Peníze jako prostředek směny.

Peníze jsou takový statek, který je v určité společnosti všeobecně přijímán jako platba za zboží, služby a jako splátka dluhu (daně). Je to tedy statek, pro který platí, že velká většina nepřímých směn v nějaké ekonomice se realizuje jeho prostřednictvím.  Peníze tedy ulehčují směnu jednoho zboží za jiné (zjednodušují a snižují transakční náklady směny) - fungují jako všeobecný prostředek směny. Také fungují jako zúčtovací jednotka a uchovatel hodnoty. Umožňují lepší porovnání cen, ohodnocení statků (na rozdíl od přímé směny statků). Peníze umožňují spolupráci ve velkých sociálních společenstvích.  Dle práva jsou peníze takovým statkem, který je definován jako zákonné platidlo. Konkrétní peněžní jednotka daného státu se nazývá měna. Měnou České republiky je Česká koruna.

Co všechno je platidlo.

Raná měna.

V Sumerských civilizacích, Mezopotámii a později i ve starověkém Egyptě byly peníze v podobě účtenek zastupující obilí uložené v sýpkách.  V této první fázi měny byly kovy používány jako symboly reprezentující hodnoty zboží. Toto zformovalo základy trhu v Plodném měsíci na více než 1500 let. Nicméně, kolaps obchodního systému na blízkém východě poukázal na chybu: v době, kdy neexistovalo místo, kde by bylo možné bezpečně ukládat hodnotu, by hodnota oběhového média mohla být stejně velká, jako síly, které ji chrání. Trh mohl dosáhnout pouze tak daleko jako důvěryhodnost toho vojska. Během pozdní doby bronzové, nicméně, několik dohod zřídilo bezpečné zóny pro obchodníky okolo východního středomoří, sahající od Kréty a Mykén k severozápadu Elamu a Bahrainu na jihovýchodě. Není známo, co bylo užíváno jako měna pro tyto výměny, ale domníváme se, že tak mohly sloužit měděné ingoty, vyráběné na Kypru.  Domníváme se, že nárůst pirátství a nájezdů spojených s kolapsem doby bronzové, které byly nejspíše spáchány námořními národy, obchodní systém měděných ingot ukončil. Jediné možné způsoby, jak navrátit prosperitu, byly zotavení Fénického obchodu v desátém a devátém století před naším letopočtem a vznik skutečné ražby (jako první nejspíše v Anatolii a současně v Řecku a Persii). V Africe měla hodnota hned několik podob (korálky, ingoty, slonovina, různé formy zbraní, hospodářská zvířata, manilská měna a okrová a další oxidy kovů). Manilské kroužky západní Afriky byly jednou z měn, užívaných v patnáctém století k prodeji otroků. Africká měna je stále pozoruhodná pro její rozmanitost a na mnoha místech se stále užívá různých forem směnného obchodu.

Ražba.

Tyto faktory vedly k tomu, že se sám kov začal používat k uchování hodnoty: nejprve stříbro, poté stříbro a zlato a v jednu chvíli i bronz. Dnes máme jako mince, mince z mědi a neušlechtilých kovů. Kovy byly vytěženy, zváženy a vyraženy do mincí. Tímto způsobem bylo zajištěno, že si jedinec vzal určitou váhu drahého kovu. Mince mohly být padělané, ale rovněž vytvořily novou zúčtovací jednotku, která pomohla vést k bankovnictví. Archimédův zákon poskytl další odkaz: mince mohly být snadno kontrolovány, zda váží, jak mají a pak mohla být určena hodnota mince, i když byla ošizena, znehodnocena nebo s ní bylo manipulováno jakkoliv jinak.  Většina velkých ekonomik, používajících ražbu, měla několik řad mincí, které byly mixem mědi, stříbra a zlata. Zlaté mince byly užívány pro velké obchody, placení vojsk a podložení státních aktivit; ještě častěji byly užívány jako měřítka počítání než jako fyzické mince. Stříbrné mince byly používány pro středně velké transakce a jako zúčtovací jednotka daní, dluhů a smluv, zatímco mince z mědi, stříbra nebo jiných kovových směsí, se užívaly ke každodenním transakcím. Tento systém byl používán v antické Indii od dob Mahajanapadas. Přesný poměr v hodnotě těchto tří kovů se velmi měnil v různých dobách a na různých místech; například otevření stříbrných dolů v Harzkých horách ve střední Evropě učinilo stříbro a něco méně hodnotné, stejně jako povodeň Nového světa po Španělských dobýváních. Nicméně, vzácnost zlata ho dělala stále cennějším než stříbro, ale rovněž bylo stříbro stále cennější než měď.

Papírové peníze.

V předmoderní Číně, potřeba úvěru a média výměny, které bylo méně fyzicky těžkopádné než vysoký počet měděných mincí, vedly ke vzniku bankovek. Jejich představení bylo postupným procesem, který trval od pozdní dynastie Tang (618-907) až po dynastii Sang (960-1279). Začalo to jako zjednodušení pro obchodníky, aby vyměnili těžké mince za účtenky depozitu, vydaného jako směnky obchodními domy velkoobchodníků. Tyto bankovky byly validní pro dočasné použití v malém teritoriu. V desátém století vláda dynastie Song začala cirkulovat tyto bankovky v rámci trhovců v její monopolizovaném solném průmyslu. Vláda dynastie Song zaručila několik obchodům právo vydávat bankovky a v raném dvanáctém století, vláda konečně převzala tyto obchody, aby produkovala státem vydávanou měnu. Vydané bankovky byly ale stále lokálně a dočasně platné: národně přijatou měnou se stal vládní tisk peněz až v polovině třináctého století. Již široce rozšířené metody dřevotřískového tisku a poté pohyblivý typ tisku Pi Shenga byly v jedenáctém století impulsem pro masovou výrobu papírových peněz v předmoderní Číně.  Ve zhruba stejnou dobu ve středověkém Islámském světě vznikla během sedmého až dvanáctého století energická peněžní ekonomika, na základě expandování úrovní cirkulace stabilní vysoko-hodnotné měny (dinar). Inovace představené muslimskými ekonomy, trhovci a obchodníky zahrnují ta nejdřívější použití úvěrů, šeků, úpisů, spořicích účtů, transakčních účtů, půjček, směnných kurzů, převodů kreditů a dluhů a bankovních institucí pro půjčky a depozity.  V Evropě byly v běžném základě představeny papírové peníze ve Švédsku v roce 1661 (ačkoliv Washington Irving uvádí dřívější použití, a to Španěly během dobývání Granady). Jako bylo Švédsko bohaté na měď, její nízká hodnota vyžadovala neobvykle veliké mince, často vážící až několik kilogramů.  Výhod papírové měny byl nespočet: zredukovaly potřebu transportu zlata a stříbra, což bylo riskantní; usnadnilo to půjčky zlata nebo stříbra na úrocích od té doby, co základní kovové peníze (zlaté nebo stříbrné) nikdy neopustily vlastnictví půjčovatele, dokud někdo tu směnku nevykoupil a to slevilo divizi měny v kreditem a kovovými penězi podložené formy. To umožnilo prodej akcií v akciových společnostech, a vykoupení podílů v papírové podobě.  Ale rovněž tu byly nevýhody. Poněvadž papírové peníze nemají žádnou vnitřní hodnotu, nic nezastavovalo vládu, aby tiskla více bankovek, než kolik jich mohli podložit kovovými penězi. Další nevýhodou je to, že protože to zvýšilo zásobení penězi, rovněž to zvýšilo míru inflace, což je fakt zpozorován Davidem Humem v osmnáctém století. Pak by papírové peníze vedly k inflační bublině, která mohla způsobit kolaps, kdyby lidé začali požadovat těžké peníze, což by přivedlo poptávku po papírových penzích na nulu. Tisknutí papírových peněz bylo také spojeno s válkami a financováním válek, a proto požadovali jako část udržení stabilní armádu. Kvůli těmto důvodům byla papírová měna držena v podezření a nepřátelství v Evropě a Americe. Bylo to také návykové od té doby, co byly spekulativní profity trhu a tvorba kapitálu velmi vysoké. Hlavní národy postavily dílny na tisk peněz a tvorbu kovových mincí a pobočky jejich pokladnic, aby sbíraly daně a držely zásoby zlata a stříbra.  V té době byly zlato i stříbro považovány za legální platidlo a přijaty vládou za daně. Nicméně, nestabilita poměru mezi těmito dvěma rostla v rámci chodu peněz v devatenáctém století s růstem v zásobování těchto kovů, zejména stříbra, a na trhu. Paralelní užití obou kovů se nazývá bimetalismus a pokus o vytvoření bimetalového standardu, kde oba, zlato i stříbro podložily měnu, zůstal v cirkulaci a zaměstnal snahy inflantérů. Vlády v tu chvíli mohly použít měnu jako nástroj politiky, tisknout papírovou měnu jako Spojené státy americké Greenback (americká nejdéle tisknutá měna), na zaplacení armádních expedicí. Rovněž mohli stanovit podmínky, pod jakými by vykoupili bankovky za kovové peníze, a to pomocí limitování množství koupě nebo pomocí minimalizování množství, které mohlo být vykoupeno.  V roce 1900 byla většina průmyslových národů na nějaké formě zlatého standardu s papírovou měnou a stříbrnými mincemi, které tvořily cirkulující médium. Soukromé banky a vlády po celém světě následovaly Greshamův zákon: zachovávání zlata a stříbra, které obdržely, ale vyplácení v papírových penězích. Toto se nestalo po celém světě ve stejnou dobu, ale sporadicky, hlavně v časech války nebo finanční krize, začínajících na počátku dvacátého století a postupujících do celého světa až do pozdního dvacátého století, kdy režim plovoucích fiatových měn přešel v sílu. Jednou z posledních zemí, která upustila od zlatého standardu, byly Spojené státy v roce 1971, což byla akce, známá jako Nixonův šok. Žádný stát nemá uplatnitelný měnový systém zlatého nebo stříbrného standardu.

Éra bankovek.

Bankovka je druh měny a běžně užívaný jako legální platidlo v mnoha jurisdikcích. S mincemi tvoří bankovky formu hotovosti všech peněz. Bankovky jsou většinou z papíru. V Austrálii ale vynalezla Společenská vědecká a průmyslová výzkumná organizace v osmdesátých letech dvacátého století světově první polymerovou měnu, která šla do oběhu ke dvoustému výročí národa v roce 1988 a nadále se v Austrálii používá. Momentálně používaná ve zhruba 22 zemích, polymerová měna dramaticky zlepšila životní rozpětí bankovek a zabraňuje padělání.

Měnový kurz.

Nominální měnový kurz.

Nominální měnový kurz je definován jako počet jednotek domácí měny, které mohou koupit jednotku dané cizí měny. Jedná se tedy o relativní poměr hodnoty měn dvou států. Pokles této veličiny je označován jako nominální posílení či apreciace měny. Nárůst této veličiny je označován jako nominální oslabení či depreciace měny.

Reálný měnový kurz.

Reálný měnový kurz je definován jako poměr devizového kurzu k domácí cenové hladině s použitím současného nominálního směnného kurzu.

Měnová jednotka.

Měnová jednotka je jednotka, která je užívána v peněžním systému toho kterého státu. Z pohledu klasifikace se měnová jednotka rozděluje na základní měnovou jednotku (například libra; £) a na vedlejší měnovou jednotku (také zlomek základní měnové jednotky). Nejvíce rozšířenou vedlejší měnovou jednotkou je cent v rozličném množství slovních ekvivalentů. Používání základní měnové jednotky nemusí být vázáno pouze na jeden stát, ale několik zemí může používat stejnou měnovou jednotku (měnová unie), jindy může země používat měnu jiné země jako své zákonné platidlo (např. Lichtenštejnsko používá švýcarský frank, San Marino nebo Černá Hora euro). Každá měna (základní měnová jednotka) má typicky definován zlomek základní jednotky, často je to setina hlavní měny: 100 haléřů = 1 koruna, 100 centů = 1 dolar, 100 centimů = 1 frank. Také existují jednotky 1/10 nebo 1/1000, ale některé měny nemají žádné dílčí jednotky.

Současný stav oběživa v ČR.

Ochranné prvky českých bankovek.

Ochranné prvky chrání bankovky a šeky před jejich paděláním.  České bankovky jsou v současné době chráněny těmito prvky:  Česká národní banka a Státní tiskárna cenin ale z bezpečnostních důvodů nezveřejňují všechny používané ochranné prvky.  Každá bankovka má jiné ochranné prvky – čím vyšší hodnota bankovky, tím více ochranných prvků.  Česká pětitisícikoruna, dvoutisícikoruna a tisícikoruna jsou chráněny všemi výše uvedenými znaky. Ale na bankovce stokoruny a dvoustovky už nenajdete proměnlivou barvu a iridiscentní pruh. Pětistovka postrádá pouze iridiscentní pruh.

Mince a bankovky v ČR.

Peněžní hotovost dělíme na mince a bankovky. V České republice jsou v současné době v oběhu mince nominálních hodnot 1, 2, 5, 10, 20, 50 a bankovky nominálních hodnot 100, 200, 500, 1000, 2000, 5000.  Usiluje se o co nejefektivnější vydávání oběživa – z toho důvodu dochází k nahrazování bankovek mincemi (například nahrazení papírové padesátikoruny v ČR 2011 roku) nebo i ukončení ražby (ukončení ražby haléřů v ČR roku 2003 resp. 2008). Mince vydrží desítky let, zatímco bankovky se snadno opotřebují.

Výměna poškozených peněz.

Většinou lze poškozené bankovky a mince vyměnit, aniž byste přišli o jejich nominální hodnotu. U závažně poškozených bankovek a mincí (ohořelé, roztrhlé, obarvené bankovky či necelé a zdeformované mince) je posudek a rozhodnutí o poskytnutí náhrady na České národní bance. Pokud je poškození méně závažné, můžete žádat náhradu v plné nominální hodnotě na pobočkách obchodních bank.

Národní měna.

Národní měna, národní forma peněz, je charakterizována tím, že je na určitém ohraničeném území výlučným zákonným platidlem s nuceným oběhem a je zpravidla definována v právním řádu státu, na jehož území platí.  Každý stát má v rámci své státní suverenity i takzvanou měnovou suverenitu, tedy právo určit si vlastní měnu. Nemůže to však učinit libovolně, je vázán pravidly mezinárodního měnového systému, pokud na ně přistoupil v příslušné smlouvě.  Výhradní právo vydávat hotové peníze určité národní měny stát obvykle svěřuje ústřední emisní instituci, centrální bance, která navíc hraje roli při určování měnové politiky státu. Bezhotovostní peníze vydávají úvěrovou emisí komerční banky.  V České republice je podle § 13 zákona o České národní bance zákonným platidlem koruna česká (Kč).

Česká národní banka.

Česká národní banka (ČNB) je centrální bankou a finančním dohledem v České republice se sídlem v Praze a je součástí Evropského systému centrálních bank. V jejím čele stojí guvernér. V souladu se svým hlavním cílem stanoví ČNB měnovou politiku, vydává bankovky a mince a řídí oběh české koruny, platební systém a vyrovnání mezi bankami. Dále vykonává dohled nad bankovním sektorem, kapitálovým trhem, pojišťovnictvím, penzijními fondy, družstevními záložnami, institucemi elektronických peněz a devizou.

Mezinárodní měnové spolupráce.

Pro zjednodušení mezinárodního obchodu a pro praktické účely (cestování a pobyty v zahraničí) vytvořilo mnoho zemí mezi sebou pakty o měnové spolupráci, kde členské státy používají jednotnou měnu.  Příkladem mezinárodní měnové spolupráce je CFA frank používaný bývalými francouzskými koloniemi v Africe nebo Východokaribský dolar používaný šesti nezávislými státy a dvěma britskými zámořskými teritorii ve východním Karibiku.  Zjednodušení mezinárodní měnové spolupráce si klade za cíl i Mezinárodní měnový fond (International Monetary Fund = IMF), který byl založen v roce 1944 a jeho členy je dnes 189 států. Dále si klade za cíl například růst mezinárodního obchodu, devizovou stabilitu a minimalizovat nerovnováhy v mezinárodních platebních bilancích členských států.

Eurozóna.

České republiky se nejblíže dotýká mezinárodní měnová spolupráce v rámci Evropské unie a používání eura jako jednotné měny členských států.  Ne všechny členské státy Evropské unie však přijaly euro jako oficiální platidlo. Euro od jeho zavedení v roce 1999 přijalo 19 z 28 členských států a staly se tak součástí eurozóny. Přijetí eura je podmíněno splněním maastrichtských kritérií.  Nicméně existuje několik států, které používají euro, aniž by byly členy Evropské unie. A to buď jednostranně bez dohody s EU (Černá Hora) nebo na základě paktu (Monako).  Měnovou politiku eurozóny řídí Evropská centrální banka, která má sídlo ve Frankfurtu nad Mohanem. S Evropskou centrální bankou ale spolupracují všechny země Evropské unie v rámci Evropské měnové unie. Samotnou výrobu a uvedení eurobankovek a mincí do oběhu provádějí jednotlivé národní centrální banky.

Historie a vývoj měny jako předmětu obchodu.

Už od pradávna lidé měli potřebu získávat věci, jež si nevyrobili sami, od jiných. Avšak nic není zadarmo, proto již velmi brzy (už v pozdním pravěku) vzniká směnný obchod. Suroviny byly směňovány za jiné. Například kožešiny za jídlo, opracované pazourky, dokonce i oheň bylo možné vyměnit. Šlo tedy o výměnu zboží za zboží. Tomuto jevu se říká barterový obchod. Nebyl zde určen všeobecný směnný prostředek, zde ještě o měně mluvit nemůžeme, ale dá se říct, že směnný obchod položil její základy. Navíc o barterovém obchodu můžeme mluvit stále, je to relativně aktuální prvek ekonomiky.  Časem se vytříbily „cennější“ druhy zboží, jako právě například kožešiny, maso (krávy, koně, velbloudi..), ještě později pak drahé kovy. Hodnota ostatního zboží byla vyčíslena v počtu či váze těchto prostředků. Cena sekery byla kupříkladu jedna kančí kožešina (smyšlený příklad). Vznikaly tedy všeobecné ekvivalenty, určující hodnotu zboží. Můžeme zde mluvit již o komoditních penězích, první měně. V některých oblastech byly například používány mušle jako platidlo. To dalo základ vzniku peněz, jak je známe dnes. V tomto raném období však komodity měly problém často především v tom, že bylo těžké je dělit (půlka krávy je zbytečná, když je nepoužitelná pro mléko/plození telat). Občas také neměly dlouhou trvanlivost, což se ukázalo být také problémem.  Kovové peníze, mince, podobné těm jako známe dnes, začaly vznikat zhruba v 6. až 7. století p.n.l. (první platba váženým zlatem je však zaregistrována již v Mezopotámii 3000 let p.n.l., mince až 600 p.n.l v Lýdii). První kov, hodnocený jako vhodný pro výrobu peněz, bylo samozřejmě zlato. Později pak i jiné drahé kovy jako stříbro nebo měděné slitiny. Kovy byly totiž nejen hezké, ale daly se z nich vyrábět i šperky, byly použitelné pro vícero věcí, ale především jejich jednodušší dělitelnost a velikost usnadňovaly jakýkoliv obchod. Jde však stále o zboží (peníze vždy byly a jsou pouze speciální formou zboží).  Ze začátku byly kovy jen váženy, později byly raženy mince (stále dle váhy). Jejich váha odpovídala určité hodnotě. Když byly oražené znakem panovníka, bylo tak potvrzeno, že splňují rozměry, jaké mají mít a jsou ryzé, tudíž nejsou šizené. K šizení peněz však i přesto docházelo, váha mince byla doplněna jinou slitinou nebo byly mince nepatrně velikostně odlišné. Postupem času ale (i legálně) poměr drahého kovu k ostatním klesal, mince již nebyly zlaté, již se hodnota neposuzovala tím, kolik zlata obsahovala. Časem se však ukázalo, že úbytek drahého kovu není problémem, právě naopak. Peníze měly přisouzenou hodnotu i tak a lidé se odpoutali od placení drahými kovy, jako dnes, kdy mince používáme běžně. Vedlo to však k mnohem většímu znehodnocování peněz a především ke kriminalitě (falšování apod.)  Tato skutečnost (také tlak obchodu a jeho požadavků) dovedla společnost k vynálezu prvních bankovek. V sedmnáctém století našeho letopočtu začínají být tisknuty papírové peníze (v Číně již od devátého století). Hodnota vytištěná na bankovce pak jejímu vlastníkovi zaručuje, že onen papírek má takovou hodnotu v drahém kovu (mincích), jaká je zde uvedena. Byly tedy „kryté zlatem“ - v případě, že by o to vlastník měl zájem, musela banka vyplatit hodnotu peněz ve zlatě. To se nazývá zlatý standard. Manipulace s penězi se stala mnohem jednodušší. Vývojem tohoto typu peněz bylo také znesnadněno jejich padělání (viz Ochranné prvky v tomto článku).  V průběhu času se v závislosti na ekonomice státu peníze znehodnocovaly nebo jim naopak na hodnotě bylo přidáno (mluvíme o hodnotě ve zlatě). V případě výrazného kolísání ekonomiky je třeba zmínit pojmy inflace a deflace. V ekonomice jsou oba tyto jevy běžné v mírné podobě (spíše inflace). Můžeme rozlišit tři druhy inflace – "mírná, pádivá a hyperinflace". Mírná inflace je běžná.

Vývoj měny v Českých zemích.

První kovové mince, o kterých je na našem území zmínka, jsou keltské statéry. Bylo možné je dělit na třetiny, osminy a čtyřiadvacetiny. Zaznamenány byly zejména na území dnešní Moravy.  Další, již známější mincí je stříbrný denár. Začaly se u nás objevovat zhruba po zániku Velkomoravské říše. Jedná se o stříbrné mince, které u nás nechal poprvé razit Boleslav I. v roce 970 našeho letopočtu. Daly se rozdělit na deset asů. Po mincovní reformě Břetislava I. začala ryzost kovů a velikost denárů klesat, docházelo k šizení mincí.  Denáry po mincovní reformě Václava II. byly nahrazeny Pražským grošem. Ty u nás vydržely zhruba 300 let.  Během Marie Terezie se tu také objevovaly brakteáty, později i floreny, parvi, flůtky, významnější byly také říšské zlaté, dukáty, tolary, krejcary, grešle a tucty dalších druhů mincí. Ty, které si ještě mnozí pamatují jsou haléře (desetníky, dvacetníky). Dnes používáme koruny (hodnoty od jedné do padesáti) a bankovky (dříve i dvacet a padesát korun, dnes od sta do pěti tisíc).  Podstatný vývoj měny je třeba zmínit po světových válkách, kdy bylo v Československu a následně pak i v České republice vykonáno mnoho měnových reforem. Uvedu zde několik důležitých pilířů vzniku a osamostatnění české měny.  Po první světové válce, kdy se Československo osamostatňovalo, panovala na území Rakouska-Uherska vysoká inflace, především z důvodu financování válečných prostředků. Změnu k lepšímu měla přinést měnová reforma Aloisa Rašína. Měla tři fáze: Vytvoření samostatně čs. měny, provádění deflační politiky a stabilizace měny, zavedení již zmíněného zlatého standardu (zlaté měny). Situace se lepšila sice pomalu, ale tvrdá měnová politika inflaci zvládla snížit. Deflační politika se sice nezdála být tou nejlepší, ale později se ukázalo, že přispěla ke stabilizaci a zlepšení státní ekonomiky. Po smrti Rašína jej nahradil Karel Engliš, v jehož období síla koruny stále stoupala a stala se spolehlivou a dobře směnitelnou měnou.  Už během začátku okupace německými vojsky se však inflace vrátila a znovu krutě udeřila. Koruna byla určena desetinou říšské marky. Už v roce 1939 byl ukončen tisk vlastních československých bankovek a byl nahrazen protektorátní měnou.  Po válce panoval v měnách zmatek, na území českých zemí se dalo platit hned několika druhy měn. Bylo nutné měnu sjednotit, proto tak bylo učiněno dekrety prezidenta republiky v říjnu 1945, byla obnovena samostatná československá měna. Byla stanovena československá koruna.  Další měnová reforma byla uskutečněna na začátku června 1953. Měna byla nahrazena v rámci komunistického režimu měnou vytištěnou v Sovětském svazu. Měla snížit negativní dopad hospodářské politiky, ale neblaze ovlivnila situaci všech vrstev obyvatel. Mnoho z nich přišlo o obrovské úspory, jejich platy se snížily, jejich úschovy ztratily cenu. Na základě nepokojů, způsobených špatnou finanční situací, bylo uskutečněno několik stávek, které ale povětšinou nedopadly dobře, jak to za komunistického režimu bývalo.  V roce 1993, kdy vznikly dva samostatné státy, byly některé bankovky okolkovány a v průběhu času všechny nahrazeny za ryze české koruny (mince i bankovky).

Významné měny.

Dolar.

Dolar nebo také dollar (označovaný znakem $) je jméno pro oficiální měnu v mnoha státech světa, provinciích a dalších regionech. Americký dolar je nejpoužívanější světovou měnou.  Dle etymologie vznikl název této měny z historického německého jména českých stříbrných mincí - tolarů (raženy v Jáchymově letech 1520-1528). Těmto mincím se v němčině říká "joachimsthaler," zkráceně "thaler" nebo "taler." S tímto zkráceným názvem přešel název do mnoha jazyků (maďarština, polština, švédština, italština, nizozemština, angličtina).

Euro.

Euro (€) je měna eurozóny a po americkém dolaru (USD) druhý nejdůležitější reprezentant ve světovém měnovém systému. Je oficiální měnou 19 z 28 členských států Evropské unie a v 6 dalších nečlenských. Jedno euro tvoří 100 centů.  Měnová politika eurozóny je prováděna Evropskou centrální bankou ve Frankfurtu nad Mohanem. Vstupem do Evropské unie se také Česko zavázalo přijmout jednotnou evropskou měnu po splnění maastrichtských kritérií.  Název euro byl oficiálně přijat dne 16. prosince 1995 v Madridu. Euro bylo zavedeno na světových finančních trzích jako účetní měna dne 1. ledna 1999, nahrazující bývalou evropskou měnovou jednotku v poměru 1: 1 (1,1743 USD). Fyzické euromince a bankovky byly uvedeny do oběhu dne 1. ledna 2002.

Bitcoin.

Bitcoin (₿) je forma elektronické měny (kryptoměna). Jedná se o decentralizovanou digitální měnu bez centrální banky nebo správce. Může být odeslán od uživatele k uživateli přes peer-to-peer síť, bez nutnosti zprostředkovatelů.  Transakce jsou ověřovány síťovými uzly prostřednictvím kryptografie a zaznamenávány do veřejné distribuované knihy nazvané bloková křivka. Bitcoin byl vynalezen neznámou osobou nebo skupinou lidí pod jménem Satoshi Nakamoto a v roce 2009 byl vydán jako open source software. Bitcoiny jsou tvořeny jako odměna za proces zvaný těžba. Mohou být vyměňovány za jiné měny, produkty a služby. Výzkum, který vypracovala univerzita v Cambridge, odhaduje, že v roce 2017 bylo 2,9 až 5,8 milionu uživatelů kryptografické peněženky, z nichž většina používala bitcoin.  Bitcoin je kritizován pro jeho užití v nelegálních transakcích, pro jeho vysokou spotřebu elektrické energie, kolísání cen a krádeže z výměn. Bitcoin je také používán jako investice.  Dalšími významnými měnami jsou například japonský jen (¥) a britská libra (£).

Konvertibilita měny.

Konvertibilita měny určuje schopnost individua, firmy nebo vlády konvertovat místní měnu do jiné měny nebo naopak, s nebo bez centrální banky nebo vládní intervence. Měny jsou rozděleny na:

Plně konvertibilní.

Když neexistují žádná omezení či limitace na množství měny, které může být prodáno na mezinárodní obchod, a když vláda uměle nevnucuje fixační hodnotu nebo minimální hodnotu měny na mezinárodním trhu. Americký dolar je příkladem plně konvertibilní měny a kvůli tomu jsou americké dolary jednou z hlavních měn, směňovaných na zahraničním směnném obchodu.

Částečně konvertibilní.

Centrální banky kontrolují mezinárodní investování, plující do a ze země, zatímco většina „domácích“ transakcí je zvládána bez nějakých speciálních požadavků. Existují specifická pravidla mezinárodního investování a speciální povolení je často požadováno, aby bylo možné konvertovat měnu do nějaké jiné. Indické rupie a Renminbi jsou příklady částečně konvertibilní měny.

Nekonvertibilní.

Ani účast v mezinárodním FOREX obchodu, ani povolení konverze těchto měn individui nebo společnostmi. Jako výsledek, tyto měny jsou známy jako blokované měny, například Severo-korejský won a Kubánské peso.

Pojem měna (v angličtině "currency"; z anglického "current" = v oběhu, z latinského "currens" = aktuální) odkazuje na peníze, platidlo, prostředek směny - v jakékoliv formě (bankovky, mince, bitcoiny apod.). Měna je tedy vše, co určuje hodnotu statků či služeb. Jedná se o všechny peníze v oběhu, tedy nejen o hotovost, kterou máme u sebe.  Každá měna má svůj název, nominální strukturu, jasná pravidla vydávání, je chráněna právy před zneužitím, právy je též ošetřeno jejich používání a nabytí peněz. Měnu dělíme na konvertibilní a nekonvertibilní.  Měnu můžeme také rozdělit do dvou systémů: komoditní a fiatové peníze. U komoditních peněz jsou to vládní nebo bankovní kovové rezervy, u fiatních je to ekonomika jako celek.  Z definice musí být měna skutečně používaným platebním prostředkem i v nebankovním běžném platebním styku. Pokud tuto podmínku nesplňuje, je to pouhý denominátor, který určuje objem, velikost závazku. Tím byla například Evropská měnová jednotka. Měna také musí být hmotným prostředkem uchování peněžních hodnot. Všechna aktiva denominovaná v dané měně, tedy nejen bankovky a mince, ale i cestovní šeky, běžné účty a další, musí být při splnění zákonných podmínek navzájem převoditelná.  Jeden stát se ne vždycky rovná jedné měně. Paralelní měna se říká situaci, při které jeden stát používá více měn (např. na Haiti), nebo když nesuverénní území používá vlastní měnu (Hongkong, Macao, aj.).

A currency (from , "in circulation", from ), in the most specific sense is money in any form when in use or circulation as a medium of exchange, especially circulating banknotes and coins. A more general definition is that a currency is a "system of money" (monetary units) in common use, especially for people in a nation. Under this definition, U.S. dollars (US$), euros (€), Japanese yen (¥), and pounds sterling (£) are examples of currencies. These various currencies are recognized as stores of value and are traded between nations in foreign exchange markets, which determine the relative values of the different currencies. Currencies in this sense are defined by governments, and each type has limited boundaries of acceptance.  Other definitions of the term "currency" are discussed in their respective synonymous articles banknote, coin, and money. The latter definition, about the currency systems of nations, is the topic of this article. Currencies can be classified into two monetary systems: fiat money and commodity money, depending on what guarantees the currency's value (the economy at large vs. the government's physical metal reserves). Some currencies are legal tender in certain political jurisdictions. Others are simply traded for their economic value.  Digital currency has arisen with the popularity of computers and the Internet. Whether digital notes and coins will be successfully developed remains doubtful. Decentralized digital currencies, such as cryptocurrencies are not legal currency, strictly speaking, since they are not issued by the government monetary authority and are not legal tender. Many of the warnings issued by various countries also note the opportunities that cryptocurrencies create for illegal activities, such as money laundering and terrorism. In 2014, the United States IRS issued a statement explaining that virtual currency is treated as property for Federal income tax purposes and providing examples of how longstanding tax principles applicable to transactions involving property apply to virtual currency.


Vlastnosti.

Základní vlastnosti:

Spuštění Tcl.

Základní interpret jazyka Tcl – codice_4 – lze spustit bez parametrů a s Tcl pracovat interaktivně:  Znak procento (codice_5) je nápověda, kterou vypisuje interpret Tcl, a která je uváděna pouze u ukázek interaktivní práce. Příkaz codice_6 je nutné v Tcl používat pro vyhodnocování matematických výrazů. Lomítko je operátor dělení; pro dělení celých čísel se používá celočíselné dělení se zbytkem, použitím desetinné tečky u jednoho z operandů se vynutí reálné dělení. Hvězdička je operátor násobení; pro ukončení interpretu lze použít příkaz codice_7 nebo znak konce souboru, kterým je v Microsoft Windows a v MS-DOSu klávesová kombinace codice_8, v Unixu codice_9. Aby bylo možné editovat příkazy pomocí kurzorových kláves, musí být nainstalován balíček tclreadline; i bez něj lze příkazem codice_10 vypsat seznam zadaných příkazů a zvolený příkaz znovu vyvolat zadáním vykřičníku a čísla příkazu.  Druhý interpret – codice_11 – je určený pro programy používající grafické uživatelské rozhraní:  – spuštěním codice_11 se otevře hlavní okno okno aplikace; příkazy začínající codice_13 slouží pro komunikaci se správcem oken: codice_14 změní text v záhlaví okna a codice_15 předepíše jeho minimální velikost (šířka 320 pixelů a výška 200 pixelů); příkaz codice_16 připraví nápis, který se provedením příkazu codice_17 zobrazí uvnitř okna; příkaz codice_18 vytvoří druhé okno, kterému se dalšími příkazy také změní text v záhlaví a ve kterém se vypíše další text; parametry začínající tečkou jsou obdobou cest používaných pro navigaci ve stromové struktuře adresářů na disku: samotná tečka označuje hlavní okno, codice_19 je prvek pojmenovaný codice_20 ve hlavním okně, codice_21 je druhé okno a codice_22 je prvek ve druhém okně (na konkrétních jménech codice_20 a codice_24 nezáleží). Příkazy vytvářející grafické prvky, jako codice_16 a codice_18, vracejí jméno prvku, které lze uložit do proměnných a používat v dalších příkazech.  Obvyklejší přístup je ale spouštění předem připravených programů neboli skriptů:  Parametry skriptu jsou dostupné jako seznam v proměnné codice_27; počet parametrů lze tedy zjistit pomocí codice_28. Další možností je čtení proměnné codice_29 z globálního jmenného prostoru, tedy codice_30. Jméno spuštěného skriptu je v proměnné codice_31.  Souborům s programy v jazyce Tcl se obvykle dává přípona codice_32. Aby v Unixu bylo možné pouštět Tcl skripty pouze zadáním jejich jména, je potřeba dát souboru se skriptem právo execute a na jeho začátek přidat první čtyři řádky z následující ukázky: exec tclsh "$0" ${1+"$@"}  puts "Hello, world!" První řádek díky konstrukci Shebang zajistí, že se skript začne interpretovat programem /bin/sh; provedením příkazu codice_33 se spustí codice_4, který začne číst soubor se skriptem zase od začátku, ale řádek s příkazem codice_33 považuje za pokračování komentáře z předchozího řádku díky jeho zakončení obráceným lomítkem.

Syntaxe a základní sémantika.

Program (skript) v Tcl je tvořen posloupností příkazů. Každý příkaz začíná jménem příkazu, za kterým mohou následovat argumenty (parametry) oddělované od sebe navzájem i od jména příkazu vždy alespoň jednou mezerou nebo tabulátorem. Příkaz je ukončen koncem řádku nebo středníkem. Jména příkazů v Tcl nejsou vyhrazená slova, ani nemají v jazyce žádné zvláštní postavení; jsou to obyčejné, nijak neprivilegované, funkce v knihovně. Příkazy mohou mít proměnný počet argumentů.  Pokud argumenty obsahují bílé znaky, musí být uzavřeny ve dvojitých uvozovkách nebo ve složených závorkách – pak může být argument i víceřádkový; pokud ale chcete odřádkovat mezi argumenty, je nutné bezprostředně před odřádkování napsat zpětné lomítko.

Symboly se zvláštním významem.

Apostrofy nemají v Tcl žádný zvláštní význam. Kulaté závorky se používají pro přístup k prvkům asociativních polí a pro vyjádření priority v aritmetických výrazech.

Příkaz puts.

Příkaz codice_45 vypíše zadaný řetězec (který musí tvořit jedno slovo, proto je vhodné jej vždy uzavírat do uvozovek) následovaný znakem konce řádku, implicitně na standardní výstup (kanál codice_46): puts "Hello, world!" Pokud codice_45 nemá po vypsání řetězce odřádkovat, je potřeba před řetězcem použít volbu codice_48: puts -nonewline "Hodnota proměnné i: " puts $i Před vypisovaným řetězcem lze uvést jméno výstupního kanálu (nebo proměnnou, která se odkazuje na soubor): puts stderr "Chyba!"

Proměnné a příkaz set.

Pro přiřazení hodnoty do proměnné slouží příkaz codice_49; pro získání obsahu proměnné je nutné před její jméno napsat znak dolar:  Pokud je příkaz codice_49 zadán v příkazovém řádku tclsh (tj. při interaktivním provádění), vypisuje se přiřazovaná hodnota; při provádění programu ne.  Přiřazení hodnoty výrazu do proměnné není tak jednoduché; je potřeba použít příkaz codice_6 a hranaté závorky pro dosazení výsledku příkazu do jiného příkazu:  Před otevírací hranatou i složenou závorkou musí být mezera; první odděluje parametry příkazu codice_49, druhá jméno příkazu codice_6 od parametru.  Aby se odlišilo jméno proměnné od okolního textu, lze jej uzavřít do složených závorek codice_54:  Tcl není staticky typovaný jazyk: každá proměnná může obsahovat hodnotu libovolného typu – např. celé číslo, reálné číslo, řetězec, seznam, jméno příkazu nebo slovník; hodnoty se převádějí na jiné typy podle potřeby automaticky (s omezeními danými syntaxí). Hodnoty jsou ale vždy konstantní (); operace, které vypadají, že mění hodnoty, ve skutečnosti pouze vrací jinou hodnotu.

Asociativní pole.

Asociativní pole je složená datová struktura, ve které se pro přístup k jednotlivým položkám používá klíč, kterým může být libovolný textový řetězec. S prvky asociativních polí se pracuje stejně jako s jednoduchými proměnnými: set hlavni_mesta(ČR) "Praha" set hlavni_mesta(Slovensko) "Bratislava" set hlavni_mesta(Polsko) "Varšava" set hlavni_mesta(Německo) "Berlín" set hlavni_mesta(Rakousko) "Vídeň"  set stat Slovensko puts "Hlavní městem státu $stat je $hlavni_mesta($stat)." Asociativní pole lze také vytvořit pomocí příkazu codice_55: array set hlavni_mesta {  set stat Slovensko puts "Hlavní městem státu $stat je $hlavni_mesta($stat)." Oba skripty vypíšou:  Přítomnost prvku v poli lze testovat příkazem info exists hlavni_mesta(Antarktis) který vrací jedničku, pokud existuje zadaný prvek v zadaném poli; jinak vrací nulu.  Asociativní pole (jako celek) nelze vypisovat příkazem codice_45; lze použít příkaz codice_57 ze standardní knihovny:  Asociativní pole nelze předávat jako parametry procedur nebo je vracet jako návratové hodnoty funkcí; je možné použít příkazy codice_55 a codice_59, které provádějí převod mezi asociativním polem a seznamem:

Operátory seskupení.

Před provedením každého příkazu Tcl provede vyhodnocení proměnných a vnořených příkazů (tzv. substituce nebo expanze). Substituci lze řídit pomocí operátorů seskupení. Jazyk Tcl má 3 operátory seskupení:  Operátory seskupení propůjčují jazyku Tcl nezaměnitelný charakter, jsou však zároveň i příčinou, proč se mu mnoho programátorů vyhýbá.

Uvozovky.

Uvozovky se chovají stejně jako v mnoha jiných skriptovacích jazycích: vytvářejí řetězec z posloupnosti slov a zároveň nezabraňují expanzi proměnných ani vyhodnocování příkazů zapsaných v hranatých závorkách. Pokud se mají do řetězce vložit uvozovky, je nutné před nimi napsat obrácené lomítko; obrácené lomítko také ruší význam dolaru jako prostředku pro expanzi hodnoty proměnné: puts "Prvek $i pole \$arr má hodnotu \"$arr($i)\"." Pokud je v proměnné i hodnota 8, a prvek pole $arr s indexem 8 (indexem může být i řetězec) obsahuje řetězec "osmička", vypíše se  V uvozovkách mají některé posloupnosti začínající znakem obrácené lomítko význam řídicích nebo jiných znaků:

Hranaté závorky.

Do hranatých závorek lze zapsat libovolný příkaz Tcl včetně parametrů; příkaz v hranatých závorkách se provede před provedením příkazu, ve kterém je použit, a hranaté závorky se nahradí výstupem, který vyprodukuje. V následujícím příkladu je použit příkaz codice_63, který vrací počet sekund od 1. 1. 1970 a příkaz codice_64, který tento údaj zformátuje podle parametru uvedeného za volbou codice_65: puts "Od 1. ledna 1970 uplynulo [clock seconds] sekund;" puts "Je rok [clock format [clock seconds] -format "%Y"]." vypíše  Jak je vidět hranaté závorky a uvozovky lze vnořovat.  Nejčastější příkaz, který se píše do hranatých závorek, je příkaz codice_6, který vyhodnocuje aritmetické výrazy: set vyraz "1+2+3+4+5+6+7+8+9+10" set vysledek [expr $vyraz] puts "Součet $vyraz je $vysledek." Vypíše  Substituce pomocí hranatých závorek umožňuje použít výsledek jednoho příkazu jako argument dalšího příkazu. Pokud se má vyvolat příkaz jako funkce, která vrací hodnotu, musí se vždy uzavřít do hranatých závorek.  Tcl nepotřebuje operátor pro spojení řetězců, protože stačí jenom zapsat proměnné nebo příkazy v hranatých závorkách za sebe. Na rozdíl od unixových interpretů příkazů vyhodnocuje Tcl každý řetězec pouze jednou (pokud skript přímo nepředepisuje opakované vyhodnocení), což trochu komplikuje interaktivní použití, ale zprůhledňuje chování ve skriptech (např. mezery ve jméně souboru nepůsobí potíže známé z unixových shellů).

Složené závorky.

Složené závorky se chovají jako apostrofy v unixových interpretech příkazů a některých skriptovacích jazycích – jejich obsah se bere jako jedno slovo a nijak se neexpanduje (jen se ignoruje konec řádku, před kterým je zpětné lomítko). Složené závorky se mohou používat pro zápis řetězců, které se mají interpretovat přesně tak, jak jsou zapsány, v Tcl však mají mnohem širší použití – pro zápis seznamů a řídicích struktur. Cyklus s testem na začátku se v Tcl zapisuje jako příkaz codice_67, za kterým následují dvě slova – první je podmínka, druhé je tělo cyklu. Tcl nevyžaduje žádné závorky, do kterých by se podmínka a tělo cyklu uzavíralo, ale nejsnazší způsob, jak podmínku i tělo cyklu zapsat jako jedno slovo, je uzavřít je do složených závorek. Díky tomu se zápis while cyklu v Tcl podobá zápisu v jazyce C. Podobným způsobem se zapisuje definice funkce (první parametr za slovem codice_68 je jméno procedury nebo funkce, druhý seznam parametrů, třetí tělo funkce), podmíněný příkaz (první parametr za slovem codice_69 je podmínka, druhým seznam příkazů, které se mají provést, je-li podmínka splněna, pak mohou následovat části codice_70 a codice_71).  Do složených závorek se také uzavírají matematické výrazy vyhodnocované příkazem codice_6.  Pokud by se v příkazu codice_45 použitém v části „Uvozovky“ nahradily vnější uvozovky složenými závorkami: výsledný výstup by vypadal značně odlišně; pravděpodobně úplně jinak, než bylo zamýšleno:  Pokud jsou složené závorky vnořeny do jiných složených závorek, hranatých závorek nebo uvozovek, chovají se jako normální znak: puts "Prvek {$i} pole \$arr má hodnotu {$arr($i)}." vypíše  Do složených závorek se uzavírají výrazy v příkazu codice_6, aby se zabránilo dvojí expanzi jména proměnných: set i 10 set d "\$i" puts [expr 2*$d]

Řídicí struktury.

V Tcl jsou dostupné obvyklé řídicí struktury:  Díky vynalézavému použití složených závorek je zápis řídicích struktur podobný jako v jazyce C; v Tcl se však do složených závorek píšou nejen příkazy, ale i podmínky. Interpretu Tcl je skutečnosti jedno, jaké operátory seskupení se použijí (a jestli vůbec nějaké). Vyžaduje pouze, aby slova uvozující jednotlivé konstrukce měly správný počet argumentů/parametrů. Například v příkazu cyklu codice_67 musí být za jménem příkazu dva argumenty: první je podmínka, druhý tělo cyklu. A nejjednodušším způsobem, jak sdělit Tcl, že určitý text má považovat za jeden parametr, je uzavřít jej do složených závorek. Protože parametry musí být odděleny aspoň jednou mezerou, musí být vně složených závorek (tj. před codice_83 a za codice_84) vždy aspoň jeden bílý znak (mezera nebo tabelátor). Otevírací závorka těla cyklu musí být na stejném řádku jako podmínka (nebo musí být předchozí řádek zakončen zpětným lomítkem).

Podmíněný příkaz.

Následující program ukazuje syntaxi podmíněného příkazu v Tcl; část codice_71 je nepovinná, příkaz může mít libovolný počet částí codice_70: if {$i > 0} { } elseif {$i == 0} { } else {

While cyklus.

Následující ukázka použití codice_67 příkazu počítá Ludolfovo číslo formula_1 podle vzorce  kde funkce arkus tangens se počítá pomocí Taylorova vzorce  set platnych_mist 12 set epsilon "1e-$platnych_mist" set znam 1.0 set moc2 [expr {1.0/2.0}] set moc3 [expr {1.0/3.0}] set n 1 set clen [expr {$moc2+$moc3}] set suma $clen while {abs($clen)>$epsilon} { puts "Ludolfovo číslo: [format "%.${platnych_mist}G" [expr {4.0*$suma}]]" Příkaz codice_88 zvětší hodnotu proměnné, která je jeho prvním parametrem, o hodnotu zadanou druhým parametrem (nebo o 1, pokud druhý parametr chybí).  Pro ukončení provádění cyklu lze použít příkaz codice_89.

For cyklus.

V případě for cyklu se do vlastních složených závorek dává každý ze tří výrazů, které se v jazyce C píšou do kulatých závorek a oddělují středníky: for {set i 1} {$i <= 10} {incr i} {  Pro ukončení provádění cyklu lze použít příkaz codice_89, pro zahájení dalšího průchodu cyklem příkaz codice_91. V Tcl existuje i příkaz cyklu přes všechny prvky seznamu codice_81, který je popsán u seznamů.

Definice funkcí.

Funkce se v Tcl definují příkazem codice_68, za kterým následují dvojí složené závorky; první obsahují seznam parametrů (oddělených mezerami), druhé tělo funkce. Pokud má funkce vracet návratovou hodnotu, lze použít příkaz codice_94 (jinak vrací výsledek posledního provedeného příkazu). Naprogramovat výpočet faktoriálu rekurzivně sice není ideální, ale je to možné i v Tcl. Všimněte si, že Tcl umožňuje, aby jméno funkce byl vykřičník: proc ! {n} {  for {set n 1} {$n <= 20} {incr n} {  Vhodnější výpočet faktoriálu bez rekurze by mohl vypadat takto: proc ! {n} {  for {set n 1} {$n <= 20} {incr n} {  Uživatelem definované funkce se volají stejně jako ostatní příkazy – parametry se píšou za jméno funkce a od jména funkce i sebe navzájem se oddělují mezerami nebo bílými znaky. Proto při volání funkce faktoriál není možné psát (jako v matematice) vykřičník za výraz, z něhož se má faktoriál počítat.  Většina příkazů jazyka Tcl jsou funkce s proměnným počtem parametrů. To platí i o příkazech ve standardní knihovně. Příkaz codice_68 (konstruktor pro vytváření procedur/funkcí) umožňuje definovat implicitní hodnoty pro argumenty, které nebudou použity ve volání procedury, a parametr obsahující všechny argumenty, což umožňuje zpracování proměnného počtu argumentů ve funkcích.

Přístup k globálním proměnným.

Proměnné použité mimo funkci nejsou uvnitř funkce viditelné. Pro jejich zpřístupnění lze uvnitř funkce použít příkaz  codice_3 "proměnná"

Modifikace parametrů funkce.

Pokud mají být změny hodnot některého z parametrů funkce viditelné i po opuštění funkce, je nutné použít předávání parametrů odkazem. V tcl lze použít následující konstrukci: proc get_first_octet {buffer idx} { Při volání funkce se na místě parametru předávaného odkazem píše pouze jméno proměnné bez znaku dolar: set retezec "Abcd" set i 0 set kod [get_first_octet $retezec i]

Implicitní parametry funkce.

Místo posledního nebo několika posledních parametrů v definici funkce mohou být použity dvojice codice_97. Ve volání funkce pak mohou tyto parametry chybět. Při vstupu do funkce se jim přiřadí hodnoty uvedené v seznamu parametrů.

Funkce s proměnným počtem parametrů.

Pokud se poslední parametr v definici funkce jmenuje codice_98, je možné tuto funkci vyvolat s větším počtem parametrů, než je uvedeno v definici. Parametr codice_98 pak bude obsahovat seznam všech zbývajících parametrů, který lze zpracovávat funkcemi uvedenými v části Práce se seznamy.

Funkce vracející více hodnot.

Pokud má funkce vracet více hodnot, lze je vrátit v podobě seznamu, který lze zkonstruovat funkcí codice_100: return [list "Error" "Soubor $filename nelze číst"] Vrácenou hodnotu lze zpracovávat pomocí funkcí uvedených v části Práce se seznamy.

Funkce s klíčovými parametry.

Někdy je potřeba definovat funkce, které pracují s velkým počtem parametrů, ale při konkrétním vyvolání se jich používá jenom několik málo, přičemž uvnitř funkce se za ostatní dosadí vhodné implicitní hodnoty. Pokud lze setřídit parametry od nejpoužívanějších po nejméně používané, může se volání funkcí zkrátit použitím implicitních parametrů. Jinak je lepší rezignovat na přístup, že význam parametru je dán jeho pořadím (poziční parametry), a použít klíčové parametry, kdy se seznam parametrů zadává ve tvaru seznamu dvojic "jméno1 hodnota1 jméno2 hodnota2 ...". Aby se snadno odlišila jména parametrů od hodnot, používají se často jména začínající znakem mínus, podobně jako přepínače (volby) v příkazovém řádku. Pro zpracování klíčových parametrů lze v Tcl použít následující postup: proc moje_funkce {args} {  moje_funkce -pocet 3 -retezec "abc" Funkce codice_57 z knihovny Tcllib vypíše přehledně prvky pole:

Různé příkazy a funkce.

Seznam dostupných příkazů (včetně uživatelem nadefinovaných funkcí) lze vypsat příkazem: join [lsort [info commands]] "\n" Přestože v Tcl je každá funkce zároveň příkazem a naopak příkaz často vrací nějakou hodnotu – například příkazy codice_88 a codice_103 vracejí novou hodnotu použité proměnné – v následujícím textu jsou rozlišovány funkce (které budou v programu použity v hranatých závorkách) od celých příkazů.

Práce se seznamy.

Seznam je v tcl libovolný řetězec, v němž jsou jednotlivé prvky odděleny mezerami. Pokud prvky seznamu obsahují mezery, Tcl je uzavírá do složených závorek. Pomocí složených závorek lze velmi jednoduše vytvářet víceúrovňové konstantní seznamy, např. set slovnicek {  Pro vytváření seznamů obsahujících hodnoty proměnných a výrazů lze použít příkaz codice_100 nebo codice_105.  Jednotlivé prvky lze vybírat pomocí funkce codice_106.  Někdy se používá trik pro uložení několika prvních hodnot seznamu do proměnných pomocí příkazu codice_81, jehož tělo je tvořeno příkazem codice_89: například uložení pro uložení prvního prvku seznamu do proměnné codice_135 a třetího prvku do codice_136 (druhý prvek, o který nestojíme, se uloží do proměnné codice_137) lze použít příkaz: foreach {var1 - var3} seznam break

Jmenné prostory.

Mechanismus jmenných prostorů vytváří stromovou strukturu, v jejichž různých uzlech jsou identifikátory proměnných a funkcí (příkazů). To umožňuje používat v jednom programu více knihoven současně bez problémů s konflikty ve jménech funkcí a proměnných. Výběr jmenného prostoru identifikátoru se provádí pomocí kvalifikovaných jmen tvaru codice_195, přičemž kvalifikované jméno pro identifikátory v základním (kořenovém) jmenném prostoru je codice_196.  Pro práci se jmennými prostory slouží příkaz codice_197, jehož první parametr udává, jaká operace se jmennými prostory se má provést. Pro vytvoření nebo opětovný vstup do jmenného prostoru slouží příkaz codice_198, kde codice_199 je libovolná posloupnost příkazů v Tcl. Všechny proměnné a funkce, které budou v rámci příkazu codice_200 definovány bez uvedení kvalifikovaného jména, budou patřit do příslušného jmenného prostoru. Při použití nekvalifikovaného jména se identifikátor nejdříve vyhledává v aktuálním jmenném prostoru; není-li v něm nalezen, postup dalšího vyhledávání závisí na tom, o jaký identifikátor se jedná; zatímco proměnné se hledají ještě v kořenovém jmenném prostoru, příkazy se hledají postupně ve všech nadřízených jmenných prostorech aktuálního prostoru. Hierarchické jmenné prostory se vytvářejí vnořenými příkazy codice_201.

Rozšiřitelnost.

V Tcl lze každou funkci chápat jako rozšíření jazyka – příkaz codice_202 začne vracet, že příkaz příslušného jména existuje. Tímto způsobem lze do starší verze Tcl doimplementovat příkaz, který je dostupný v novějších verzích. Dostupnost příkazu lze testovat pomocí codice_203 nebo codice_204.

Zpracování výjimek.

Pro ošetření chyb (výjimek) při provádění programu poskytuje Tcl příkaz codice_205. Konstrukce catch {skript} jméno_proměnné se chová podobně jako set jméno_proměnné [skript] ale při úspěšném provedení příkazu nebo příkazů v části codice_206 vrací hodnotu 0. V případě, že při provádění skriptu dojde k jakékoli chybě, přiřadí se do zadané proměnné text chyby a příkaz codice_205 vrátí hodnotu 1. Další možnosti využití příkazu codice_205 jsou popsány v dokumentaci.  Následující funkce otestuje, zda lze otevřít spojení na soket na zadané IP adrese a siťovém portu: proc check_socket {  check_socket {*}$argv

Tcl (vyslovuje se „tý-sý-el“ nebo „tykl“, název je zkratkou z Tool Command Language) je jednoduchý, ale účinný skriptovací jazyk, který v roce 1988 vytvořil John Ousterhout. Přes nezvyklou syntaxi je Tcl snadno zvládnutelný a díky nízkým nárokům na hardware je oblíbený především pro testování softwaru, programování vestavěných systémů a prototypování. V roce 1991 byl doplněn grafickým frameworkem Tk a výsledný systém nazývaný Tcl/Tk se stal až do nástupu Qt a GTK+ jedním z nejoblíbenějších nástrojů pro vytváření grafických uživatelských rozhraní. Framework Tk je dostupný v různých skriptovacích (Perl, Python, Ruby) i kompilovaných jazycích (C++, Ada).

Tcl (pronounced "tickle" or as an initialism) is a high-level, general-purpose, interpreted, dynamic programming language. It was designed with the goal of being very simple but powerful. Tcl casts everything into the mold of a command, even programming constructs like variable assignment and procedure definition. Tcl supports multiple programming paradigms, including object-oriented, imperative and functional programming or procedural styles.  It is commonly used embedded into C applications, for rapid prototyping, scripted applications, GUIs, and testing. Tcl interpreters are available for many operating systems, allowing Tcl code to run on a wide variety of systems. Because Tcl is a very compact language, it is used on embedded systems platforms, both in its full form and in several other small-footprint versions.  The popular combination of Tcl with the Tk extension is referred to as Tcl/Tk, and enables building a graphical user interface (GUI) natively in Tcl. Tcl/Tk is included in the standard Python installation in the form of Tkinter.


Mezinárodní organizace.

Mnoho liberálních nebo liberalismu se blížících stran se sdružuje v Liberální internacionále (LI) nebo jejích regionálních partnerských organizacích, jako ALDE nebo "Council of Asian Liberals and Democrats" ("Rada asijských liberálů a demokratů"). Některé z liberálně zaměřených stran se stávají členy "Socialistické internacionály" nebo konzervativní IDU – "Mezinárodní demokratické unie" a jejich regionálních partnerských organizací.

Evropa.

Liberalismus v Evropě má velkou tradici. V evropských zemích se liberálové se považují za liberály, radikály, centristy nebo demokraty, sporné je zařazení severoevropských centristických stran.  Liberální strany jsou v těchto zemích: Albánie, Rakousko, Belgie, Bulharsko, Chorvatsko, Kypr, Česko, Dánsko, Estonsko, Finsko, Francie, Německo, Řecko, Maďarsko, Island, Itálie, Lotyšsko, Litva, Lucembursko, Moldavsko, Nizozemsko, Norsko, Polsko, Portugalsko, Rumunsko, Rusko, Srbsko, Černá Hora, Severní Makedonie, Slovensko, Slovinsko, Španělsko, Švédsko, Švýcarsko, Turecko, Ukrajina a Spojené království.  Několik liberálních stran je i v Andoře, Bělorusku, Bosně, na Faerských ostrovech, v Irsku a San Marinu.

Západní a severní Evropa.

Spojené království.

Třetí největší parlamentní strana

Francie.

Dále mimoparlamentní strana

Belgie.

Flandry  Frankofonní část Belgie

Dánsko.

Dánský liberální prostor je rozdělen mezi dvě strany:

Norsko.

Pouze mimoparlamentní strana

Švýcarsko.

Obě strany se nacházejí v pravém středu politického spektra.

Rakousko.

Mimoparlamentní strany

Jižní Evropa.

Španělsko.

Pouze mimoparlamentní strany

Itálie.

Pouze mimoparlamentní strany

Řecko.

Pouze mimoparlamentní strana

Turecko.

Pouze mimoparlamentní strana

Bývalý východní blok.

Česko.

Podrobněji v článku Liberalismus v Česku. Čistý liberalismus tu není příliš úspěšný. Mezi zástupce liberálních politických proudů lze zahrnout tyto strany:  V roce 2004 liberálové postavili společnou kandidátku do Evropského parlamentu pod názvem "Unie liberálních demokratů", která neuspěla. "Evropští demokraté", kteří se k ULD nepřipojili a spolupracovali se Sdružením nezávislých, ve volbách uspěli, ale v parlamentu se připojili ke klubu konzervativců.

Slovensko.

Podrobněji v článku Liberalismus na Slovensku.  Z ostatních významnějších politických stran se v některých bodech liberalismu blíží např.

Bosna a Hercegovina.

Liberalismus patří v této zemi mezi velice slabé politické proudy. Politické scéně dominují etnické strany.

Srbsko.

Mimoparlamentní strana:

Albánie.

Liberalismus je v Albánii velice slabý. Dvě strany mohou být považovány za liberální:

Bělorusko.

Lukašenkův režim potlačuje veškerou opozici.

Severní Amerika.

Liberalismus a radikalismus má v USA, Kanadě dlouhou tradici. Liberální strana funguje i v Grónsku,

Spojené státy americké.

Regionální význam mají strany

Kanada.

Mimoparlamentní strana:

Střední a Jižní Amerika a karibská oblast.

Liberalismus a radikalismus má dlouhou tradici v mnoha amerických zemích, mezi něž patří Argentina, Bolívie, Brazílie, Chile, Kuba, v Kolumbie, Ekvádor, Honduras, Mexiko, Nikaragua, Panama, Paraguay, Peru, Uruguay a Venezuela.  V současné době funguje několik liberálních stran i v Arubě, na Bahamách, v Kostarice, Dominické republice, Grenadě, Portoriku a Surinamu.

Brazílie.

Tři strany mají ve svém názvu slovo "liberal".

Dominikánská republika.

Mimoparlamentní strana:

Ekvádor.

Dvě malé strany, vyznávající tradiční liberální hodnoty:  Mimoparlamentní strana:

Chile.

Mimoparlamentní strana:

Peru.

Pouze mimoparlamentní strana

Uruguay.

Pouze mimoparlamentní strana

Venezuela.

Pouze mimoparlamentní strany

Haiti.

Pouze mimoparlamentní strana

Nizozemské Antily.

Pouze mimoparlamentní strana

Afrika.

Liberalismus v Africe je poměrně novým proudem. Tradice liberalismu existuje pouze v Egyptě, Senegalu a Jihoafrické republice.  V současnosti funguje více či méně liberálních stran ještě v Alžírsku, Angole, Beninu, Burkině Faso, na Kapverdách, v Pobřeží slonoviny, Rovníkové Guineji (ve vyhnanství), Gambii, Ghaně, Keni, Malawi, Maroku, Mosambiku, na Seychelách, v Tanzanii, Tunisku, Zambii a Zimbabwe.

Egypt.

Za liberální strany mohou být považovány

Senegal.

"Parti Démocratique Sénégalais", člen LI je středová liberální strana, která sdružuje hlavně známé osobnosti.

Zimbabwe.

Liberalismus v Zimbabwe není organizován.

Austrálie a Oceánie.

Liberalismus má velkou tradici v Austrálii a na Novém Zélandu.

Austrálie.

Dále mimoparlamentní strana:

Asie.

Liberalismus má nebo měl nějakou tradici v zemích jako Arménie, Indie, Írán, Izrael, Japonsko, Jižní Korea, Filipíny, Tchaj-wan, Thajsko a Turecko. V mnoha těchto zemích liberálové netíhnou k nálepce "liberál".  Několik liberálních stran existuje i v Barmě, Gruzii, Kambodži, Hongkongu, Malajsii a Singapuru.

Arménie.

Tradiční liberalismus nehraje na arménské politické scéně velkou roli.  Mimoparlamentní strany

Afghánistán.

Pouze mimoparlamentní strana

Mongolsko.

Pouze mimoparlamentní strana

Bangladéš.

Pouze mimoparlamentní strana

Indie.

Pouze mimoparlamentní strana

Laos.

Pouze mimoparlamentní strana

Srí Lanka.

Pouze mimoparlamentní strana

V tomto seznamu liberálních stran jsou uvedeny politické strany, které se hlásí k principům politického liberalismu, a to buď pravostředového nebo pravicového tržního liberalismu, tak levostředového liberalismu. Liberálové usilují o svobodnou společnost založenou na osobní svobodě, osobní zodpovědnosti a sociální spravedlnosti, protopólné směry liberalismu se rozdílně staví k aktivní roli státu. Liberálové mohou být zastoupeni i v jiných stranách, ty však nejsou v seznamu uvedeny.

This article gives information on liberalism worldwide. It is an overview of parties that adhere to some form of liberalism and is therefore a list of liberal parties around the world.


Fenomén ve filosofii.

Řecké slovo fenomén ("fainomenon") původně označovalo přelud, později jakýkoli jev. Platón sice pojem fenomén nepoužil, jeho rozlišení mezi smyslově přístupnými věcmi a věčnými idejemi tento směr filosofického zkoumání inspirovalo. Německý filosof Immanuel Kant upozornil na to, že empirické poznání má ke skutečnosti přístup jen prostřednictvím jevů, kdežto "věci o sobě" jsou nám z povahy věci nedostupné.  Ve své kritické filosofii rozlišuje Immanuel Kant mezi nám smyslově přístupným fenoménem a věcí o sobě, kterou lze poznat pouze rozumově (jako noumenon). Toto rozlišení rozvinul Edmund Husserl ve své fenomenologii, která chce zkoumat čisté fenomény, nezkreslené našimi předpoklady. Fenomenolog tedy musí provést fenomenologickou redukci, to znamená „uzávorkovat“ čili dočasně vyřadit svá předběžná přesvědčení, včetně předpokladu, že fenomén je skutečný, existující předmět. Běžně totiž člověk pokládá fenomén jen za svůj přístup k věci, k předmětu své intence, takže nevěnuje pozornost tomu, jak se mu předmět přesně ukazuje. Běžný čtenář ani nezpozoruje tiskovou chybu, protože mu jde o smysl čteného; fenomenologický přístup by se v tomto příkladě podobal přístupu korektora, který sleduje natištěná písmena.  Husserl tedy nijak nepochybuje o skutečnosti věcí, chce se k nim naopak co nejvíce přiblížit, ale protože všechny smyslové zkušenosti lidé přijímají jako fenomény, je podle něj třeba fenomény co nejpřesněji zachytit. Jako jev vnímaná věc je dána buďto „v originále“, tedy tak, že si ji člověk může prohlédnout i z jiné strany, zblízka nebo naopak s větším odstupem, anebo je člověku dána jen ve vzpomínce či představě, takže další zpřesnění fenoménu už není možné. Německý filosof Martin Heidegger definoval „čistý jev“ jako „to, co se samo ukazuje, a tak, jak se to samo ukazuje“, tedy bez jakýchkoli dalších předpokladů.

Fenomén v empirických vědách.

Fenomén ve vědách znamená jev, cokoli, co "se jeví", takže to lze pozorovat, popsat a někdy i změřit. Označení fenomén nerozlišuje, zda se pozorovaný jev prokáže jako reálný nebo ne, neřeší tedy otázku reálné existence. Fenomenologie v empirických vědách znamená jevový popis předmětu, např. v medicíně souhrn (pozorovatelných) symptomů nemoci, a stojí tak na začátku empirického zkoumání. Tak na samém začátku objevu radioaktivity stojí fenomén zčernání fotografické desky v blízkosti smolince.

Fenomén (z řec. "fainomenon" od "fainein", jevit se) znamená jev, to co se člověku ukazuje, a to bez rozlišení, zda se jedná o skutečnost nebo klam. V empirických vědách je to obecné označení pro pozorovaný jev (věc, událost, proces apod.).

A phenomenon (; plural phenomena) is "an observable fact or event," derived from the Greek verb "φαίνειν" (phainein), meaning to "show", "shine", "appear", "be manifest", or "to manifest itself". The term came into its modern philosophical usage through Immanuel Kant, who contrasted it with the noumenon. A "noumenon", in contrast to a phenomenon, cannot be directly observed. Kant was heavily influenced by Gottfried Wilhelm Leibniz in this part of his philosophy, in which phenomenon and noumenon serve as interrelated technical terms. Far predating this, the ancient Greek Pyrrhonist philosopher Sextus Empiricus also used phenomenon and noumenon as interrelated technical terms.


Vznik a význam formule.

Formule "filioque" se týká vycházení Ducha Svatého. Podle původního znění nicejsko-konstantinopolského vyznání víry Duch Svatý vychází z Otce („… který z Otce vychází…“). V rámci boje proti arianismu, který na křesťanském západě především díky ariánským Gótům přetrvával déle než na Východě a který snižoval význam osoby Syna uvnitř Trojice, se začalo tvrdit, že Duch Svatý vychází nejen z Otce, ale i ze Syna. Hlavními prvními exponenty tohoto učení jsou Marius Victorinus († asi 362), který vypracoval teologii Ducha jako vzájemné lásky Otce a Syna, a sv. Hilarius z Poitiers († 367), který dodal, že se jedná i o vzájemný dar těchto dvou božských osob. Velký západní teolog, sv. Augustin († 430) pak tyto dva proudy spojil a tvrdil, že Duch vychází z Otce i Syna, nicméně že Otec je jeho "fons principalis" (hlavním pramenem, vychází z něj "principaliter"), a že vychází z Otce a Syna nikoli jako ze dvou pramenů, ale jako z jednoho jediného. Z Otce tedy vychází jako ze svého hlavního pramene, ze Syna pak jako z někoho, kdo má svůj samotný původ opět v Otci.

Vznik sporu o "filioque".

Formuli "filioque" nalezneme v několika západních vyznáních víry (v pseudo-Atanášově či v toledském). Do západní formulace nicejsko-konstantinopolského vyznání se dostala pravděpodobně až v roce 675. Víru ve vycházení (lat. "processio") „Ducha i ze Syna“ hájil již sv. Maxim Vyznavač († 662) v listu Marinovi z Kypru.  K velkému střetu s Východem, který tento dodatek k Nicejsko-konstantinopolskému vyznání víry neznal, došlo, když západní mniši v roce 807 zpívali krédo na Olivové hoře. Východní mniši se pohoršili a papež Lev III. tehdy odpověděl, že pravda vyjádřená formulí "filioque" je sice nepopiratelná, nicméně odmítl její připojení do kréda. Aby své výpovědi dodal vážnosti, umístil nad hrobem sv. Petra dvě desky s krédem, řeckou a latinskou, bez "filioque". Přímo jako římskou či západní herezi označil "filioque" konstantinopolský patriarcha Fótios († 890) ve svém spise "Kniha o mystagogii Ducha Svatého".  Kritický okamžik nastal však až v roce 1014, kdy se římské papežství ocitlo v područí německých císařů. Jindřich II. přišel do Říma, dosadil papeže Benedikta VIII. a prosadil krédo tak, jak se recitovalo v jeho soukromé kapli, tedy s "filioque". Od té doby se vsuvka "filioque" v západní církvi prosadila a stala se jedním z hlavních sporných a diskutovaných bodů mezi západní a východní církví.

Pravoslavné pojetí.

Vyznání víry (tzv. symbol víry) s nebo bez "filioque" vyjadřuje výrazně odlišné učení o Boží Trojici. Západní pojetí je naznačeno výše. Sv. Fótios ze strany křesťanského východu obviňuje západní církev z hereze (což potvrdil i velký sněm (r. 867; 1000 osob), který Fótios svolal, aby posoudil tuto otázku a další novoty zaváděné latiníky), neboť zavádí do Trojice dva principy (počátky), což je v rozporu s tradičním učením Otců, které se dá vyjádřit termínem monopatrismus – neboť "a Patri solo" (jen z Otce) všechno pochází.  Vycházení Ducha Svatého z Otce je doloženo Kristovými slovy v Janově evangeliu (viz o tom Jan 14,16 a 26, hlavně však 15,26). Písmo svaté o vycházení Ducha Svatého „i ze Syna“ nikde nic nepraví. Proč o tom Kristus nic neříká? Z pravoslavného hlediska je tedy vsuvka „filioque“ jakýmsi přídavkem k Božímu zjevení, což považuje pravoslavná teologie za nepřípustné.  Niceocařihradský symbol víry sestavili svatí otcové na prvním, Nikajském (325) a druhém, Konstantinopolském koncilu (381). Všeobecný sněm považují pravoslavní za nejvyšší pozemskou církevní autoritu. Následující sněmy už symbol neměnily, jen potvrzovaly platnost a nedotknutelnost Niceocařihradského symbolu víry a vylučovaly z Církve obecně každého, kdo by se odvážil něco ze symbolu ubírat nebo něco k němu přidávat. Proto je změna v symbolu víry provedená vsuvkou „filioque“ na západě z hlediska pravoslaví nelegální, nelegitimní a uvaluje na ty, kteří se jí odvážili a kdo takový symbol používají, klatbu svatých otců všeobecných sněmů.  Teologicky bylo filioque od sv. Fótia po všechny další doby v pravoslavné církvi sněmovně (867) vyhlášeno a obecně považováno za velice vážnou "triadologickou herezi", neboť podle pravoslavných zavádí nepravdivé učení o svaté Trojici. Pravoslavná triadologie učí, že jediným zdrojem Božství a pramenem obou dalších Osob v Trojici je jediný Otec. Filoque podle názoru pravoslaví zavádí tzv. "subordinaci" - čili staví Ducha Svatého níže než je Syn; zatímco Syn by měl jen jeden počátek a sám byl počátkem jiné Osoby Trojice, tak Duch Svatý by měl dva počátky a sám by nebyl počátkem žádné Osoby. Takové učení se příčí učení svatých Otců prvního tisíciletí.  Při jednáních o unii mezi Konstantinopolí a Římem ve Florencii (1439, Florentská unie) byla probírána otázka, jak smířit pravoslavné učení s katolickým právě ohledně rozdílné nauky o Boží Trojici. Byla zkoumána možnost ztotožnit západní učení „filioque“ o Duchu Svatém vycházejícím "„i ze Syna“" s pravoslavným učením, které někdy říká, že Duch Svatý může vycházet i "„skrze Syna“" („skrze“ - řecké "diá" naznačuje, že nic nepřijímá od toho, čím prochází). Při sněmovních debatách, kdy katolická strana vysvětlila svůj věroučný výklad vsuvky "filioque", se někteří pravoslavní přesvědčili o nesmiřitelnosti těchto dvou věroučných pohledů. Svatí Otcové, jejichž texty byly známy pravoslavným, zmiňující vycházení "„Ducha skrze Syna“" měli dle kontextu na mysli nikoliv, že by Syn byl pramenem Osoby Ducha (tj. nikoliv vycházení "hypostatické"; "hypostase" = osoba), ale že "Syn může posílat Ducha", který však hypostaticky vychází jen z Otce; čili ve smyslu "posílání" může Duch Svatý vycházet i od Syna. Naopak katolíci na sněmu podle pravoslavných prokázali, že oni chápou filioque přesně v tom smyslu, který považují pravoslavní za heretický, čili jako dva počátky. Na sněmu v argumentaci za pravoslavné vynikl zvláště sv. Marek Efezský (Eugenikos), který o tom napsal argumentaci zvanou "„sylogické kapitoly“".  Učení o „filioque“ vedlo z pohledu pravoslavných k tomu, že se v katolickém učení prosadila "subordinace Ducha Svatého", což vedlo k prudkému poklesu úcty ke Svatému Duchu v katolické církvi v druhém tisíciletí. Pravoslaví vnímají tento proces v souvislosti se vzrůstajícími ambicemi římského papeže, který jakoby v západní církvi začal zaujímat místo a atributy náležející v církvi Duchu Svatému (např. neomylnost, jednotící princip apod.)  Z hlediska pravoslavné věrouky není možné žádné sjednocení s římskokatolickou církví, dokud tam nebude „filioque“ jednoznačně odmítnuto a odsouzeno jako blud.

Legitimita změny kréda.

Otázkou je, zda je legitimní měnit text kréda, jak jej stanovil Chalkedonský koncil (451), který toto vyznání potvrdil. Efezský koncil (431) jasně říká, že není možné krédo jakkoli měnit, něco přidávat či ubírat. Není však jasné, čeho přesně se tento zákaz týká, otázka přípustnosti navíc nevypovídá nic o pravověrnosti či mylnosti této vsuvky.

Pravoslavný pohled.

Jestliže kánony svatých sněmů zakazují Niceocařihradský symbol víry jakkoliv měnit, něco přidávat či ubírat, pak je jasné, že se to týká čehokoliv, co by někdo chtěl ze Symbolu ubrat nebo k němu přidat. A tedy i "filioque".  Nedotknutelnost Symbolu stanovuje mj. 1. kánon šestého všeobecného sněmu, který je velice dlouhý, a tak vybíráme jen to, co se týká Niceocařihradského symbolu:  "…Boží milostí stanovíme: Jest nutno zachovávati víru nedotčenou novotářstvím a změnami, odevzdanou nám od svědků a služebníků Slova, Bohem vyvolených apoštolů; dále pak od třistaosmnácti svatých a a blažených otců, shromážděných v Nicei při císaři našem Konstantinovi (tj. I. všeobecný sněm, r. 325 v Nicei), ve věci bezectného Aria a jím vymyšleného pohanského jinobožství, vhodněji řečeno mnohobožství, kteří jednotou víry zjevili nám jednotu podstaty v třech osobách Boží bytosti a vysvětlili, nedopustivše, aby to bylo skryto pod kbelcem nevědomosti, nýbrž jasně naučivše věřící klaněti se jednou úctou Otci i Synu i Svatému Duchu, vyvrátili a rozmetali lživé učení o nestejných stupních Božstva a zbořili a povalili dětinské stavby, budované z písku bludaři proti pravoslavnosti. Také při velikém Theodosiji, císaři našem, stopadesáti sv. otci v tomto sídelním městě shromážděnými (tj. II. všeobecný sněm, r. 381 v Cařihradě - Konstantinopoli) vyhlášené vyznání víry zachováváme, bohovědné výroky o Sv. Duchu přijímáme, kdežto bezectného Macedonia společně s dřívějšími nepřáteli pravdy zavrhujeme, neboť se směle odvážil pokládati Pána za služebníka a chtěl unáhleně přetnouti jednotu nepřetrhnutelnou, takže by nebylo dokonáno tajemství naší naděje. … Krátce řečeno ustanovujeme, aby víra všech mužů, kteří se v Církvi oslavili a byli světly ve světě, držíce slovo života, byla pevně zachovávána a zůstala do konce věků nezvratitelnou, společně s jejich spisy a dogmaty od Boha předanými. Zamítáme a proklínáme všechny, kdož od nich byli zamítnuti a prokleti, jako nepřátele pravdy, marně skřípějící proti Bohu a usilující nepravdu povýšiti na vrch. Kdokoliv by nezachovával a nepřijal shora řečená dogmata zbožnosti, tak nesmýšlel a nekázal, nýbrž se pokusil jíti proti nim, takový budiž proklet, dle rozhodnutí dříve učiněných od shora jmenovaných svatých a blažených otců, budiž jako cizí vyloučen a vyvržen z řad křesťanských. Neboť jsme zcela rozhodli ve smyslu toho, co dříve bylo usneseno, a žádným způsobem jsme nemohli ani ničeho přidávati ani ubírati." Další spornou otázkou, v níž je různice mezi katolicismem a pravoslavím (a která ve skutečnosti stojí za všemi spory), je - jestli může papež (či jakákoliv jiná osoba v Církvi) měnit závěry a dogmata všeobecných sněmů či nikoliv, jinými slovy: zdali je nejvyšším pozemským církevním orgánem sněm anebo papež. V římskokatolické církvi se nakonec definitivně prosadil princip, že papež stojí nad sněmem, což je a vždy bude pro pravoslaví zcela nepřijatelné. Pravoslavní dokládají svůj názor, že sněm stojí nad jakýmkoliv biskupem, patriarchou či papežem mnohými příklady průběhů sněmů v prvním tisíciletí, kdy sněmy zcela svobodně nakládaly s výnosy papeže - zavrhovaly je, nebo přijímaly, či opravovaly, přeformulovávaly.  Jako ukázku zmíníme čtvrtý všeobecný sněm, což byl sněm s nejpočetnějším zastoupením ve starověku, přes 600 biskupů z celého Východu, ze Západu přijeli 3 zástupcové papeže a 2 zástupci afrických biskupů. Papežským legátům bylo přiděleno čestné místo po boku zástupců císaře. "„Při rokování o otázkách víry byl přečten Tomos (List Lva Římského) Flaviánovi Cařihradskému. Otcové uvítali tento dokument jako autentické vyjádření pravoslavné christologie. Avšak názor legátů římské stolice, že je potřeba tento dokument, jelikož pochází od papeže, přijmout bez diskuzí jako kánon (pravidlo), byl odmítnutý a Lvův text byl podroben důkladnému studiu a konfrontaci s christologickými díly sv. Cyrila Alexandrijského. Tady je zajímavé, že výhrady k některým větám papežova textu měli nejen východní biskupové, ale i ilýrijští, kteří v tom čase jurisdikčně podléhali papežově pravomoci. To dobře ukazuje, že tehdejší církev byla daleko od toho, aby oficiální papežův dokument považovala za neomylný „ex cathedra“. Naopak, při jeho schvalování a přijímání byl uplatněn v plné míře „consensus ecclesiae“. Při vší emfatické chvále, kterou Otcové pronesli o papežském Tomosu, měřítkem orthodoxie byla jejich vlastní církevní tradice, a ta byla blíže ke sv. Cyrilovi, než ke sv. Lvovi“" (úryvek z Církevních dějin II., Pavel Aleš, prof. ThDr. Pravoslavná bohoslovecká fakulta v Prešově).  Jestli papež měl, či neměl právo doplňovat (čili měnit, upravovat) posvátné znění Symbolu víry, které bylo sestaveno na sněmech a další sněmy pak tento Symbol potvrdily, je otázkou nejen jednoduše disciplinární (to by bylo zploštění tohoto problému), nýbrž v podstatě věroučnou, neboť římskokatolické chápání postavení a úlohy papeže jako Božího náměstka na zemi je věcí týkající se principů víry v Krista a jeho reálné přítomnosti v Církvi.

Katolický pohled.

Ačkoliv efeský sněm (431), na který se pravoslavní odvolávají, zakázal hlásat, sepsat nebo sestavit jinou víru mimo tu, která byla definována od sv. Otců v Niceji, nikde není zákaz na "rozšíření" Symbolu přídavkem „Filioque“. Pokud by žádné rozšíření nebylo možné, porušil by už sněm nicejský nejstarší apoštolské symbolum, kdy proti Ariánům přibyl dodatek o soupodstatnosti druhé Božské osoby s Otcem. A sněm cařihradský by taktéž porušil takový zákaz tím, že proti Macedoniánům definoval nauku o Duchu Sv. jako třetí Božské osobě odlišné od osoby Otce a Syna, ale stejné přirozenosti.  Spor pak může být veden, zda má dekret Efezského koncilu povahu dogmatickou, nebo jen disciplinární.  Pokud by Církev vložením „Filioque“ porušila zjevenou pravdu, byla by tím popřena neomylná autorita Církve, protože by Církev nemohla nikdy odkrývat žádnou další pravdu víry.  Ve Španělsku, Francii a Německu bylo přidáno „Filioque“ do nicejsko-cařihradského vyznání víry již roku 589. To bylo známo i na východě, přesto všeobecné sněmy z roku 680 a 787 to neodsoudily. Proto lze vidět věroučný spor o „Filioque“ jako uměle vyvolaný Fotiem, který si tím chtěl udržet nelegitimní postavení patriarchy Cařihradu.

Filioque (lat. „"i Syna"“) je sporná součást křesťanského, tzv. Nicejsko-konstantinopolského vyznání víry (kréda) v jeho západním znění (pravoslavné církve používají Niceo-konstantinopolské vyznání víry vždy zásadně bez "filioque", západní církve s ním). Pojmem "filioque" se někdy označuje i celý dogmatický spor mezi pravoslavím a katolickou církví včetně jejích historických souvislostí. Ve vlastním slova smyslu se jednalo o procesi (vycházení, původu) Ducha Svatého v rámci Boží Trojice.  Kontext této formule latinsky zní: "… (Credo) et in Spiritum Sanctum, Dominum et Vivificantem, qui ex Patre (Filioque) procedit, et cum Patre et Filio simul adoratur et conglorificatur, et locutus est per prophetas … " a česky: "… Věřím v Ducha Svatého, Pána a dárce života, který z Otce (i Syna) vychází, s Otcem i Synem je zároveň uctíván a oslavován a mluvil ústy proroků … "  Spor o filioque se však stal především zástupným problémem v mocenských rozporech západní a východní církve, resp. mezi papežským primátem a Byzancí. Politizace problému tak znemožnila vyřešení problému a vedla nakonec k Velkému schizmatu.

Filioque ( , ) is a Latin term added to the original Niceno-Constantinopolitan Creed (commonly known as the Nicene Creed), and which has been the subject of great controversy between Eastern and Western Christianity. It is not in the original text of the Creed, attributed to the First Council of Constantinople (381), the second ecumenical council, which says that the Holy Spirit proceeds "from the Father", without additions of any kind, such as "and the Son" or "alone".  In the late 6th century, some Latin Churches added the words "and from the Son" ("Filioque") to the description of the procession of the Holy Spirit, in what many Eastern Orthodox Christians have at a later stage argued is a violation of Canon VII of the Council of Ephesus, since the words were not included in the text by either the First Council of Nicaea or that of Constantinople. This was incorporated into the liturgical practice of Rome in 1014, but was rejected by Eastern Christianity.  Whether that term "Filioque" is included, as well as how it is translated and understood, can have important implications for how one understands the doctrine of the Trinity, which is central to the majority of Christian churches. For some, the term implies a serious underestimation of God the Father's role in the Trinity; for others, its denial implies a serious underestimation of the role of God the Son in the Trinity.  The term has been an ongoing source of conflict between Eastern Christianity and Western Christianity, contributing, in major part, to the East–West Schism of 1054 and proving to be an obstacle to attempts to reunify the two sides. There have been attempts at resolving the conflict. Among the early attempts at harmonization are the works of Maximus the Confessor, who notably was canonised independently by both Eastern and Western churches. Differences over this doctrine and the question of papal primacy have been and remain primary causes of schism between the Eastern Orthodox and Western churches.


Život.

Mládí a rodinný život.

Byl synem soudce Jana, navštěvoval latinskou školu a ve svých dvanácti letech se stal pážetem. Dva roky studoval na oxfordské univerzitě latinu a řečtinu, poté studoval práva na Lincoln's Inn. Stal se úspěšným právníkem, roku 1504 pak členem Parlamentu. Toužil po mnišském životě a určitou dobu žil jako konvrš v londýnské kartouze. V šestadvaceti letech se oženil s Joanou Coltovou, z jejich manželství se narodily tři dcery (Markéta, Alžběta, Cecílie) a syn Jan. Po šesti letech šťastného manželství však manželka umírá. Po čase se More oženil podruhé, a to s Alicí Middletonovou, která byla o sedm let starší, toto manželství zůstalo bezdětné.

Raná politická kariéra.

Roku 1504 se stal členem parlamentu. Od roku 1510 byl osm let jedním ze dvou londýnských podšerifů. Král Jindřich VIII. si Mora všiml a vyslal jej na diplomatické mise. V roce 1517, v 39 letech, nastoupil plně do královských služeb a později se stal tajemníkem a osobním poradcem krále Jindřicha VIII. Roku 1521 se stal rytířem. Byl rozhodným protivníkem Martina Luthera a pomohl Jindřichovi VIII. sepsat spis "Obrana sedmi svátostí", za nějž papež krále odměnil titulem "defensor fidei" (česky „obránce víry“) a který získal velký ohlas po celé Evropě.  Thomas More byl prostředníkem mezi králem a Lordem kancléřem Thomasem Wolseyem.

Lord kancléř.

Kardinál Thomas Wolsey, arcibiskup z Yorku, nedokázal zajistit u papeže rozvod a anulaci manželství Jindřicha s Kateřinou Aragonskou a roku 1529 byl donucen odstoupit ze své funkce kancléře. Na jeho místo byl králem Jindřichem VIII. jmenován Tomáš More.  Thomas More se významně podílel na pronásledování protestantů a dalších reformátorů odchylujících se od závazné katolické doktríny. Jedním z pronásledovaných byl William Tyndale, překladatel Nového zákona do angličtiny. Pronásledovaní křesťané byli vězněni, mučeni a v případě, že odmítli odvolat, byli upalováni na hranici.  Ve věcech vypořádání se s reformací stál nábožensky založený More na straně krále, nicméně nepodpořil jej v prosazování anulace sňatku přes odpor papeže Klementa VII., které bylo v rozporu s kanonickým právem.

Rezignace a rozchod s králem.

Král Jindřich reagoval na odmítnutí svého požadavku tím, že si nechal schválit zákon o svrchovanosti ("Act of Supremacy"), kterým se sám dosadil do čela anglické církve, odtrhnuv ji od církve římskokatolické, čímž vznikla anglikánská církev. Duchovenstvu bylo nařízeno přísežně uznat světského panovníka hlavou církve. More s tímto požadavkem nesouhlasil a 16. května 1532 z úřadu kancléře odstoupil. Ačkoli svou rezignaci odůvodnil zdravotními problémy, přesto byla, jak králem, tak poddanými, pochopena jako výraz nesouhlasu se zákonem o svrchovanosti.  Roku 1534 odsouhlasil Parlament Zákon o následnictví ("Act of Succession"), který uznal legitimitu všech potomků Jindřicha a Anny Boleynové a mimoto odmítal jakoukoli cizí autoritu, ať již prince, nebo potenta (tzn. i papeže). Když More odmítl proti svému svědomí složit přísahu podle tohoto zákona, byl zatčen a uvězněn v Toweru. V procesu, který rozhodně nelze považovat za řádný ani podle tehdejšího anglického práva, byl odsouzen k smrti pro zradu a 6. července 1535 na Tower Hill popraven. Jeho hlava byla vystavena celý měsíc na London Bridge a poté po úplatku Moreovy dcery Margaret Roperové odstraněna.

Posmrtné pocty.

Moreova poprava se setkala ve zbytku Evropy s obecným nesouhlasem jak u katolíků, tak u protestantů. Erasmus Rotterdamský se vyjádřil k jeho odsouzení a popravě větou, že „More byl čistší než napadlý sníh“.  V roce 1886 byl Tomáš More papežem Lvem XIII. blahořečen a v roce 1935 Piem XI. svatořečen. Je považován za patrona politiků a právníků, katolická církev slaví jeho svátek 22. června, společně se svátkem jeho přítele a mučedníka v téže věci, biskupa Johna Fishera.

Dílo.

Utopie.

Jeho nejvýznamnějším dílem je "Utopie" (1516), první ze středověkých utopií, tedy děl odehrávajících se ve vysněné, ideální (neexistující) společnosti. Moreova "Utopie" (řecky "na místě, které neexistuje" nebo "Nikde") dala název utopii jakožto žánru.  Podle autorů Vojtěcha Zamarovského, Bohumila Svobody, Jana Komorovského a Lva Hanzela je Thomas More otec myšlenky komunismu, protože ve své knize předložil detailní projekci vyšší fáze komunistické společnosti řízené principem každému podle jeho potřeb.  Naopak Patrik Ouředník s tímto názorem nesouhlasí:„Považovat, jak je dnes poměrně běžné, Morův spis za předmarxistickou vizi společnosti, je nepochybně zavádějící. Původní titul, "Vpravdě zlatá a veleprospěšná knížka...", nás odkazuje, byť parodicky, daleko spíše na soudobé knížky lidového čtení než na politické vulgáty 19. století. Ironie, přítomná už v titulu, je rozseta po celém textu – není nahodilé, že "Utopie" vznikla jako bezprostřední reakce na Erasmovu "Chválu bláznovství". Nereálnost Hythlodaiovy výpovědi je systematicky stavěna do popředí, od prášilovského jména hlavního svědka až po místní názvosloví: hlavní město Nikdetínu se jmenuje Amaurotum, Neviditelné či Temné (B. Ryba: Tmáň), protéká jím Anydrus, řeka bez vody, ostrovu vládne Ademus aneb Bezlidu, sousední zemi obývají Achorejci čili Bezzemci atd. Čímž ovšem etymologické hrátky zdaleka nekončí a ironie zhusta přechází do grotesky. Poslanci zvaní "fylarchové" jsou možná prostí ‚velitelé‘, ale možná také ‚ti, kteří mají rádi moc‘ – postoj v utopijské společnosti nemyslitelný. "Syfograntové" odkazují stejně dobře na ‚hlídače chlívů‘, resp. ‚prasečinců‘ jako na ‚pijáky hlubokých číší‘ či senilní starce. Za "traniborem", jenž předsadá syfograntům, nalezneme ‚nenažrance‘. Utopijské hlavní město neslo zdá se původně název "Mentirum", tedy Lhářov (spíše než B. Ryba: Smyšlenkov); utopijský ‚mentiranský senát‘ rovná se tedy sdružení lhářů.

Svatý Tomáš More [mɔr], anglicky Thomas More, v latinizované podobě Thomas Morus (7. února 1478, Londýn – 6. července 1535, Londýn), byl anglický právník, politik a spisovatel. V letech 1529–1532 zastával úřad lorda kancléře krále Jindřicha VIII., jehož byl blízkým spolupracovníkem a přítelem. Je považován za nejlepšího anglického právníka a jednoho z největších evropských vzdělanců své doby. Po Jindřichově roztržce s katolickou církví se roku 1532 s králem rozešel a rezignoval na svůj úřad. Když později odmítl složit přísahu podle zákona o následnictví, byl nejprve uvězněn a posléze popraven. Katolická církev jej ctí jako svatého a mučedníka.

Sir Thomas More (7 February 1478 – 6 July 1535), venerated in the Catholic Church as Saint Thomas More, was an English lawyer, social philosopher, author, statesman, and noted Renaissance humanist. He was also a chancellor to Henry VIII, and Lord High Chancellor of England from October 1529 to May 1532. He wrote "Utopia", published in 1516, about the political system of an imaginary island state.  More opposed the Protestant Reformation, directing polemics against the theology of Martin Luther, Huldrych Zwingli, John Calvin and William Tyndale. More also opposed Henry VIII's separation from the Catholic Church, refusing to acknowledge Henry as supreme head of the Church of England and the annulment of his marriage to Catherine of Aragon. After refusing to take the Oath of Supremacy, he was convicted of treason and executed. On his execution, he was reported to have said: "I die the King's good servant, and God's first".  Pope Pius XI canonised More in 1935 as a martyr. Pope John Paul II in 2000 declared him the patron saint of statesmen and politicians. The Soviet Union in the early twentieth century honoured him for the purportedly communist attitude toward property rights in "Utopia".


Druhy srážek.

Dělení podle skupenství.

Srážky smíšené.

Při teplotách lehce nad 0 °C.

Srážky pevné (sněhové, ledové).

Při teplotách pod 0 °C

Měření srážek.

Lze sledovat dobu trvání, intenzitu i prosté množství srážek. Množství srážek bývá udáváno v milimetrech kapalné vody spadlé na zemský povrch (1 mm = 1 l/m²). Sníh či kroupy zachycené srážkoměrem je proto třeba před měřením nechat roztát. Výraz srážkoměr může odkazovat na různá zařízení. Přístroj k měření úhrnu srážek se nazývá "hyetometr". Velmi zjednodušeně jej lze popsat jako nádobu s nálevkou. Přístroj zaznamenávající časový průběh dešťových srážek (např. pomocí plováku) bývá označován termínem "ombrograf". Přístroj na zjišťování množství rosy má název "drosometr" (může mít podobu síťky spojené s vahami). V současnosti se ke sledování intenzity srážek široce využívá meteorologických radarů.  Srážkový úhrn je charakterizován jako výška vodního sloupce srážek za určitý časový úsek. Obvykle bývá uváděn v jednotkách mm/hod, mm/rok.

Orografické překážky.

Stojí-li v cestě převládajícímu směru větrného proudění horské pásmo, vypadne převážná většina srážek (zejména dešťových) na návětrné straně a v závětří hor tak vzniká srážkový stín. Typickým příkladem takto orograficky zeslabených srážek může být Žatecko a Roudnicko v závětří Krušných hor a Českého středohoří, kde roční úhrn srážek dosahuje pouze kolem 450 mm/rok. Naopak příkladem zesílených srážek na návětrné straně jsou Jizerské hory, zejména severozápadně orientované údolí říčky Smědé, na jehož konci dosahují průměrné roční úhrny kolem 1700 mm, což je nejvíce v celé České republice.  Průměrný úhrn srážek se zvyšuje s nadmořskou výškou a maxima dosahuje (ve středoevropských podmínkách - například v Alpách či Tatrách) v nadmořské výšce kolem 2500 m n. m. Nad touto hranicí se projevuje takzvaná inverze srážek, tedy pokles srážkových úhrnů.

Atmosférické srážky (či jen srážky) jsou pojem zahrnující velkou část hydrometeorů. Jedná se o soustavu částic vody, vzniklých kondenzací vodní páry nebo sublimací nebo podobně (například zdvižením větrem z povrchu země), které padají z atmosféry na zemský povrch či kondenzují přímo na zemském povrchu. Srážky jsou jednou z hlavních částí koloběhu vody v přírodě. Průměrné množství a frekvence srážek jsou důležitou charakteristikou zeměpisných oblastí a rozhodujícím faktorem pro úspěšné provozování zemědělství. Globálně spadne průměrně 2,7 mm srážek za den. S růstem teploty poroste míra srážek i výparu. V ČR pro model RCP 8.5 je předpovězen hlavně nárůst srážek v zimě a neznatelná změna v létě. Světově průměrně spadne většina srážek na daném místě během doby 2 týdnů v roce.

In meteorology, precipitation is any product of the condensation of atmospheric water vapor that falls under gravity from clouds. The main forms of precipitation include drizzle, rain, sleet, snow, ice pellets, graupel and hail. Precipitation occurs when a portion of the atmosphere becomes saturated with water vapor (reaching 100% relative humidity), so that the water condenses and "precipitates". Thus, fog and mist are not precipitation but suspensions, because the water vapor does not condense sufficiently to precipitate. Two processes, possibly acting together, can lead to air becoming saturated: cooling the air or adding water vapor to the air. Precipitation forms as smaller droplets coalesce via collision with other rain drops or ice crystals within a cloud. Short, intense periods of rain in scattered locations are called "showers."  Moisture that is lifted or otherwise forced to rise over a layer of sub-freezing air at the surface may be condensed into clouds and rain. This process is typically active when freezing rain occurs. A stationary front is often present near the area of freezing rain and serves as the focus for forcing and rising air. Provided there is necessary and sufficient atmospheric moisture content, the moisture within the rising air will condense into clouds, namely nimbostratus and cumulonimbus if significant precipitation is involved. Eventually, the cloud droplets will grow large enough to form raindrops and descend toward the Earth where they will freeze on contact with exposed objects. Where relatively warm water bodies are present, for example due to water evaporation from lakes, lake-effect snowfall becomes a concern downwind of the warm lakes within the cold cyclonic flow around the backside of extratropical cyclones. Lake-effect snowfall can be locally heavy. Thundersnow is possible within a cyclone's comma head and within lake effect precipitation bands. In mountainous areas, heavy precipitation is possible where upslope flow is maximized within windward sides of the terrain at elevation. On the leeward side of mountains, desert climates can exist due to the dry air caused by compressional heating. Most precipitation occurs within the tropics and is caused by convection. The movement of the monsoon trough, or intertropical convergence zone, brings rainy seasons to savannah regions.


Příbuzenstvo.

Jde o bratra spisovatele Luize Heinricha Manna (1871–1950) a ekonoma Karla Viktora Manna (1890–1949), otce spisovatele Klause Manna (1906–1949) a historika a politologa Golo Manna (1909–1994). Známými se staly i jeho dcery, herečka, kabaretiérka a spisovatelka Erika Mannová (1905–1969), spisovatelka Monika Mannová (1910–1992) a ekoložka a spisovatelka Elisabeth Mannová-Borgeseová (1918–2002) a také jeho vnuk, psycholog a spisovatel Fridolin Mann (* 1940).  Řada rodinných příslušníků byla pro něj vzorem pro postavy v některých jeho dílech.

Život.

Dětství a mládí.

Narodil se v Lübecku v patricijské rodině obchodníka s obilím Thomase Johanna Heinricha Manna. Matka, hudebně nadaná Júlie da Silva Bruhns, pocházela z Brazílie a měla v sobě kreolskou krev. Po otcově smrti roku 1893 a rozpadu firmy se rodina přestěhovala do Mnichova, kde Thomas Mann žil až do roku 1933. Zde působil jako volontér pojišťovací společnosti, rok pracoval v redakci satirického časopisu "Simplicissimus", poslouchal přednášky na vysoké škole a v letech 1895–1898 byl v Itálii se svým bratrem Heinrichem. S vlastními literárními pokusy začal v roce 1893 (črta "Vize") a o rok později debutoval svou novelou "Gefallen". První velké dílo, román "Buddenbrookovi", vyšel v roce 1901. Kniha sklidila okamžitý úspěch a z Manna se stal téměř přes noc proslulý německý spisovatel.  Roku 1905 se oženil s dcerou vzdělaného židovského obchodníka Katiou Pringsheimovou, s níž měl šest dětí (Eriku, Klause, Gola, Moniku, Elisabeth a Michaela), z nichž se výrazněji proslavily dvě: Klaus, který se rovněž stal spisovatelem, a Golo, jenž se věnoval historii. Fakt, že spojil svůj život s ženou, ač to ve své době byla jediná možnost veřejného partnerského soužití, byl pro jeho okolí víc než překvapující. Nacházel totiž větší zalíbení v mladých mužích než ve společnosti žen. Jeho homosexuální či snad bisexuální orientace se potvrdila až dvacet let po jeho smrti, kdy byly odtajněny jeho soukromé deníky. Homosexuální motivy jsou časté i v Mannově díle (např. v románu "Buddenbrookovi" či v novelách "Smrt v Benátkách" a "Tonio Kröger").

Dospělost.

V roce 1912 onemocněla Katia tuberkulózou a pobývala dlouhodobě v plicním sanatoriu ve švýcarském Davosu. Její léčba, zážitky ze sanatoria i obavy z možné smrti inspirovaly Thomase Manna k druhému významnému románu, snovému vyprávění z luxusní plicní ozdravovny "Kouzelný vrch", na němž začal pracovat v roce 1913 a dokončil ho roku 1924, kdy byl, rovněž s velkým úspěchem, publikován.  V době první světové války se v esejích "Úvahy nepolitického člověka" dostal do zásadních rozporů s bratrem Heinrichem, když válku neodmítl a zastal se prušáctví a německého nacionalismu. Později však doznal svůj omyl a přiklonil se k demokracii a humanismu jako jeho bratr.  V té době se již stýkal s předními umělci a spisovateli své doby, např. s Hermannem Brochem či Robertem Musilem, jemuž výrazně pomáhal v jeho finanční tísni a jehož díla si velmi vážil. V roce 1929 pak získal Nobelovu cenu za literaturu ""zejména za jeho mohutný román Buddenbrookovi, který během let získával stále vyšší uznání jako jedno z klasických děl současné literatury"" (citace z odůvodnění Švédské akademie), přičemž jedním z kandidátů na toto ocenění byl již v roce 1927. Ze značné finanční sumy, kterou obdržel, umořoval vysoké dluhy svých dětí.

Válka a exil.

Již od počátku třicátých let s obavami sledoval hrozící nástup nacismu v Německu. Ve své řeči "Apel na rozum" pronesené v Berlíně v říjnu 1930, jež vstoupila do dějin jako tzv. "Německý projev" varoval před touto hrozbou. Přes nadšené přijetí nebylo jeho varování vyslyšeno. V roce 1933 opustil proto s ženou Katiou přes Paříž Německo a uchýlil se do exilu ve Švýcarsku, kde žil v Küsnachtu v blízkosti Curychu.  V letech 1934 a 1935 podnikl první cesty do USA. V roce 1936 získal díky udělení domovského práva městečkem Proseč československé státní občanství a cestovní pas. V roce 1938 odjel do USA, jejichž občanem se stal roku 1944. V tomto období pracoval Mann na rozsáhlé románové tetralogii "Josef a bratří jeho", napsané na biblický námět.  Po druhé světové válce se vrátil do Evropy a od roku 1952 žil ve Švýcarsku. Roku 1947 vydal své pravděpodobně nejznámější dílo, román "Doktor Faustus", napsaný za jeho pobytu ve Spojených státech. Faustovská inspirace, přenesená do soudobého Německa, spojuje v postavě skladatele Adriana Leverkühna otázky umělecké tvorby a svobody duše.  Při pobytu v nizozemských přímořských lázních v Nordwijku onemocněl arteriosklerózou. Po návratu do Curychu byl hospitalizován a 12. srpna 1955 zemřel ve věku 80 let. Smrt mu již nedovolila dopsat román o životě virtuózního podvodníka "Zpověď hochštaplera Felixe Krulla". Je pochován ve švýcarském Kilchbergu.

Paul Thomas Mann (6. června 1875 Lübeck – 12. srpna 1955 Curych, Švýcarsko) byl německý prozaik a esejista, držitel Nobelovy ceny za literaturu za rok 1929.

Paul Thomas Mann ( , ; ; 6 June 1875 – 12 August 1955) was a German novelist, short story writer, social critic, philanthropist, essayist, and the 1929 Nobel Prize in Literature laureate. His highly symbolic and ironic epic novels and novellas are noted for their insight into the psychology of the artist and the intellectual. His analysis and critique of the European and German soul used modernized versions of German and Biblical stories, as well as the ideas of Johann Wolfgang von Goethe, Friedrich Nietzsche and Arthur Schopenhauer.  Mann was a member of the Hanseatic Mann family and portrayed his family and class in his first novel, "Buddenbrooks". His older brother was the radical writer Heinrich Mann and three of Mann's six children, Erika Mann, Klaus Mann and Golo Mann, also became significant German writers. When Adolf Hitler came to power in 1933, Mann fled to Switzerland. When World War II broke out in 1939, he moved to the United States, then returned to Switzerland in 1952. Mann is one of the best-known exponents of the so-called "Exilliteratur", German literature written in exile by those who opposed the Hitler regime.  Mann's work influenced many later authors, including and Yukio Mishima.