhých 10 uzlů.

Operační služba.

"Dédalo" se v roce 1923 zúčastnila velkého námořního cvičení. V roce 1925 byla loď bojově nasazena v rífské válce (či druhé marocké válce). Její hydroplány podporovaly vylodění v zátoce Alhucemas, posléze prováděly průzkum a bombardování rífských pozic. Bojové nasazení lodi ukončila bouře, která zpustošila její letouny. Celé nasazení přineslo značné opotřebení lodi i jejích letounů (rychlost klesla na 7 uzlů) a "Dédalo" byla převedena k výcviku.  V březnu 1934 na lodi zkoušel vynálezce Juan de la Cierva svůj vírník C-30A, se kterým z lodi odstartoval a opět přistál. V září 1935 byla loď vyřazena ze služby. Po vypuknutí španělské občanské války ji potopil nálet bombardérů nacionalistů.  Vrak byl později rozebrán, ale odkaz prvního španělského nosiče letadel nebyl zapomenut, protože stejné jméno později nesla i první španělská plnohodnotná letadlová loď "Dédalo".

Dédalo byl nosič hydroplánů Španělského námořnictva z období mezi světovými válkami. Hlavní úlohou lodi měl být především průzkum a v menší míře také letecké útoky.

Dédalo (Spanish for "Daedalus") was a Spanish seaplane and balloon carrier, the first of two ships of the Spanish Navy to bear this name. She entered in service in 1922 and was written off in 1936, after taking part in the Second Moroccan War, where her aircraft were instrumental to the successful landing of Franco-Spanish forces at Al Hoceima.


Život.

Mezzosopranistka Edita Adlerová vystudovala Konzervatoř v Pardubicích u prof. Svatavy Šubrtové. V roce 1991 absolvovala s rolí Carmen v opeře Georgese Bizeta v Divadle Josefa Kajetána Tyla v Plzni a stala se tak nejmladší Carmen v historii české opery. Režisérka Tereza Kopáčová natočila dokumentární film „Něco z Carmen“, který zaznamenal její práci na této roli a byl uveden v České televizi.  Je nositelkou ceny Českého hudebního fondu za provedení hlavní role v opeře-oratoriu "Večerní shromáždění" Ivana Kurze. Toto dílo bylo natočeno pro Českou televizi.  Jako sólistka vystupovala v projektu "Le Mistere de Noel" v divadle Puy du Fou ve Francii.  Věnuje se převážně koncertní činnosti – zpívá sólové party oratorií s orchestry, účinkuje i v programech s komorním obsazením. Vytváří autorské moderované hudební projekty, jako například „Carmen a Flamenco“, „Ave Maria“ nebo „George Gershwin – Muž, který neodešel“. Společně se sopranistkou Annou Hlavenkovou založila soubor Canto Dolce, který se zaměřuje na barokní hudbu. Vystupuje na významných mezinárodních festivalech – Pražské jaro, Classique au large (Francie), Music festival Gorizia (Itálie), Smetanova Litomyšl, Struny podzimu, Třeboňská nokturna, Hudební festival L. van Beethovena aj. Jako sólistka vystupuje s českými i zahraničními orchestry a předními dirigenty – Serge Baudo, Petr Altrichter, Leonardo Martinez, Benjamin Ashkenazy, Charles Olivieri – Munroe, Jose Miguel Rodilla aj. v nejlepších koncertních sálech – Palau de la Música Catalana Barcelona nebo KKL Luzern aj. V komorních projektech permanentně spolupracuje s vynikajícími umělci – klavíristé Emmanuel Quiquemelle (Francie), Carl Petersson (Švédsko), Věra Mullerová nebo Adam Skoumal, sopranistka Gabriela Beňačková, varhaník Vladimír Roubal nebo kytarista Miroslav Žára. Spolupodílela se na několika CD, natočila dvě profilová. Její interpretaci mnohých hudebních děl mohli slyšet posluchači v Německu, Rakousku, Francii, Itálii, Polsku, Slovensku, Rumunsku, Moldávii, Lotyšsku, Gruzii, Řecku, Švýcarsku, Španělsku, Portugalsku, Maroku, Egyptě a Spojených arabských emirátech.  Pro množství získaných zkušeností a pro svou zálibu ve výuce své schopnosti zúročuje a předává studentům Konzervatoře Teplice a ve vlastním hudebním studiu VOICE & MUSIC v Praze.

Edita Adlerová (* 27. srpna 1971 v Pardubicích) je česká operní pěvkyně – mezzosopranistka.  Vystudovala Konzervatoř v Pardubicích. V roce 1991 absolvovala s rolí Carmen v divadle Divadle Josefa Kajetána Tyla v Plzni a stala se nejmladší Carmen v historii české opery. Je držitelkou ceny Českého hudebního fondu.

Edita Adlerová (born 27 August 1971) is a Czech classical mezzo-soprano who has been active in operas, concerts, and recitals since the early 1990s. She is the recipient of the Czech Music Fund Award.


Pojmenování.

Vědecké pojmenování křídlatky sachalinské ("Reynoutria sachalinensis") se po důkladných studiích příbuzenských vztahů mezi jednotlivými rostlinnými taxony změnilo. Byl zrušen rod křídlatka ("Reynoutria") a křídlatky byly začleněny do rodu opletka ("Fallopia"). Křídlatka sachalinská tak získala nové vědecké jméno opletka sachalinská ("Fallopia sachalinensis"). V současností česká odborná veřejnost vesměs ze setrvačnosti používá binomické jméno ("Reynoutria sachalinensis").

Rozšíření.

Pochází ze severovýchodu Asie, z ostrovů náležející Ruské federaci Sachalinu a Kuril a dále z ostrovů Japonska Hokkaidó a Honšú. Roste tam na březích potoků a řek na písčitých půdách, všeobecně má tento druh rád vlhké prostředí.  Rostlina se do Evropy dostala prvně roku 1860, kdy byla dovezená ze Sachalinu do botanické zahrady v Petrohradu. Odkud se jako okrasná rostlina, vhodná do parků a zahrad, začala rozšiřovat až se vymknula kontrole a unikla do volné přírody. Tam nemá přirozených nepřátel a dobře prosperuje. V současností se vyskytuje v řadě zemí Evropy, v Severní Americe, Austrálii i na Novém Zélandu.  V České republice byla jako volně rostoucí rostlina poprvé nalezena roku 1921, období mohutného rozšiřování nastalo až po 2. světové válce. Nyní roste roztroušeně po celé republice od nížin až do podhůří, nejvíce jsou zasaženy území pod Jeseníky, oblasti Broumovska, Mladoboleslavska a Děčínska. Úspěšně se rozšiřuje na vlhké okraje vodních toků kde vytváří husté břehové porosty, do příkopů okolo cest, opuštěných zahrad, na rumiště i do bezprostřední blízkosti lidských sídel.

Popis.

Je to vytrvalá rostlina se silnými, dlouhými bohatě větvenými podzemními oddenky sahající hluboko do půdy (70 až 100 cm). Z oddenků vyrůstají duté, slabě rýhované nebo hladké článkovité stonky které bývají vysoké od 1,5 do 3 m, ve výživné a vlhké půdě vyrůstají až 4 m vysoké. Přímé, poměrně křehké stonky oválného průřezu se v horní části větví.  Celokrajné listy s řapíky dlouhými 2 až 4 (5) cm obrůstají stonky střídavě, na lícní straně jsou zbarveny zeleně až tmavozeleně a na rubu šedozeleně. Jejich měkké čepele, vyvolávající dojem zvadnutých listů, jsou podlouhlé vejčité, na délku měří 20 až 35 (40) cm, na šířku 20 až 25 (30) cm, na rubu jsou roztroušeně dlouze chlupaté. Na bázi jsou hluboce srdčité, na konci tupě špičaté až zaokrouhlené, žilnatinu mají nevystouplou.  Je dvoudomá, samičí rostliny mají v květech 3 funkční čnělky s bliznami a samčí 8 tyčinek s prašníky. Latnaté květenství je tvořena hustými lichoklasy dlouhými 2 až 4 (6) cm. Větvičky květenství jsou vždy vzpřímené, nejdelší jsou o 1 až 2 cm delší než řapík listu a zasahují asi do čtvrtiny délky listové čepele. Pětičetné květy rozkvétající od července do září jsou drobné s nerozlišeným okvětím barvy zelenobílé až nažloutlé. Neopadavé okvětní lístky 1,5 až 2 mm široké jsou pozvolna zúžené, na stopce plodu výrazně sbíhavé. Plodem je lesklá trojhranná nažka, asi 3 mm dlouhá, tmavohnědě zbarvená.

Rozmnožování.

V sekundárním areálu výskytu se křídlatka sachalinská, obdobně jako ostatní druhy, rozšiřuje na nová místa převážně regenerací úlomků oddenků. K rozmnožování semeny dochází zřídka, semenáčky se nacházejí výjimečně. Z toho vychází, že pokud nový klon vzniklý generativním rozmnožováním prokáže schopnost zdárného růstu na novém místě, jsou jeho "správné" vlastnosti zafixovány dalším vegetativním rozmnožováním do přilehlého okolí.  Kousky oddenků odnesené velkou vodou z břehů vodních toků nebo odvlečené při zpracování půdy po polí většinou na novém místě vyklíčí. Regenerační schopnost oddenků u křídlatky sachalinské je okolo 75 %, ze všech křídlatek nejmenší.

Význam.

Škodlivost.

Křídlatka sachalinská je, stejně jako ostatní druhy křídlatky, považována za invazivní rostlinu která se velmi rychle šíří a místech svého výskytu zcela hubí původní rostlinstvo, produkuje alelopatické látky nepříznivě ovlivňující růst jiných rostlin. Navíc velikým množstvím opadaného listi výrazně pozměňuje pH, strukturu a provzdušňování půdy, zhoršuje podmínky k životu i rozmnožování na půdě závislých živočichů např. členovců a následně jejich větších predátorů. Je velice odolná proti vymrzání, případné jarní omrznutí velice rychle nahrazuje novými pupeny rašícími z hustých oddenků. Proto se na mnoha místech, nejen v České republice, přistoupilo k její chemické a mechanické likvidaci. Je to velice obtížné, i po chemickém postřiku příští rok často znovu vyrůstá. V porovnání s ostatními druhy je křídlatka sachalinská ale nejchoulostivější.

Užitečnost.

Provádějí se pokusy využívat ji jako energetickou plodinu. Na uměle založených plantážích ročně dodá z 1 ha okolo 30 tun suché hmoty, při průměrné výhřevnosti 17,2 GJ/t.

Poznámka.

Křížením mezi křídlatkou japonskou a křídlatkou sachalinskou vznikl dále se generativně nemnožící hybridní druh křídlatka česká ("Reynoutria × bohemica"), která je obzvláště rozpínavá a proti mechanické i chemické likvidaci nejodolnější. Dokonce ze stanovišť, kde se vyskytuje společně s rodiči, je vytlačuje.  VÚZT, Energetické rostliny

Křídlatka sachalinská ("Reynoutria sachalinensis"), také opletka sachalinská, je druh rodu křídlatka. Tato statná, vytrvalá, rychle se rozrůstající rostlina dosahuje výšky okolo 3 metrů a vytváří těžko prostupné porosty. Křídlatka sachalinská náleží v Česku mezi invazní rostliny.

Reynoutria sachalinensis (giant knotweed or Sakhalin knotweed Japanese オオイタドリ "ooitadori", Russian Горец сахалинский, Гречиха сахалинская; syns. "Polygonum sachalinense", "Fallopia sachalinensis") is a species of "Fallopia" native to northeastern Asia in northern Japan (Hokkaidō, Honshū) and the far east of Russia (Sakhalin and the southern Kurile Islands). "Reynoutria sachalinensis" is a herbaceous perennial plant growing to tall, with strong, extensively spreading rhizomes forming large clonal colonies. The leaves are some of the largest in the family, up to long and broad, nearly heart-shaped, with a somewhat wavy, crenate margin. The flowers are small, produced on short, dense panicles up to long in late summer or early autumn; it is gynodioecious, with male and female (male sterile) flowers on separate plants. The species is closely related to the Japanese knotweed, "Reynoutria japonica", and can be distinguished from it by its larger size, and in its leaves having a heart-shaped (not straight) base and a crenate margin. "Reynoutria sachalinensis" has a chromosome count of 2n=44.


Dětství.

Alžběta se narodila někdy v letech 1239/40 jako dcera Kuthena (Kötena), chána pohanských kočovných Kumánů, a jeho ruské manželky neznámého jména, původem z Haliče. Roku 1238 Kuthen vedl kumánské klany na území Uherského království, protože Kumáni museli ustoupit před tlakem mongolských hord. Uherský král Béla IV. poskytl Kuthenovu lidu azyl ve stepi mezi Dunajem a Tisou, a to pod podmínkou opuštění původního pohanského šamanismu, přestupu ke křesťanství (katolictví) a věrnosti uherským králům.  Tato dohoda byla nejspíš zpečetěna zasnoubením Alžběty a Štěpána, nejstaršího syna Bély IV. Štěpán byl tehdy ještě nemluvně a Alžběta zřejmě byla o něco málo starší než její budoucí manžel. V roce 1241 však začala mongolská invaze do Evropy a Uhersko bylo jedním z jejích hlavních cílů. Kuthen byl zavražděn uherskou šlechtou, která se obávala, že zradí svou novou vlast a zběhne na opačnou stranu. Béla IV. a uherské oddíly utrpěli v dubnu téhož roku strašlivou porážku v bitvě na řece Slané, přičemž král stěží zachránil svůj život a musel utéci do sousedního Rakouského vévodství (a později do přímořského Chorvatska). Mongolští vojevůdci Batú a Subutaj pokračovali v dobývání celých Uher, ovšem koncem roku je zastihla zpráva o smrti velkého chána Ögedeje a ustavení jeho vdovy, chánky Töregene prozatímní regentkou. Batú se rozhodl vrátit na volbu dalšího vládce, odvolal invazi a mongolské hordy se následně stáhly ze střední Evropy.

Uherská princezna.

Béla IV. začal znovu budovat svou moc a opravovat zničenou zemi. Kuthen byl sice mrtvý, ale jeho dcera byla zachráněna a její zasnoubení s princem Štěpánem bylo evidentně stále bráno za platné. Alžběta v zájmu svého sňatku, který se uskutečnil v roce 1253, přijala katolictví. Ženichovi bylo dvanáct let a nevěsta mu byla věkem blízko.  V roce 1262 Štěpán získal od otce za podporu ve válce proti českému králi Přemyslu Otakarovi II. (kterou ovšem Béla prohrál) některá území. Štěpán byl korunován mladším králem a prakticky svému území vládl jako samostatnému království, včetně toho, že někdy vedl zahraniční politiku odporující té otcově.

Královna.

Béla IV. zemřel v roce 1270 a Štěpán se stal jeho nástupcem. Dál vedl jakousi válku s Přemyslem Otakarem, která nakonec skončila smírem, vyznívajícím úspěšněji pro Štěpána. Nový král ovšem nevládl dlouho a zemřel už roku 1272. Alžběta se stala regentkou za svého desetiletého syna Ladislava. Její regentství trvalo do roku 1277, během něj proběhla palácová revoluce i občanská válka.  Alžbětina výchova syna založila na budoucí problémy. Ladislav (László), zvaný po matce „Kumán“ (Kun) měl nejraději společnost svých kočovných, stále ještě pohanských Kumánů a jejich (z hlediska evropské společnosti) divoké zvyky. Nosil u dvora kumánské oblečení, obklopoval se kumánskými konkubínami a silně zanedbával správu státu. To všechno vyvolávalo nelibost uherské šlechty. Ladislav byl nakonec v červenci 1290 zavražděn a vládu získal jeho vzdálený strýc Ondřej III., který posléze zůstal posledním Arpádovcem v přímé mužské linii.  Zdá se, že v této době zemřela i Alžběta, neboť od nástupu Ondřeje III. už o ní nejsou zmínky. Podle tradice tedy Alžběta zemřela také v roce 1290.

Alžběta Kumánská či Alžběta Kumánka (1239/1240 – 1290) byla manželka Štěpána V. Uherského, v letech 1270–72 uherská královna a pak do roku 1277 regentka.

Elizabeth the Cuman (1244-1290) was the Queen consort of Stephen V of Hungary. She was regent of Hungary during the minority of her son in 1272-1277.  The Cumans were the western tribes of the Cuman-Kipchak confederation. Her people followed a shamanist religion and were considered pagans by contemporary Christians of Europe.


Historie.

Nat Taylor, provozovatel kina Elgin v kanadské Ottawě, se v prosinci 1947 rozhodl otevřít menší kino („Litle Elgin“) vedle svého prvního kina. Trvalo až do konce 50. let, než se rozhodl promítat různé filmy v každém sále, protože se mu příčilo nahrazovat filmy, které nadále vydělávají peníze, novinkami. V roce 1962 otevřel dvousálová kina v Montrealu a Torontu.  V roce 1963 otevřela společnost AMC Theatres dvousálové kino v Kansas City. Struktura obchodního centra, ve kterém bylo postaveno, nedovolovala postavit větší kino. Toto multikino, stejně jako první multikina, hrálo pouze jeden film v obou sálech najednou. V roce 1966 bylo nahrazeno kinem se 4 sály a v roce 1969 kinem se 6 sály.

Megaplex.

Pro kina s více než 20 sály se používá označení megaplex.  V dubnu 1979 Nat Taylor spoluzaložil do té doby největší světové multikino s 18 sály - Cineplex v torontském Eaton's Center. Roku 1981 bylo rozšířeno na 21 sálů. V listopadu 1988 otevřela společnost Kinepolis v Bruselu multikino s 25sály. Toto kino bývá nazýváno jako "první megaplex". Kino s největším počtem sálů otevřela v roce 1996 společnost AMC Theatres v obchodním centru Ontario Mills. Toto kino má 30 sálů. Největším kinem na světě co se týče divácké kapacity je megaplex společnosti Kinepolis v Madridě s 25 sály a kapacitou 9 200 sedadel. Otevřeno bylo v roce 1998.  V Česku byl otevřen první megaplex v roce 2017 společností Cinema City v Centru Chodov v Praze.

Rozdíly mezi klasickým kinem a multikinem.

Zatímco do klasických kin přichází filmová kopie rozdělená na víc dílů a na jedno plátno se postupně promítá několika promítačkami (tedy promítač musí sledovat film zároveň s diváky a jednotlivé části kopie postupně pouštět), v multikinu jsou kopie opět slepovány do jednoho dlouhého kusu a promítač nemusí projekci sledovat. Tento rozdíl je nyní samozřejmě stírán, jelikož nastává postupná digitalizace kin i multikin a kopie jsou distribuovány na optických médiích.

Multikina v Česku.

V České republice bylo prvním vícesálovým kinem Multikino Galaxie na pražských Hájích, které bylo otevřeno v dubnu 1996 a vzniklo přestavbou kulturního centra. V roce 2001 se kino přesunulo do nedaleké novostavby, kde fungovalo až do roku 2019. Nejednalo se ovšem o multiplex v pravém slova smyslu. Prvním klasickým muliplexem byla Olympia v Modřicích u Brna otevřená v říjnu 1999, kterou provozovala společnost Ster Century (později Palace Cinemas a následně Cinema City).

Parametry multikin.

Mulitikina v České republice mají (k datu 31. 12. 2018) následující parametry:

Vývoj kapacit a příjmů.

Historický vývoj kapacit a tržeb ze vstupného v multikinech oproti celkovým údajům všech kin:

Multikino (nebo také multiplex) je kino sdružující více promítacích sálů v rámci jednoho uceleného stavebního komplexu. Oproti jednosálovým kinům mohou multikina díky více sálům zajistit více filmových titulů ve více promítacích časech. Vyznačují se zpravidla pohodlnými sedadly, moderními technologiemi a vyšším vstupným. V multikině obvykle nechybí možnost občerstvení, zejména typický popcorn.

A multiplex is a movie theater complex with multiple screens within a single complex. They are usually housed in a specially designed building. Sometimes, an existing venue undergoes a renovation where the existing auditoriums are split into smaller ones, or more auditoriums are added in an extension or expansion of the building. The largest of these complexes can sit thousands of people and are sometimes referred to as a megaplex.  The difference between a multiplex and a megaplex is related to the number of screens, but the dividing line is not well-defined; some might say that 14 screens and stadium seating make a megaplex; while others might say that at least 20 screens are required. Megaplex theaters always have stadium seating, and may have other amenities often not found at smaller movie theaters; multiplex theatres often feature regular seating.  The Kinepolis-Madrid megaplex in Spain is the largest movie theater in the world, with 25 screens and a seating capacity of 9,200, including one 996-seat auditorium.


Historie.

Prvotní návrh Startovacího komplexu 39 obsahoval 5 ramp s rozestupem 8 700 stop (2,6 km), aby se zabránilo havárii v případě výbuchu. Tři byly plánované na výstavbu, dva byly rezervovány do budoucna. Číslování ramp bylo zavedeno směrem od severu k jihu, nejsevernější byla LC39A a nejjižnější LC39C. LC39A nebyla nikdy postavena a LC39C se stala rampou LC39A roku 1963. Rampy byly zpočátku používány ke startům raket Saturn V v programu Apollo. Původní struktura ramp byla přepracovaná pro potřeby raketoplánu, který poprvé odstartoval z LC39A po posledním startu Saturnu V, který nesl Skylab roku 1973, a v roce 1977 z LC39B po testovacím projektu Apollo-Sojuz (1975). LC39 byly během období Apolla jen odpalovací rampy – doplňovací věže byly připojeny ke startovací rampě – jediná úprava, která byla provedena, byla takzvaná "milkstool", která umožnila raketě Saturnu IB (pro všechny mise Skylab s lidskou posádkou, nevypuštenou Skylab Rescue, a ASTP) použít odpalovací věž Saturnu V. Pro raketoplán měla odpalovací rampa nepohyblivou věž a otáčející průchozí rampu, použitou na ochranu orbiteru raketoplánu a na namontování vertikálního ovládání užitečných nákladů do nákladního prostoru.  LC39 byl poprvé použit v roce 1967 s prvním startem Saturnu V, který nesl Apollo 4 – plavidlo bez lidské posádky. Druhý start bez lidské posádky (Apollo 6) také využil LC39A. S výjimkou letu Apollo 10, který startoval z rampy LC39B, startovaly všechny lety s lidskkou posádkou Apollo-Saturn počínající letem Apollo 8 z rampy LC39A. Po startu Skylabu v roce 1974, kdy byla použitá raketa Saturn INT-21 (dvojstupňové provedení rakety Saturn V původně určené pro aplikační program Apolla), byla rampa LC39A přepracovaná pro program Space Shuttle a byla použita pro první start raketoplánu Columbia (STS-1).

Space Shuttle.

Kvůli požadavku, aby raketoplán dosáhl oběžné dráhy, musí mít dostatečný tah pro překonání zemské gravitace. Tah je dosahován kombinací pomocných raketových motorů na pevné palivo (angl. "Solid Rocket Boosters", SRB) a hlavními motory raketoplánu Space Shuttle (angl. "Space Shuttle Main Engine", SSME). SSME používají směs kapalného vodíku a kapalného kyslíku z externí nádrže (angl. "External Tank", ET), protože raketoplán nemá palivové nádrže pro SSME. Několik měsíců před startem se do montážní haly (Vehicle Assembly Building, VAB) přivezou 3 hlavní součásti a budou umístěny na mobilní startovací plošinu ("Mobile Launcher Platform", MLP). Motory na pevné palivo se přiváží po částech železnicí z výrobního zařízení v Utahu, externí nádrže se dováží z výrobního zařízení v Louisiany nakladní lodí a raketoplán čeká ve zpracovatelském zařízení Orbiter Processing Facility (OPF). Nejprve se sestaví motory SRB a nainstaluje se mezi ně externí nádrž. Potom se s použitím jeřábu spustí raketoplán a připojí se k externí nádrži. Sestavený systém převeze Crawler-Transporter 3-4 míle k rampě asi za 8 hodin. Na startovací rampě bude mobilní startovací plošina spuštěna na několik podstavců a transportér odjede z rampy do vyčkávacího prostoru v bezpečné vzdálenosti. Každá rampa obsahuje přístupový věžový systém složený ze dvou částí: FSS umožňuje přístup do raketoplánu pomocí výsuvného ramene a její součástí je „čepičkový uzávěr“ na zachycování kyslíku odvětrávaného z plné externí nádrže. Otočná obslužní konstrukce obsahuje čistou místnost, umožňuje přístup do nákladního prostoru orbiteru, ochranu před počasím a může chránit raketoplán před větrem až do rychlosti 111 km/h. Na každé rampě jsou také velké nízkoteplotní nádrže na skladování paliva – kapalného vodíku a kyslíku pro SSME. Vysoce výbušná povaha těchto chemických látek vyžaduje početné bezpečnostní opatření v celém startovacím komplexu. NASA vypočítala, že minimální bezpečnostní vzdálenost v případě naplněných nádrží raketoplánu je 4,8 km pro personál a 2,6 km mezi rampami. Aby se předešlo obrovskému poškození raketoplánu a raketových motorů, bude napumpováno před startem na odpalovací rampu 1,1 mil. litrů vody, která ztlumí zvuk během startu. V důsledku ohřevu této vody se během startu uvolní velké množství vodní páry. Od okamžiku zahájení plnění paliva až do startu raketoplánu musí kromě nezbytných pracovníků všechny osoby opustit rizikou oblast. Řídící odpalovací středisko a montážní hala jsou skoro 4,8 km daleko.  Pro případ havárie je odpalovací komplex vybaven nouzovým výtahovým systémem pro rychlou evakuaci osob do bezpečí. Při opouštění raketoplánu se posádka přesune do nouzového výtahu, který sjede na povrch rychlostí až 96 km/h. Je to koš na laně, který klesá pod strmým úhlem pryč od místa startu. Na povrchu posádka nastoupí do upraveného obrněného vozidla M113 a přesune se k trojúhelníkové přistávací ploše pro vrtulníky umístěné několik stovek stop od rampy, odkud odletí do bezpečí. Protože bezpečnostní pravidla NASA vyžadují, aby byl všechen personál mimo rampy, je posádka během této evakuace odkázaná na sebe.

Projekt Constellation.

S ukončením používání raketoplánů v roce 2011 plánovala NASA přizpůsobit dvě startovací rampy pro pilotovanou raketu Ares I (dříve CLV – Crew Launch Vehicle) a nepilotovanou raketu Ares V (dříve CaLV – Cargo Launch Vehicle), které měly létat v rámci projektu Constellation. Projekt Constellation byl ale k roku 2011 zrušen, s ním i rakety Ares I a Ares V a některé úpravy ramp 39A a 39B. Na následujících řádcích je popsán původní plán programu Constellation.

LC-39B.

Aby byl dodržen časový plán startů raketoplánů a aby mohly začít testy nové rakety Ares I, ukončila NASA 1. ledna 2007 funkci startovací rampy LC-39B, na které se uskutečnil poslední noční start mise STS-116 9. prosince 2006. Po přebudování rampy využívané pro start raketoplánů na rampu přizpůsobenou programu Constellation se rampa udržovala v záloze pro nadcházející misi STS-125 k Hubbleovu vesmírnému dalekohledu. Důvod byl zčásti ten, že rampa neumožňovala současný start záchranné mise (STS-3xx) z rampy LC-39A, a také ten, že určený orbiter Atlantis nebude mít shodný úhel sklonu dráhy jako Mezinárodní vesmírná stanice. Mezi misemi STS-116 a STS-125 se na rampě LC-39B zahájla přestavba pro raketu Ares I postavením třech, nebo čtyřech nových výškových osvětlovacích stožárů, které používají startovací rampy Atlas V a Delta IV na Mysu Canaveral. Hlavní období obnovy však mělo nastat až po misi STS-125. Během této fáze měla být konstrukce RSS odstraněna a plošina MLP měla být použitá pro start ve spojení s letem Ares I. Ares I je trojstupňová raketa, jejíž první stupeň měl být tvořen pětisegmentovým motorem Solid Rocket Booster na pevné palivo. V období přeměny se NASA měla zbavit obslužných konstrukcí FSS na rampě LC-39B a tím měla přetvořit návrh rampy poprvé od roku 1977. V tom samém čase se měly postavit dvě nové plošiny MLP, které měli být určené pro raketu Ares I s její spojovací věží, ale NASA měla povolit používání transportéru Crawler-Transporter. Nová věž, vzhledem stejná jako věž Saturnu V, měla mít jen dvě pohyblivé ruce; jednu pro posádku a jednu pro servisní modul Orion. Dvojice sběrných uzávěrů, které mají rovněž funkci jako existující uzávěry na orbiteru raketoplánu, měly být použité na doplnění paliva, odsávání a odvětrávání tekutého vodíku (LH2) a tekutého kyslíku (LOX) pro druhý stupeň rakety Ares I. Nový únikový systém měl nahradit existující systém spojovacího lana. Tento systém měl spoit startovací věž s novým opevněným bunkrem, umístěným 1000 metrů od rampy (nevyhnutelnost v případě pohotovosti). Jediné objekty, které měli zůstat z éry raketoplánů, měly být nádrž na kapalný vodík, nádrž na kapalný kyslík a vodní nádrž. Rampa poté měla podstoupit doplňující změny, hlavně doplnění úložných kapacit.

LC-39A.

Tak jako prvních 24 letů raketoplánů, tak i poslední operace raketoplánů byly realizovány z rampy LC-39A. Po ukončení programu Space Shuttle měla být rampa deaktivována. I z této rampy měla být odstraněna nepohyblivá obslužná konstrukce (FSS) a otočná obslužná konstrukce (RSS). Důvodem byla potřeba uvolnění prostoru pro "čistou" rampu, která je potřebná pro ESAS. LC-39A měla být primárně použitá jako startovací rampa pro raketu Ares V, a proto měla podstoupit změny na přizpůsobení skladovacích prostorů pro extra tekutý vodík (LH2) a tekutý kyslík (LOX). Kvůli "in-line" návrhu rakety Ares V měly podstoupit tři existující plošiny MLP (z dob Apolla, posléze změněných pro raketoplán) důležitou generální opravu, aby se přizpůsobily raketě Ares V a její spojovací startovací věži. Přestože měla být rampa primárně použita pro lety rakety Ares V, LC-39A měla umožnit i starty Ares I v případě poškození LC-39B.

Další změny.

Montážní hala (VAB) podstupovala změny, aby se přizpůsobila souběžným montážím a kontrole operací jak pro raketoplán, tak pro raketu Ares I. Poté měla VAB podstoupit další změny umožňující montovat Ares I a Ares V. Bylo také možností, že NASA postaví rampu LC-39C, která sice byla naplánovaná, ale nikdy nebyla postavena. Nejsou o ní zmínky ani v hlášeních ESAS. Tato rampa mohla být použita hlavně pro mise na Mars, při potřebě více než jedné rakety Ares V pro start plavidla určeného na Mars.

Současné využití.

LC-39A.

Po ukončení letů raketoplánu převzala rampu SpaceX, která začala s její přestavbou pro starty raket Falcon 9 a Falcon Heavy. Součástí přestavby je i postupná demontáž otočné obslužné konstrukce RSS pro raketoplány. Po nehodě Falconu 9 na sousední rampě LC-40 byla přestavba urychlena a první start Falconu 9 přišel 19. února 2017 v 14:39 GMT. Falcon při svém prvním letu z LC-39A vynesl zásobovací loď Dragon k ISS. Po dokončení oprav LC-40 je většina startů se satelity prováděna z LC-40. LC-39A je využívána pro starty s nákladními loděmi Dragon a v druhé polovině roku 2017 byla rampa LC-39A upravena i pro starty Falconu Heavy, který odtud na svůj první let odstartoval 6. února 2018. V roce 2018 zintenzivnili přípravy rampy na starty pilotovaných misí Crew Dragonu, v srpnu 2018 byla nainstalována nástupní lávka pro astronauty, v září byly na své místo namontovány záchranné koše, stajné byly na rampě už při letech raketoplánů.

Startovací komplex 39 anglicky "Launch Complex 39 (LC-39)" je rozsáhlá oblast se souborem zařízení ve Vesmírném středisku Johna F. Kennedyho na mysu Canaveral na Floridě, USA. Postaven byl pro program Apollo, posléze byl upraven pro potřeby programu Space Shuttle. Další úpravy od roku 2007 připravují druhou rampu LC-39 pro účely projektu Space Launch System a od roku 2014 první rampu pro účely společnosti SpaceX.

Launch Complex 39 (LC-39) is a rocket launch site at the John F. Kennedy Space Center on Merritt Island in Florida, United States. The site and its collection of facilities were originally built as the Apollo program's "Moonport" and later modified for the Space Shuttle program.  Launch Complex 39 consists of three launch sub-complexes or "pads"—39A, 39B, and 39C—a Vehicle Assembly Building (VAB), a Crawlerway used by crawler-transporters to carry mobile launcher platforms between the VAB and the pads, Orbiter Processing Facility buildings, a Launch Control Center which contains the firing rooms, a news facility famous for the iconic countdown clock seen in television coverage and photos, and various logistical and operational support buildings.  SpaceX leases Launch Complex 39A from NASA and has modified the pad to support Falcon 9 and Falcon Heavy launches. NASA began modifying Launch Complex 39B in 2007 to accommodate the now defunct Constellation program, and is currently preparing it for the Artemis program, whose first launch is scheduled for no earlier than June 2020. A pad to be designated 39C, which would have been a copy of pads 39A and 39B, was originally planned for Apollo but never built. A smaller pad, also designated 39C, was constructed from January to June 2015, to accommodate small-lift launch vehicles.  NASA launches from pads 39A and 39B have been supervised from the NASA Launch Control Center (LCC), located from the launch pads. LC-39 is one of several launch sites that share the radar and tracking services of the Eastern Test Range.


Posádka.

Dvoučlennou posádku tvořili tito kosmonauti:

Průběh letu.

Start.

Loď odstartovala 9. dubna 1980 po poledni z kosmodromu Bajkonur s pomocí rakety Sojuz U. Start se vydařil, loď se dostala na orbitu 197 – 247 km, bez problémů fungoval i zapnutý systém automatického přibližování. K pevnému připojení na přední spojovací uzel stanice došlo 10. dubna 1980 a tentýž den oba kosmonauti přešli do Saljutu 6. V době jejich příletu měla za sebou stanice 2,5 roku existence na oběžné dráze Země. Po odletu předchozí stálé posádky (v níž byl Rjumin také) byla 7 měsíců prázdná, dva týdny před nimi se k ní automaticky připojila zásobovací loď Progress 8.

Práce na stanici.

Oba kosmonauti stanici postupně uvedli do pracovního režimu a zároveň vypnuli část provozních systémů své lodě, se kterou přiletěli. Zahájili obvyklý pracovní den od 6 do 21 hodin. Nejdříve začali s překládkou nákladu s Progressu 8. Pak využili její motory k zvýšení dráhy celého komplexu (stanice plus dvě lodě) na 340 – 368 km s periodou 91 minut. Vyprázdněný Progress byl poté 25. dubna odeslán do atmosféry, kde zanikl. Již čtyři dny poté se ke stanici připojila další nákladní loď, Progress 9 s potřebným nákladem. O necelý měsíc později byla i ona využita pro opětné navýšení dráhy na 349 – 369 km nad Zemí. Vlivem tření o atmosféru Země totiž lodě klesaly zhruba 100 metrů za den. Progress 8 se odpojil 20. května 1980 a také on skončil v atmosféře nad Pacifikem. Vyjma prací spojených s manipulací nákladů se posádka věnovala plánovaným vědeckým experimentům a údržbě stanice.

Sojuz 35 se vrací.

Ke stanici se v době pobytu stálé posádky připojily čtyři krátkodobé návštěvy a hned ta první se v Sojuzu 35 vrátila na Zem. Jednalo se o dvojici kosmonautů Valerij Kubasov a Maďar Bertalan Farkas, kteří na stanici byli v období 27. května až 3. června. Svou loď ponechali u stanice a se Sojuzem 35, který byl u stanice zaparkován již dva měsíce, odletěli zpět na Zem. Kabina Sojuzu 35 s nimi přistála měkce 3. června 1980 na území Kazachstánu. Jejich loď Sojuz 36 zůstala zaparkována 2 měsíce u stanice.

Konec rekordního letu.

Posádka Popov, Rjumin svou misi ukončila 8. listopadu 1980 a dva dny poté 10. listopadu v lodi Sojuz 37 přistáli na území Kazachstánu. Jejich rekordně dlouhý let trval 4436 hodin, tedy 6 měsíců. Vykonali obrovské množství experimentů sami či s pomocí návštěv. Po jejich odletu stanice Saljut 6 zůstala na oběžné dráze.

Zajímavosti.

Rjumin již v době, kdy letěl na tuto misi, byl světovým rekordmanem v délce letu vesmírem. Po tomto letu své vedení upevnil s 8685 hodinami, když druhý v pořadí Rus Vladimir Kovaljonok měl na svém kontě 5194 hodin a první z Američanů byl Gerald Carr jen 2017 hodin pobytu na oběžné dráze.  Tento let následoval po pětileté sérii pouze sovětských misí, Američané od roku 1975 do vesmíru s lidmi nelétali. Závod o Měsíc již dříve vyhráli a v tomto období se připravovali na starty svých raketoplánů.

Konstrukce Sojuzu 35.

Udaná startovací hmotnost byla 6800 kg vč. 200 kg paliva pro manévrování a brzdění. Loď se obdobně jako ostatní lodě Sojuz skládala ze tří částí, kulovité orbitální sekce, návratové kabiny a sekce přístrojové. Měla namontováno spojovací zařízení a padákový systém..

Sojuz 35 byla kosmická loď SSSR z roku 1980, která dopravila na sovětskou orbitální stanici Saljut 6 čtvrtou základní posádku. Podle katalogu COSPAR dostala označení 1980-027A a byl to 70. registrovaný let kosmické lodě s lidmi na palubě ze Země. Jejím volacím znakem byl DNĚPR.

Soyuz 35 (, "Union 35") was a 1980 Soviet crewed space flight to the Salyut 6 space station. It was the 10th mission to and eighth successful docking at the orbiting facility. The Soyuz 35 crew were the fourth long-duration crew to man the space station.  Cosmonauts Leonid Popov and Valery Ryumin spent 185 days in space, setting a new space endurance record. Ryumin had completed a previous mission only eight months before. They hosted four visiting crews, including the first Hungarian, Cuban and Vietnamese cosmonauts.  As long-duration crews now routinely swapped spacecraft with incoming crew, the Soyuz 35 craft was used to return the visiting Soyuz 36 crew to Earth, while the resident crew returned in Soyuz 37.