Vznik a charakteristika.

"Tromb-al-ca-zar" je poslední z jednoaktových děl Jacquese Offenbacha, která napsal pro první sezónu svého divadla Théâtre des Bouffes-Parisiens. V rychlém sledu svých aktovek skladatel udržoval rovnováhu mezi dvěma póly, lyricko-komickým a groteskně-parodickým. Poté, co v březnu 1856 uvedl svou již starší umírněnou opéru comique "Pepito" ("Děvče z Elizonda"), následovala nová buffonérie napsaná, slovy Alberta de Lasalle, „v extra-burleskním stylu“. Z obou libretistů byl Ernest Bourget osobností v divadle teprve začínající, stejně jako většina autorů dosavadních autorů hraných v Bouffes-Parisiens, ale Charles Dupeuty byl již osobností zavedenou na pařížské divadelní scéně od počátku 20. let 19. století a autorem několika desítek děl, zejména vaudevillů. Jeho angažmá bylo jedním z výrazů Offenbachovy snahy poskytnou svému mladému divadlu punc autority a tradice: ne náhodou po "Tromb-al-ca-zarovi" následovaly do konce sezóny ještě opereta uznávaného operního autora Adolphe Adama "Pierrot a Violetta" a "L'Impresario", adaptace Mozartova "Divadelního ředitele".  Základní myšlenkou nové buffonérie byla parodie loupežnické tematiky, které byla v opeře poloviny 19. století zvláště hojná, například v populárních dílech D. F. E. Aubera ("Fra Diavolo", "Korunní diamanty"…).  I pro účast zkušeného vaudevillisty je "Tromb-al-ca-zar" Offenbachovým dílem nejbližším žánru vaudevillu z doby červencové monarchie, včetně jeho nectností. Velmi plytký a jen hrubě nahozený děj stěží přesahuje pouhou základní situaci, kdy je tlupa kočovných herců oblečená do loupežnických kostýmů považována venkovským hostinským za skutečné loupežníky, a tato zápletka navíc byla již nejméně od Scribova vaudevillu "Hostinec aneb Domnělí loupežníci" ("L'Auberge, ou les Brigands sans le savoir", 1812) z pařížských scén dobře známá. O dialozích kritika soudila, že je v nich „bohužel … více slovních vtipů než duchaplnosti“ (Gustave Bertrand). Zpěvní čísla přitom mají jen povrchní spojitost s dějem, natož aby jej posouvala vpřed; skladatel však některým z nich dokázal alespoň dát úlohu charakterizační (např. vstupní píseň Beaujolaise). Vaudevillovým prvkem Offenbachovy partitury jsou úryvky z děl jiných skladatelů: árie z oper "Hirondelles" od Féliciena Davida a "La Sirène" od D. F. E. Aubera zakomponované do písně o krokodýlovi, jakož i samostatně zpívaná píseň z Adamovy "Chaty v Alpách". Offenbach sice cituje nebo napodobuje dobově populární skladatele v mnoha svých dílech a hudební parodii považoval za legitimní součást žánru „bouffe“, do něhož "Tromb-al-ca-zar" patří, ale takto rozsáhlá citace celých melodií je v jeho tvorbě výjimkou. Offenbachův německý životopisec Anton Henseler nalezl v "Tromb-al-ca-zarovi" ozvuky karnevalové melodie z Kolína nad Rýnem známé pod názvem "Ô Jerum-Walzer"; byla by to v Offenbachově hudbě ojedinělá připomínka jeho rodiště. Stejně jako jiná díla z prvních let Bouffes-Parisiens musel "Tromb-al-ca-zar" vyhovovat omezením, která stanovilo Offenbachovo divadelní privilegium. Proto v kusu vystupují čtyři osoby – povolené maximum – a dále v posledním výstupu tanečníci a statisté, kteří však nesměli mluvit ani zpívat.  "Tromb-al-ca-zar" nikdy nenašel přízeň u kritiky, která v jeho vaudevillových kořenech spatřovala známku pokleslosti, zato u publika měl mimořádný ohlas. Důvodem byla velmi přitažlivá a rychle zpopulárnělá hudba i vynikající výkony představitelů, zejména Léonce jako Vert-Panné a Hortensie Schneiderové jako Gigolette. Její bolero, při kterém zpěv doprovázela tancem a kastanětami, se stalo atrakcí. Čtvrté představení se konalo na přímou zakázku prince Jérôma Bonaparta, císařova bratrance.

Inscenační historie.

Bouffes-Parisiens uváděly tuto operetu na svých zájezdech a udržovaly ji ve svém repertoáru po desetiletí. Hrála se i v řadě francouzsky hrajících provinčních divadel, včetně Théâtre des Bouffes-Belges v Bruselu (září 1858) a Théâtre-Royal v Antverpách (premiéra 25. listopadu 1860). První inscenace ve střední Evropě se konala ve Vídni 19. března 1862 v divadle Theater auf dem Franz-Josefs-Kai neboli Treumanntheater pod názvem "Tromb-Alcazar oder Die dramatischen Verbrecher". Ředitel divadla Carl Treumann pořídil i překlad a úpravu, která mohla poslat na jeviště více postav, než měl kdysi Offenbach povoleno. (Stejný večer měla premiéru i revue "Narrenabend im Salon Pitzelberger", pro niž prý hudbu uspořádal kapelník Stenzl, ale už podle názvu, který odkazuje na "Pan Karfiol si dovoluje pozvat...", jistě Offenbachovu hudbu obsahovala.) Vídeňská kritika považovala text za banální a nepovedený (i kvůli nezpěvnému překladu), hudbu však přijala o poznání vřeleji: i přes výtky, že tato opereta „patří k [Offenbachovým] nejslabším“, a přirovnání ke „kompilaci nejoblíbenějších melodií z již slyšených Offenbachových operet“, noviny uznávaly, že „Offenbachova hudba obsahuje svěžest, humor a dráždivost, která se projevuje ve vedení vícehlasé faktury i v orchestrálním doprovodu,“ a chválily její „náladovost, živou barevnost a charakteristickou přiléhavost k textu“. Vídeňskému publiku se "Tromb-Alcazar" velmi líbil, dosáhl v Treumannově divadle 33 představení – k nimž lze připočítat dvě, která zde v červnu 1862 odehrál hostující soubor samotných Bouffes-Parisiens – a zařadil se tak k nejoblíbenějším inscenacím tohoto divadla.  I přes úspěch ve Vídni "Tromb-al-ca-zar" v 60. letech 19. století nebyl hrán v dalších divadlech habsburské monarchie. Až 70. letech 19. století, kdy se "Tromb-Alcazar" hrál hojně ve vídeňském divadle Carltheater, s ním jeho umělci rovněž příležitostně hostovali v jiných rakousko-uherských městech. 26. července 1872 se hrála v Pešti, v německém divadle Deutsches Actien-Theater. Byla to jediná inscenace v Uhersku a roli Vert-Panné hrál slavný komik a v té době ředitel Carltheatru Karl Blasel, jehož výkon v řadě offenbachovských rolí vychvaloval svým pařížským libretistům Jacques Offenbach samotný. Jeho hostování také vděčila dosud jediná inscenace "Tromb-al-ca-zara" v českých zemích, totiž v Městském divadle v Brně (v budově Prozatímního divadla na Žerotínově náměstí, premiéra 29. července 1875). Kritik v "Brünner Zeitung" ji zařadil mezi „novinky, které si nečiní nárok na nějakou úlohu v řadě dramatických produkcí“, a poznamenává, že obecenstvo aplaudovalo Karlu Blaselovi vřele, jinak však bylo při "Tromb-Al-Ca-Zarovi" už dlouhým večerem unavené.  V Dánsku se tato opereta hrála pod názvem "Tromb-al-Cazar eller Theaterbanditterne" nebo jen "Theaterbanditterne" v překladu Julia Petersena. Poprvé se tak stalo zřejmě na podzim roku 1872 v Odense, ale 22. září 1874 ji na repertoár zařadilo kodaňské divadlo Casino, kde vydržela až do roku 1906 a dosáhla do té doby 63 repríz. V roce 1914 ji pak hrálo kodaňské divadlo Tivolis Teatersal.  Ve Velké Británii byl "Tromb-al-ca-zar" nejprve slyšet ve zkrácené verzi 9. června 1866 v Oxford Music Hall a následně v Canterbury Music Hall; řádnou inscenaci, a to v překladu a úpravě Charlese Henryho Stephensona, uvedl až divadelní podnikatel John Hollingshead londýnském Gaiety Theatre (premiéra 22. srpna 1870); hráli Julia Mathews, John Maclean, Charles Lyall a J. D. Stoyle. Ve Spojených státech amerických ji nejprve hrála v originálním znění divadla francouzských impresáriů – Paula Juineta (premiéra v New Yorku, Théâtre Français – Niblo's Saloon, 12. ledna 1864) a Jacoba Graua (New York 1866); v angličtině ji uvedla až divadelní společnost Susan Galtonové, jež i sama zahrála Gigolette, poprvé v sanfranciské Alhambře 2. září 1873. Ve Španělsku se tato opereta se španělskými prvky hrála zřejmě již roku 1871, ze kterého pochází překlad Laureana Sáncheze Garaye a Vicenta de Lalamy pod názvem "Tromb-Al-Ca-Zar o los criminales dramaticos". Později se na scéně objevily místní úpravy: roku 1874 "Tromb-Al-Ca-Zar" v podání madridského divadla Teatro Prado a roku 1876 "El guapo Francisco Esteban" v Teatro de los Jardines del Buen Retiro. Již roku 1862 však byla jako první Offenbachovo dílo hrána v kubánské Havaně.  Působivost operety v moderní době omezuje skutečnost, že obecenstvo již nechápe narážky na francouzské reálie, hry, opery a písně poloviny 19. století, kterými libreto i hudba "Tromb-al-ca-zara" oplývají. Zejména díky působivosti hudební složky, ale také prostoru nabízeného libretem pro hereckou improvizaci, však "Tromb-al-ca-zar" alespoň ve Francii nikdy zcela nesešel ze scén malých nebo amatérských divadel (např. Espace Marais v Paříži od 15. června 1985). Z posledního čtvrtstoletí lze například zmínit inscenaci na festivalu Bruniquel 1998 nebo na Festival Offenbach d'Étretat 2007. Roku 2018 ji společnost pod vedením offenbachovského badatele Jeana-Christopha Kecka uvedla koncertně ve foyer Théâtre de l'Odéon v Marseille.  "Píseň o krokodýlovi" s mírně pozměněným textem zlidověla a stala se oblíbenou písní pro děti pod názvem "Ah! les crocodiles"; pro mnoho francouzsky mluvících dětí tak znamená první setkání s Offenbachovou hudbou.

Děj operety.

(Interiér hostince poblíž Saint-Jean-de-Luz) Hostinský Ignace je nespokojený a má starosti. Před nějakým časem opustil svou ves i svou sestřenku a snoubenku Simplette, aby si pronajal tento hostinec na pobřeží, ale strávníků či nocležníků je velmi pomálu a ještě se musí strachovat španělských loupežníků, kteří zde v pohraničí řádí. Jejich bandu prý nedávno porazilo četnictvo, ale krutý vůdce banditů jménem Tromb-al-ca-zar prý unikl a nyní jistě někde dává svou tlupu opět dohromady. Co kdyby nedejbože dorazil přímo sem!  Do hospody vrazí muž v mušketýrském obleku, který o sobě říká, že je „pronásledován deštěm i četníky“, a vypočítává svá jména (č. 1 recitativa a árie "Ô rage, ô désespoir! … Comment moi, Buridan, Don César de Bazan"). Ignace jej hned má za loupežníka a neznámý tento dojem potvrzuje, když hovoří o tom, že byl na nejlepší cestě vymáčknout peníze z lidí z blízkého města, ale na poslední chvíli byla jeho kompanie rozprášena a vyhnána četníky. Nyní zde chce vyčkávat příchodu ostatních. Nechce si u hostinského objednávat (nemá totiž peníze…), ale pokud by jim chtěl Ignace sám nabídnout něco k snědku, nepohrdnou. Hostinský, vyděšen ráznými způsoby a pánovitým vystupováním návštěvníka, běží vyhovět.  Ale muž v mušketýrském kostýmu není lupič, nýbrž hlava divadelní trupy, skladatel a hrdinský herec Beaujolais. A už jsou tu i dva další členové společnosti, Vert-Panné, jinak také dramatik, a subreta Gigolette. Navzájem si stěžují na trampoty při turné po venkově. Včera Beaujolais při zpěvu na jevišti jen chraptěl, a když svými omluvami nechtě obecenstvo urazil, hnali diváci herce z města, ani si nestačili svléci kostýmy – a to právě hráli historickou hru o španělských banditech… Aby zahnali hlad, zpívají si „píseň o krokodýlovi“ s vložkami z komických oper ze svého repertoáru (č. 2 tercet "Le crocodile en partant"). Když se chystají odejít, objeví se Ignace s jídlem. Ignace a Gigolette se poprvé spatří a jemu se zdá, že je to jeho Simplette. Ani jeden z nich nemá zájem na tom, aby ho ten druhý poznal – Ignace se bojí na sebe loupežnici upozornit a Gigolett má obavy, že Ignace bude informovat její rodinu, že se dala k divadlu. Proto oba dělají, jako by se neznali. Poplach donutí herce, aby se na chvíli klidili (č. 3 tercet "Détallons et fuyons"). Gigolette se vrátí hostinského zkoušet, zda ji skutečně nepoznal, a tančí kolem něj s cikánskou písní (č. 4 kuplet "La gitana, ah! croyez bien"), ale když Ignace ani nemrkne, věří, že ji nepoznává – a totéž si o ní myslí on.  Poplach byl falešný, četníci se neblíží a herci se vrátí. Pojídají sardinky a ptají se, zda by nebylo něco více na zub. Vystrašený Ignace je nucen vytáhnout svou šunku, slavný místní produkt, a herci zpívají chvalozpěv na bayonskou šunku (č. 5 tercet "Un jambon de Bayonne"). Ignace je napájí kirschem (třešňovicí) – rád by loupežníky opil a zneškodnil. Herci se rozhodnou provést zkoušku své nové romantické hry se zpěvem. Beaujolais v ní hraje náčelníka lupičů Tromb-al-ca-zara a Vert-Pané jeho pobočníka Astolfia. Scéna se odehrává v hostinci, kde se loupežníci domlouvají nové zločiny a debatují nad tím, zda hostinský bude držet jazyk za zuby či zda je třeba se ho jakožto nepohodlného svědka zbavit. Ignace, který se mezitím vrátí, ovšem scéně věří a vztahuje jejích výhrůžky na sebe; schová se tedy pod stůl.  Gigolette přichází ve svém kostýmu a žádá – ve své roli – z pomsty ucho svého milence, mladého pastýře, který ji svedl a opustil (č. 6 kvartet "Un beau jour, à l'heure où l'aube se lève"). Beaujolais jakožto loupežnický náčelník ji slibuje pomstít, zato skrytý Ignace se opět v historce poznává a třese se, že se jedná o něj a jeho ucho. A nejen o ucho – vůdce lupičů je přesvědčen, že je třeba zrádného svůdce ztrestat všem nevěrníkům pro příklad rovnou smrtí, a to ostřím cikánských dýk.  Zde se zkouška zastaví, protože chybí herec, který má ztvárnit nebohou oběť. Beaujolais si vzpomene na Ignace, který by ho mohl zastoupit: je to ostatně role věru nenáročná, stačí trochu zatancovat a pak se nechat probodnout. Hbitě Ignace nalezne, vytáhne ze skrýše a nutí ho tancovat – právě vhod přicházejí komedianti a cikánky, kteří strhnou Ignace do kola. Tanec skončí scénou ubodání „mladého pastýře“ divadelními dýkami. Ignace se po chvíli vzpamatuje a je rád, že útok přežil, ale pro jistotu prosí o milost a nabízí se, že se dobrovolně přidá k jejich bandě. Herci ho rádi přijímají mezi sebe a spolu s ním míří na další štací – do Bayonne. Na odchodu si znovu zapějí chvalozpěv na bayonskou šunku (č. 7 introdukce, valčík a repríza tercetu o šunce).

Tromb-al-ca-zar aneb Dramatičtí zločinci (ve francouzském originále "", zpravidla uváděno jen jako "Tromb-al-ca-zar" a psáno též "Tromb-Al-Ca-Zar" nebo "Trombalcazar") je opereta – autorské žánrové označení zní "bouffonerie musicale", tj. hudební buffonérie – o jednom dějství francouzského skladatele Jacquese Offenbacha na libreto Charlese-Désiré Dupeutyho a Ernesta Bourgeta z roku 1856. Její premiéra se konala 3. dubna 1856 v pařížském divadle Théâtre des Bouffes-Parisiens.

Tromb-al-ca-zar, ou Les criminels dramatiques is a "bouffonnerie musicale" in one act of 1856 with music by Jacques Offenbach. The French libretto was by Charles-Désiré Dupeuty and Ernest Bourget. With its dialogue containing plays on words and stage business from contemporary Parisian dramas and operas, it is described by Kracauer as satirizing the romantic bandits of grand opera.  "Tromb-al-ca-zar" was premiered in the Théâtre des Bouffes-Parisiens, Salle Choiseul in Paris, preceded by two cantatas by Offenbach, "Le Berceau" and "La Paix du monde". Successful numbers such as the bolero for Hortense Schneider and the song about Bayonne ham, made the work popular along with the in-jokes, despite the thin plot; it was revived at the Bouffes-Parisiens for several years afterwards.  As well as "extravagant parodies both of specific more serious musical works", the work pokes fun at the brigand element in romantic opera generally.  After opening at the Bouffes-Parisiens, Schneider made such an impression on Prince Jérôme Bonaparte, cousin of the emperor, that the company was summoned to give a command performance of the piece at his home. "Tromb-al-ca-zar" was performed in Brussels in September 1858 and in Vienna in March 1862, and mounted in London in English in 1870.  The inn-keeper Ignace bemoans his lot at his isolated inn, with no customers. Having abandoned his cousin Simplette he lives in fear of bandit raids. There is a knock at the door; Beaujolais, an itinerant actor wearing a costume giving him the resemblance of a brigand and pistols on his belt, enters – to escape the rain and the police – theatrically declaiming his fate and all the heroic leads he can play (Don César de Bazan, Satan, Robert le Diable, Marco Spada). When Beaujolais describes to the fearful Ignace his exploits in the neighbouring town the inn-keeper thinks he is a bandit, and as soon as he mentions his "troupe", Ignace is sure he is faced with the notorious Tromb-al-ca-zar, leader of the Trabucayres, but reckons on placating them with a plate of sardines.


Vývoj.

V 80. letech se francouzský letecký výrobce Aérospatiale rozhodl vyvinout vojenskou verzi oblíbeného vrtulníku Dauphin. Jako výchozí bod projektu byla zvolena civilní varianta SA365 N. Nový stroj byl navržen jako víceúčelový, protitankový, transportní a námořní. Prototyp vojenské varianty, označené jako AS365M a později pojmenované Panther, poprvé vlétl 28. února 1984. Celkem byly postaveny tři prototypy.  V květnu 1986 spustil Aérospatiale oficiálně výrobu typu AS365M, přičemž společnost očekávala dlouhodobý prodej více než 400 Pantherů. Úvodní produkční model, který byl původně označován jako AS365 K, byl vzápětí přejmenován na všeobecně známější AS565 Panther. První modely byly poháněny dvojící turbohřídelových motorů Turbomeca Arriel 1M1; v roce 1995 začal Eurocopter nabízet výkonnější verzi Pantheru s novými motory Turbomeca Arriel 2C.

Konstrukce.

AS565 Panther je dvoumotorový střední víceúčelový vrtulník. Je určen k provádění různých námořních i pozemních operací, zahrnujících námořní hlídkování, pátrání a záchranu (SAR), evakuaci raněných (CASEVAC), zásobování plavidel ze vzduchu, pozorování, operace speciálních sil, protiponorkový boj (ASW) a boj s hladinovými cíli (ASuW). Panther je poháněn dvojicí turbohřídelových motorů Turbomeca Arriel, které roztáčejí hlavní rotor a uzavřený vyrovnávací ocasní rotor (fenestron).

Operační historie.

Francouzské námořní letectvo převzalo prvních 15 Pantherů pro námořní operace v letech 1993 až 1998. Jako odpověď na narůstající míru pirátství v Adenském zálivu byly Panthery od roku 2008 pravidelně umísťovány na palubě několika francouzských fregat, které byly nasazovány na podporu operace Atalanta, dlouhodobé protipirátské operace evropských států. Zde byly Panthery obvykle používány pro námořní hlídkování, pozorování a transport jednotek, například pro přepravu úderných týmů i zadržených osob.

Eurocopter AS565 Panther je vojenskou verzí středního víceúčelového dvoumotorového vrtulníku AS365 Dauphin. Panther je využíván v širokém spektru vojenských úkolů, které zahrnuje přímé bojové nasazení, palebnou podporu, protiponorkový boj, ničení hladinových cílů, pátrání a záchranu nebo MEDEVAC ("medical evacuation").

The Eurocopter (now Airbus Helicopters) AS565 Panther is the military version of the Eurocopter AS365 Dauphin medium-weight multi-purpose twin-engine helicopter. The Panther is used for a wide range of military roles, including combat assault, fire support, anti-submarine warfare, anti-surface warfare, search and rescue, and medical evacuation (MEDEVAC).


Děj.

Smrt hrdiny.

Příběh se odehrává 15 let před prvním dílem (Rozvaliny Gorlanu) a jeho hlavním hrdinou je hraničář Halt. Na Hackhamské pláni, při 1. bitvě s Morgarathem je Halt zachráněn seržantem Danielem, který poté při bitvě umírá. Těsně před smrtí požádá Halta, aby se postaral o jeho ženu a syna. Halt při pátrání po Danielově rodině naráží na skupinu dvou bývalých vojáků, kteří mají v plánu okrást Danielovu rodinu. Tajně je sleduje až do aspiennského léna, kde dojde k boji, ve kterém umírají oba vojáci a Danielova žena. Před smrtí mu prozradí, že kluk se jmenuje Will a požádá ho, aby se o něj postaral. Halt pak odveze Willa do opatrovny na hradě Redmont.

Kalamář a dýka.

Příběh se odehrává v době třetího dílu (Ledová země). Gilan se snaží vypátrat Foldara, bývalého Morgarathova pomocníka. Pátrání ho zavede do Highcliffského léna. Gilan navleče na Foldara past a v následném boji ho zabije. Zároveň zjistí, že Foldarovi pomáhal Douglas, místní baron, takže ho zatýká a odjíždí s ním na hrad Araluen.

Květnatá řeč.

Příběh se odehrává po desátém díle (Císař Nihon-džinu). Will si jako ženichův svědek připravuje proslov na svatbu Horáce a princezny Kasandry. Jeho řeč se ale zrovna nesetkává s pochopením jeho bývalého učitele Halta. K tomu Will s Haltem odjíždí do Hambley, aby se zde vypořádali se skupinou novolunařů, kteří vykrádají vraky lodí, které navedou na pobřeží. Will plánu novolunařů zabrání obarvením ohně, který napodobuje maják, čímž varuje loď blížící se do pasti. Halt poté spolu se stráží z nedalekého hradu pochytá novolunaře. Při cestě domů k Haltově velké radosti Will prozradí, že když se snažil během boje obarvit oheň, musel do něj hodit svůj vak, ve kterém byl i jeho svatební proslov, který tím pádem shořel.

Večeře pro pět.

Jenny plánuje večeři pro Gilana, který nakrátko zavítá do redmontského léna. K její smůle si zrovna ten den vyberou její dům tři lupiči, kteří jí drží jako rukojmí. Dva lupiče se jí podaří omráčit a posledního zneškodní právě příchozí Gilan.

Svatební tanec.

Během příprav na svatbu Horáce a Kasandry se stávají nehody. Až moc nehod na to, aby to byla náhoda. Will při vyšetřování zjistí, že za nehody byl odpovědný majordomův učeň Robard. Krátce nato je Robard nalezen mrtvý. Z prvního pohledu to vypadá na sebevraždu, ale Will zjišťuje, že za tím stojí něco víc. Podezření padne na dva Genovesany, nájemné vrahy. Při svatbě se jeho podezření potvrdí a Willovi se s pomocí Nilse Tahače na poslední chvíli podaří zabránit vraždě princezny Kasandry. Při výslechu přeživšího Genovesana Halt zjistí, že útok si zaplatil Ikbár, bratr zločince Jusála, kterého kdysi při bitvě zmrzačila princezna Kasandra.

Hiberňan.

Příběh vypráví o Haltově seznámením s Crowleym. Crowley, tehdy čerstvý hraničář, je v gorlanském lénu napaden skupinou vojáků. Z problémů mu pomůže Halt. Spolu odjedou na hrad Gorlan, aby problém vyřešili s místním baronem, Morgarathem. Ten, když odjedou, za nimi tajně pošle jednotku vojáků. Ti Crowleyho napadnou a Halt, který původně nechtěl mít s problémy v Araluenu nic společného slíbí Crowleymu, že mu pomůže najít prince Duncana a zabránit tak vzpouře, kterou Morgarath chystá.

Vlk.

Willův kůň, Cuk, je při sledování vlka, který ohrožuje obyvatele vesnice zraněn a nemůže dál sloužit jako hraničářský kůň. Will se tedy musí vyrovnat s odchodem Cuka do důchodu. Jako dalšího koně dostává „nového Cuka“, který je speciálně šlechtěn tak, aby se co nejvíce podobal hraničářovu bývalému koni. Autor tuto povídku sepsal speciálně na přání jedné čtenářky, aby vysvětlil, co se děje, když je hraničářský kůň už moc starý na to, aby dál sloužil. Stejný proces „nahrazení“ probíhá u všech koní.

Už bylo na čase....

Krátká povídka popisuje svatbu Willa a Alyss. Svatba se neobejde bez Haltovi vtipné poznámky: „Už bylo na čase...“

Ztracené příběhy (v anglickém originále "The Lost Stories") je jedenáctý díl souboru Hraničářův učeň, jehož autorem je australský spisovatel John Flanagan. Knížka obsahuje 8 příběhů, které jsou retrospektivně zasazené do souboru Hraničářův učeň.

The Lost Stories is the eleventh and last book in the New York Times best-selling series, "Ranger's Apprentice" by Australian author John Flanagan. It is a collection of "lost" tales that fill in the gaps between "Ranger's Apprentice" novels.  The book was released in Australia on 3 October 2011 and in New Zealand on 7 October 2011. It is available in many languages, including Czech, Korean, and Dutch. It is available in hardcover, paperback, ebook, and audiobook.


Vzhled mince.

V roce 1794 začal rytec Robert Scot připravovat design stříbrného dolaru. Na původním návrhu byla na aversu zobrazena busta bohyně Liberty a na reversu orel. Později Scot na žádost vlády přidal kolem orla věnec a přesunul hodnotu mince z reversu na její hranu. Písmo použité na minci bylo navrženo Frederickem Geigrem, který pracoval jako typograf pro americké nakladatelství. Po vyražení několika testovacích verzí bylo rozhodnuto, že na averz přibude ještě 15 hvězd reprezentující patnáct státu, které tehdy tvořily Spojené státy.

Historie mince.

Počátky historie této mince jsou úzce spjaty se vznikem Spojených států amerických. Po podepsání Deklarace nezávislosti probíhali snahy o sjednocení měny pro nově vzniklý stát. V roce 1792 byl schválen závazný právní dokument, který upravoval oběh měny a mincí na území Spojených států. Bylo rozhodnuto, že dolarové mince budou vyraženy ze stříbra a jejich ryzost musí být 0,8924. Po prvních zkušebních emisích, bylo rozhodnuto, že bude ryzost zvýšena na 0,900. Příměsí byla měď. Návrhem designu mince byl pověřen právě rytec Robert Scot.  Po zahájení výroby se ukázalo, že mincovní písty jsou příliš slabé a brzy se opotřebovávají. Proto bylo v první várce vyrobeno 2000 kusů. 242 z těchto exemplářů bylo rovnou nepoužitelných, 2 se zachovaly jako vzor pro ražbu v roce 1795 a zbylých 1756 kusů bylo předáno řediteli mincovny. Mince byly postupně zaváděny do oběhu. Vlivem tehdejších nedokonalých technologií se později na povrchu mincí začaly tvořit vzduchové bubliny, které zapříčinily špatnou zřetelnost vyražených motivů. Mince s tímto designem byly raženy ještě v roce 1795. V tomto roce ale byly nahrazeny dolary raženými dle návrhu Gilberta Stuarta.  Jak se kvalita mincí horšila, některé kusy byly upravovány tak, aby odpovídaly aktuálním standardům, jako byla hmotnost nebo obsah kovu. Tyto úpravy způsobily výrazný odklon od původního motivu. Zejména vlasy bohyně Liberty, která se nachází na aversu mince, rozdílný počet hvězdiček nebo jiné detaily.  Vzhledem k nízké odolnosti mincí vyražených v rámci této emise se odhaduje, že do dnešního dne se zachovalo přibližně 120 mincí. Nalezeno jich bylo pouhých 10. Vzhledem k problémům při výrobě mince, jejich nízké odolnosti a historické hodnotě, není překvapením, že si ji cení i sběratelé mincí. Právě jeden z exemplářů Flowing Hair Liberty Dollar z roku 1794, který se dochoval ve velmi vysoké kvalitě, byl v roce 2013 vydražen ve Stack’s Bowers za 10 016 875 dolarů, což z ní činí dosud nejdražší minci světa.

Mince v Evropě.

V roce 2016 se mince vůbec poprvé podívala do Evropy. V rámci evropské tour byla v únoru vystavena v Nové budově Národního muzea v Praze. Do Prahy ji přivezla Národní Pokladnice, pobočka Samlerhuset Group BV. Zároveň s ní byl vystaven také Bostonský originál deklarace nezávislosti USA z roku 1776. Mince se v rámci této tour podívá také do Varšavy, Tallinnu, Helsinky, Stockholmu, Osla, Londýna a Dublinu.

Mince Flowing Hair Liberty Dollar z roku 1794 je vůbec prvním vyraženým americkým dolarem. V roce 2013 byla tato mince vydražena na burze Stack´s Bowers za částku 10 miliónů dolarů a tím se stala nejdražší mincí, která byla zatím prodána.

The Flowing Hair dollar was the first dollar coin issued by the United States federal government. The coin was minted in 1794 and 1795; its size and weight were based on the Spanish dollar, which was popular in trade throughout the Americas.  In 1791, following a study by Alexander Hamilton, Congress passed a joint resolution calling for the establishment of a national mint. Later that year, in his third State of the Union address, President George Washington urged Congress to provide for a mint, which was officially authorized by the Coinage Act of 1792. Despite the authorization, silver and gold coins were not struck until 1794. The Flowing Hair dollar, designed by Robert Scot, was initially produced in 1794, and again in 1795. In October 1795 the design was replaced by the Draped Bust dollar.


Vývoj.

Na stavbu letounu poskytl císař František Josef I. grant 5 000 korun. Letoun byl konstruován jako velká příhradová konstrukce z ocelových trubek se třemi dráty vyztuženými jednoplošnými křídly umístěnými v tandemu za sebou. Křídla byla umístěna v různých výškách vzhledem k hlavní ose letadla, aby se zabránilo aerodynamickému rušení mezi nimi. Podvozek se skládal ze dvou hliníkových plováků se zesílenými kýly, které byly určeny k tomu, aby "Drachenflieger" mohl vzlétnout a dosednout na vodu nebo led. Tři kormidla byla propojena se společnou řídící pákou a měla zajistit řízení na vodě a ve vzduchu. Pohonnou jednotku tvořil benzínový motor Daimler, šlo o první pokus o použití spalovacího motoru k pohonu letadla těžšího než vzduch. Dvě protiběžné tlačné vrtule s plátěným potahem byly namontovány na pylonech ze stran nad hlavním příhradovým nosníkem, mezi druhým a třetím křídlem.  Motor se ukázal jako hlavní nedostatek letadla. Kress původně zamýšlel použít speciálně postavený motor, podle jeho výpočtů byl potřeba motor o výkonu 37 kW a o hmotnosti nejvýše 220 kg. Kvůli vysokým nákladům ale zakoupil automobilový motor, který měl výkon jen 22 kW (30 k), ale hmotnost téměř dvojnásobnou, než bylo maximum podle výpočtů. Počáteční pokusy na vodě již v březnu 1901 potvrdily, že horší poměr výkonu k hmotnosti bude problém. Nicméně další prvky konstrukce byly vydařené a "Drachenflieger" byl úspěšně ovládán při pojíždění, a to i proti větru.  Bez možnosti výměny motoru, Kress pokračoval v pojížděcích zkouškách. Poslední z nich proběhla 3. října 1901 na přehradní nádrži Wienerwaldsee v Tullnerbachu (poblíž Vídně), při které byl nucen náhle změnit směr, aby se vyhnul vlnolamu. V důsledku prudkého manévru vzpěry jednoho plováku selhaly, což způsobilo, že "Drachenflieger" se převrátil a potopil. Kress z nehody vyvázl nezraněn.

Zajímavost.

Vrtule z Kressova letounu je zobrazena na znaku obce Tullnerbach.

Kress Drachenflieger byl rakousko-uherský experimentální plovákový letoun postavený Wilhelmem Kressem v roce 1901. Stroj byl schopen pohybu po hladině, ale jeho motor neměl dostatečný výkon pro vzlet. Letoun během zkoušek havaroval a byl zničen.

The Kress "Drachenflieger" (German: "Dragon-flier") was an experimental aircraft constructed in Austria-Hungary in 1901. While taxiing trials proved successful, the aircraft lacked sufficient power to fly, and was wrecked in the course of testing on 3 October.  It was built by Wilhelm Kress with the assistance of a 5,000-krone grant from Emperor Franz Josef in an attempt to create the first heavier-than-air flying machine. The aircraft was constructed as a large, open-truss structure of steel tubing with three sets of wire-braced monoplane wings placed in tandem along its length. The sets of wings were placed at uneven heights with respect to the major axis of the aircraft to prevent aerodynamic interference between them. The undercarriage consisted of two aluminium pontoons with hardened keels, intended to allow the Drachenflieger to take off from and land on water or ice. Three rudders were linked to a common control stick and were to provide steering on water and in the air. Power was provided by a Daimler petrol engine driving two large screw-type two-bladed propellers, the first attempt to use an internal combustion engine to power a heavier-than-air aircraft. The fabric-covered propellers were mounted pusher-fashion on pylons above and on either side of the main truss, between the second and third sets of wings, and were designed to counter-rotate.  The engine would prove to be the aircraft's downfall. Kress had originally intended to have an engine specially built, calculating that he needed 37 kW from an engine weighing not more than 220 kg (475 lb). When the cost of this proved prohibitive, he purchased an automobile engine already in production which had an output of just 22 kW (30 hp) but weighing nearly twice as much as Kress' calculations allowed for. Initial trials on water as early as March 1901 confirmed that the poorer power-to-weight ratio would be a problem. Nevertheless, other elements of the design proved sound, and the Drachenflieger was successfully controlled while taxiing, even against a headwind.  Unable to afford to replace the engine, Kress continued taxiing trials. The last of these was on 3 October on the Wienerwaldsee reservoir at Tullnerbach, in which he was forced to swerve suddenly to avoid a groyne. As a result of the violent maneuver, the supports for one of the pontoons failed, causing the Drachenflieger to capsize and sink.


Základní myšlenka.

Základní idea krátkozrakého myšlení, kterou Levitt stanovil, předpokládá neúspěch na cestě v podnikání. Tento neúspěch má příčinu v nekomplexním myšlení a v přesvědčení, že se podnik nachází v tzv. roustoucím odvětví. Kvůli tomuto se ztrácí přehled o požadavcích zákazníků. Aby podnik mohl růst, musí zjišťovat požadavky a touhy zákazníku a na základě toho se musí chovat. Nestačí spoléhat na předpokladanou dlouhověkost produktu. Důvodem, proč je růst ohrožen, zpomalen či úplně zastaven, není nasycenost trhu, ale chyba managementu.  Někteří novináři označili Levittovu publikaci jako počátek moderního marketingu. Tématem publikace je, že vize většiny podniků jsou omezené kvůli jejich úzkému pohledu na byznys, ve kterém podnikají. Publikace nabádá výkonné vedení podniků, aby znovu přezkoumali vizi společnosti a znovu definovali cílové trhy z širší perspektivy. Tato publikace byla velice úspěšná a měla velký dopad, a to z toho důvodu, že je velice praktická. Společnosti díky ní zjistily, že v minulosti ztratily spoustu příležitostí, které při aplikaci širšího pohledu bylo lehké najít. Ropné společnosti (které byly jedním z příkladů v Levittově publikaci) znovu definovaly svůj předmět podnikání na obchodování s energií, namísto s palivem.  Jedním z důvodů, proč je krátkozrakost tak rozšířená, je lidský pocit, že budoucnost nelze přesně určit. Toto přesvědčení je jistě odůvodnitelné, ale zároveň platí, že je možné použít celou řadu nástrojů k odhadu budoucích podmínek.  Něco jako rostoucí průmysl neexistuje. Existují pouze podniky, které jsou organizovány a řízeny k vytváření a využívání příležitostí k růstu.  Jsou 4 typy chybných sebe-přesvědčení:

Praktický pohled.

Velký prostor příležitostí vzniká v důsledku průmyslových změn. To nutí manažery ohlédnout od jejich současných podnikatelských aktivit a uvažovat v jiném směru ""outside the box"". George Steiner (1979) je jedním z mnoha obdivovatelů, kteří citují Levittův slavný příklad týkající se dopravy. Pokud výrobce bryček v roce 1910 definuje svoji činnost jako "doprava základem podnikání," měl by být schopen udělat kreativní skok a pokud by to technologický vývoj umožňoval, přejít například do automobilového průmyslu.  U lidí, kteří se zaměřují na marketingové strategie, různé prediktivní techniky a životnost zákaznických hodnot, může toto stopnout nad krátkozrakost pouze do určité míry. To může mít za následek sledování dlouhodobých cílů, ovšem někdy na úkor krátkodobých cílů.  Železnice může sloužit také jako příklad jednoho odvětví, jehož pokles je zapříčiněn omezeným pohledem na trh. Za tím, že jsou železnice v nesnázích, nestojí pokles přepravy cestujících nebo dokonce to, že potřeba byla zaplněna auty, letadly či jinými druhy dopravy. Odvětví selhává spíše proto, že se soustředilo hlavně na samotnou železnici namísto dopravního a přepravního podnikání. Orientace byla zaměřena na železnici namísto dopravy, a také na produkt namísto zákaznické orientace.

Nová marketingová krátkozrakost.

Nová marketingová krátkozrakost nastane, pokud obchodníci nevidí širší společenský kontext obchodního rozhodování, někdy je to také následkem katastrofálních důsledků pro jejich organizace a společnost.  Vychází ze tří souvisejících jevů: Zákazníci v "nové marketingové krátkozrakosti" i nadále představují ústřední hledisko, stejně jako v tradiční "marketingové krátkozrakosti". Nicméně, akademici, kteří rozvíjí "nové marketingové krátkozrakosti", uvádí, že je nezbytné si uvědomit, že ostatní zúčastněné strany také vyžadují marketingovou pozornost. Pro B2C společnosti, tyto ostatní zúčastněné strany (např. zaměstnanci) jsou někdy také zákazníky, ale nemusí být (např. nečlenové cílového trhu lokální firemní komunity).

Související téma.

Philip Kotler a Ravi Singh (1981) prosazovali ve své publikaci termín "marketing hyperopia", čímž mají na mysli lepší představu o vzdálených otázkách než o těch, které jsou bližší. Baughman (1974) používá termín "marketing macropia". ve smyslu příliš širokého pohledu na dané odvětví.

Marketingová krátkozrakost je termín používaný v marketingu a objevil se v publikaci autora (1926–2006). Tento dokument byl poprvé zveřejněn v roce 1960 v Harvard Business Review. Marketingová krátkozrakost naznačuje, že podniky budou mít lepší výsledky v případě, když se budou soustředit na "uspokojování potřeb zákazníků, spíše než na prodej svých výrobků." Vzniká tehdy, jestliže firma přestane vnímat potřeby a přání zákazníka. Neustále zvyšuje kvalitu a to vede k růstu nákladů na výrobu a to se promítne do konečné ceny výrobku. Ten se pak může stát neprodejným na trhu.  Každý rok je na trh uvedena spousta nových produktů, z nichž 90 % selže. Důvodem tohoto selhání je již zmíněná marketingová krátkozrakost.

Marketing Myopia is used in marketing as well as the title of a marketing paper written by Theodore Levitt. This paper was first published in 1960 in the "Harvard Business Review," a journal of which he was an editor. Marketing Myopia suggests "that businesses will do better in the end if they concentrate on meeting customers’ needs rather than on selling products".


Historie.

Atlas Maior je výsledkem třicetiletého závodu, mezi Joanem Blaeu a Johannesem Janssoniem (nevlastním synem Jodocuse Hondia), o vydání největšího atlasu, který kdy existoval. Boj začal v roce 1630, kdy Willem Janszoon Blaeu, otec Joana Blaeu, publikoval stručný "Appendix" – dodatek k Mercatorovu atlasu. To bylo prvním porušením monopolu Hondiů, který drželi od vydání Mercatorova-Hondiova atlasu v roce 1606.  Přestože Blaeův Appendix vyústil v rozšíření a obnovení Mercatorova atlasu, jeho tvůrci se nezdál dostatečný. Již o rok později následovalo vydání rozšířeného Appendixu, tentokrát doplněného o vysvětlivky k mapám. V roce 1635 vydali Willem a Joan Blaeu "Theatrum Orbis Terrarum sive Novus Atlas" – vlastní atlas, čítající více než 200 map ve dvou svazcích. Janssonius a Hondius svůj Atlas Novus vydali až o 3 roky později. Rivalita pokračovala a obě strany přidávaly do svých vydání další mapy a poznatky.  V roce 1660 Janssonius do svého katalogu přidal atlas nebes – "Harmonia Macrocosmica", čímž završil kosmografii, atlas, jaký původně zamýšlel Mercator, popisující zemi, moře a nebe. Joan Blaeu, v reakci na úspěchy svého soupeře, také oznámil vydání kosmografie, navíc mnohem ambicióznější než Janssoniovy. Tato kosmografie měla nést název "Atlas Maior, sive Cosmographia Blaviana, qua solum, salum, coelum, accuratissime describuntur". Toto dílo Blaeu nikdy nedokončil, vydána byla pouze první část nejnovějších geografických geografických poznatků, kterou známe pod názvem "Atlas Maior".

Obsah atlasu.

Počet svazků a obsahu se v různých vydáních mírně liší. Zde je popsán Obsah atlasu ve sbírce Laurense van der Hem.

I. Svět, severní pól, Norsko a Dánsko.

Obsahuje osm map: Mapu severního pólu, šest map právě objevených oblastí a mapu Islandu.

II. Švédsko, Rusko, Polsko, Jihovýchodní Evropa a Řecko.

Mapy Švédska a Finska jsou zde založeny na rukopisných mapách švédského kartografa Anderse Bure. Většina map Ruska byla vytvořena Hesselem Gerritszem na základě map kupce Isaaca Massy.

III. Germánie.

Obsahem jsou mapy Svaté říše římské národa německého a pokrývají tedy území Německa, západního Polska, Rakouska a České republiky.  Pro ilustraci bylo vybráno několik ukázek map:

IV. Belgie a Nizozemí.

Obsahuje 35 map, z nichž 18 bylo již používáno alespoň od roku 1635. Jedinou novou mapou je mapa Roermondu.

V. Anglie.

Tento svazek se skládá z 59 map: Přehledové mapy Britských ostrovů, 57 map zkopírovaných z "Theatre of the Empire of Great Britaine" anglického kartografa Johna Speeda a mapy zaplavených oblastí ve východní Anglii od Henricuse Hondia.

VI. Skotsko a Irsko.

Většina map Skotska je vytvořena podle zákresů Timothyho Ponta, který v této zemi prováděl rozsáhlá mapování mezi lety 1596 až 1600. Pontovy zákresy byly doplněny o nové informace a připraveny k publikaci Robertem Gordonem.  Přehledová mapa Irska pochází z roku 1634, ale zbylé mapy byly poprvé vydány až v roce 1654.

VII. Francie a Švýcarsko.

Obsahuje 64 map Francie a 6 map Švýcarska.

VIII. Itálie.

60 map, které Blaeu zahrnul do tohoto svazku jsou většinou kopiemi map z díla "Italia", publikovaného v Bologni v roce 1620. Toto dílo bylo založeno na 22 let dlouhých pracích Antonia Maginiho, který hledal materiály jak v oficiálních, tak soukromých zdrojích.

IX. Španělsko, Portugalsko a Afrika.

Španělsko a Portugalsko jsou zobrazeny na 21 mapách. 6 z těchto map pochází z nástěnné mapy Aragonu Juana Bautisty z roku 1620.  Afrika je zobrazena na třinácti mapách. Na úvodní straně části knihy o Africe je vyobrazena Afrika jako ženská postava, obklopená africkými zvířaty, budovami a krajinou.

X. Asie a atlas Číny.

Svazek obsahuje šestnáct nových map Číny a Japonska vytvořených Jezuitským misionářem Martinem Martinim. V Číně byl aktivní mezi lety 1643 až 1650 a 1657 až 1661. Martini mapoval přesné astronomické pozice mnoha měst, řek a hor. Tento nový stupeň přesnosti je evidentní i v dekorativní mapě východní Asie. Poloha Tchaj-wanu je přesnější a Korea je již zakreslena jako poloostrov, ne ostrov.

XI. Amerika.

V době publikace byla Amerika Evropanům známa teprve 170 let. Některé mapy z této oblasti byly určeny pouze pro vojenské účely, a proto Blaeu sestavoval tento svazek atlasu většinou ze starých map. 13 z nich bylo více než 30 let starých. Mnoho z nich byly kopie map Hessela Gerritsze z "Nieuwe Wereldt of Beschrijvinghe van West-Indien" z roku 1625. Mezi novými mapami jsou 4 mapy Brazílie, čerpající z devítiarchové nástěnné mapy "Brasilia qua parte paret Belgis Georga Marcgrafa", publikované Johanem Bleau v roce 1647.

Atlas Maior je barokní kartografické dílo, které vzniklo v letech 1662–1665, a bylo publikováno mezi lety 1662 a 1672 amsterdamským vydavatelem Joanem Blaeu, jedním z hlavních holandských kartografů. Původní atlas, psaný latinsky, zahrnoval 594 map v jedenácti svazcích, které líčí celý známý svět mladé moderní Evropě. Byla to největší a nejdražší kniha vydaná v sedmnáctém století. Na více než sto let zůstal definitivním atlasem světa a dnes patří mezi nejhodnotnější starožitnosti.

The Atlas Maior is the final version of Joan Blaeu's atlas, published in Amsterdam between 1662 and 1672, in Latin (11 volumes), French (12 volumes), Dutch (9 volumes), German (10 volumes) and Spanish (10 volumes), containing 594 maps and around 3,000 pages of text. It was the largest and most expensive book published in the seventeenth century. Earlier, much smaller versions, titled "Theatrum Orbis Terrarum, sive, Atlas Novus", were published from 1634 onwards. Like Abraham Ortelius's "Theatrum Orbis Terrarum" (1570), the "Atlas Maior" is widely considered a masterpiece of the Golden Age of Dutch/Netherlandish cartography (approximately 1570s–1670s).


Vznik.

Počátkem roku 2013 přijala syrská vláda opatření k formalizaci a profesionalizaci stovek lidových milicí pod novou ozbrojenou skupinu zvanou Národní obranné jednotky. Cílem bylo vytvořit z provládních domobran efektivní, místní vysoce motivovanou vojenskou sílu. NDF na rozdíl od Šabihy dostávala vládní dotace a vojenské vybavení. Později byla Šabiha včleněna do nových Národních obranných jednotek.  Mladí nezaměstnaní muži se přidávali do NDF, které jim připadaly přitažlivější než Syrská armáda, která byla považována za prolezlou povstalci. Spousta členů NDF řekla, že se ke skupině přidali kvůli tomu, že povstalci zabili členy jejich rodiny. V některých alavitských vesnicích se k Národním obranným jednotkám přidali téměř všichni bojeschopní muži.  Ostatní jako Drúzové z guvernorátu Suvajda se přidali, aby ochránili svoji zemi před Islámským státem. Ke konci června 2015 začala syrská armáda vyzbrojovat občany tohoto guvernorátu proti IS(dříve ISIS/ISIL, arabsky Dá´eš), který obtěžoval místní obyvatelstvo únosy, popravami a drancováním. Místní se stali velkou a vlivnou skupinou v rámci NDF v provincii.

Vliv Íránu.

Na vznik NDF osobně dohlížel íránský velitel jednotek Quds generál Suleimanim. Syrští bezpečnostní představitelé přiznali, že obdrželi pomoc od Íránu a Hizballáhu, které oba sehráli klíčovou roli ve formování jednotek NDF podle vzoru íránských jednotek Basídž. Členové Národních obranných jednotek obdrželi od Íránských revolučních gard výcvik pro partyzánskou městskou válku, od instruktorů Hizballáhu zase školení o vybavení používaném na Blízkém východě. Írán přispíval ke společnému sbližování obou milicí a poskytoval jim vojenské vybavení a výcvik. I USA prohlásily, že se Írán snaží o vytvoření skupiny podle vzoru jednotek Basídž, kdy někteří členové byli údajně vycvičeni v Íránu.

Úloha.

Jedná se především o pěchotní jednotky přímo bojující proti povstalcům na zemi a účastnící se pozemních operací spolu se Syrskou armádou, která jim poskytuje logistickou a dělostřeleckou podporu.  NDF jsou sekulární skupinou. Z toho vyplývá, že spousta jejich členů pochází ze zástupců syrských menšin jako jsou křesťané (včetně Arménů), Drúzové a Alavité. Podle deníku Washington Post a Wall Street Journal sehrály Národní obranné jednotky klíčovou v období od léta 2012, kdy spousta analytiků předpovídala pád prezidenta Asada a jeho vlády. V jednotce údajně působilo až 60 tisíc vojáků (červen 2013). Do srpna téhož roku se ale počet příslušníků zvýšil až na 100 000.  Jednotlivé skupiny NDF nejčastěji působí ve svých vlastních oblastech, ačkoliv se jejich členové mohou zúčastnit armádních operací. Jinak je známo, že se místní členové účastní bojových akcí, kvůli výborné znalosti prostředí.

Lvice národní obrany.

Od ledna roku 2013 mají NDF také ženské ozbrojené křídlo zvané Lvice národní obrany (nebo jen Lvice obrany), známé také pod zkratkou LND (z anglického: Lionesses of National Defence). Skupina čítá asi 500 žen vyzbrojených samopaly Kalašnikov, těžkými kulomety a granáty. Operuje především v syrském guvernorátu Homs.

Další role.

Co se spolehlivosti a loajality týče, velitelé Syrské armády stále více upřednostňují členy NDF, které považují za více oddané a motivované než obyčejné armádní odvedence pomáhající při vojenských operacích. Jsou také používány jako podpůrná pěchota při postupu obrněných jednotek. Jeden z armádních velitelů, který si nepřál být jmenován řekl, že regulérní armáda se čím dál tím víc věnuje roli logistické, zatímco bojovníci NDF, se stávají hlavní bojovou složkou.

Výcvik.

Doba výcviku se pohybuje od 2 týdnů do jednoho měsíce v závislosti na jednotlivci. Rekrut se učí základy boje, střelbě či technikám zpravodajství.

Údajné neshody mezi NDF a SAA.

Podle protivládních aktivistů vypukla 30. dubna roku 2015 v guvernorátu Homs přestřelka mezi NDF a Syrskou armádou po tom, co se bezpečností složky pokusily po stížnostech obyvatel zatknout místní vůdce NDF, kteří se měli chovat protiprávně. Přestřelka si údajně vyžádala několik mrtvých.

Národní obranné jednotky (Arabsky: قوات الدفاع الوطني, Quwat ad-Difāʿ al-Watanī), známé také jako Jednotky NDF (z anglického National defence forces) jsou syrská provládní milice zformovaná v průběhu Syrské občanské války, po létě roku 2012 syrskou vládou. Jedná se o dobrovolnickou složku Syrské armády.

The National Defence Forces (NDF) ( "Quwāt ad-Difāʿ al-Watanī") is a pro-government militia, that was formed on 1 November 2012 and organized by the Syrian government during the Syrian Civil War as a part-time volunteer reserve component of the Syrian Armed Forces. The NDF is made of units across various Syrian provinces, each of them consists of local volunteers willing to fight against rebels for various reasons. The NDF has generally positive interaction with the Syrian Democratic Forces. On 20 February 2018, NDF battalions volunteered to support the canton of Afrin against the Turkish-led operation against Afrin.


Popis.

Ostrov má přibližně kosodélníkový tvar a zhruba 3 km na délku a 1,5 km na šířku. Značnou východní část tvoří vnitřní jezero, které samo o sobě má dva vlastní ostrovy. Osídlení (v jeho středu a později u východního pobřeží) získal až ve 20. století. Jinak v místech bez zásahu člověka je porostlý vegetací typickou pro mírný pás a jehličnatými lesy. Terén ostrova je relativně plochý, s nejvyšším bodem jen několik metrů nad hladinou. Má tři přístavy, jeden na jihu a dva na severu.

Historie.

Ve 13. století tudy prošly hordy Mongolů, kde jezero Seliger bylo pravděpodobně nejsevernějším cípem jejich expanze v tomto regionu.  Ostrov zůstal nepovšimnut pravděpodobně do 16. století, kdy se na Seligeru usadili mniši ortodoxního křesťanství. Ti na vedlejším ostrově, nyní známém jako Nilova Pustin, zbudovali monasterium (mužský klášter) a předpokládá se, že občasně navštěvovali i Gorodomlju.  V 17. století byl ostrov v držení Borise Lykova, místního boháče, který vlastnil mnoho okolních pozemků. Ten se rozhodl ostrov věnovat v roce 1629 klášteru. Ostrov ale nadále zůstával lidmi téměř nedotčený. Podle map z poloviny 19. století měl na ostrově chatrč polesný. V roce 1890–91 pobýval na ostrově ruský malíř Ivan Šiškin.  Mniši se přestěhovali na Gorodomlju až na začátku 20. století. Postavili tam několik prostých podlouhlých příbytků a dřevěný kostel.

Biologický institut.

Po VŘSR, v roce 1928, byli mniši vyhnáni a na ostrově bylo zřízeno biologické výzkumné středisko. Zkoumala se zde slintavka a kulhavka, pro niž se vyvíjela protilátka. Ta měla být dokončena v roce 1932 a místní institut měl krátce poté hostit mezinárodní konferenci, již se zúčastnili vědci mj. z Francie a Německa. Podle nepříliš hojné dochované dokumentace je možné, že středisko bádalo též na poli biologických zbraní v podobě smrtelných virů a v roce 1935 se stala testovacím místem pro patogeny slintavky a kulhavky, lepry, moru a tularémie. Od založení institutu se ostrov stal pro místní explicitně nedostupným a kolem pobřeží vyrostl plot s ostnatým drátem (vzhledem k nebezpečnosti zkoumaných nemocí se mu rybáři z Ostaškova a okolního pobřeží beztak obloukem vyhýbali).

40. léta.

Za 2. světové války se přes Tverskou oblast sunula německá vojska v rámci plánu Barbarosa. Institut byl včas evakuován. Nicméně, Němci se rozhodli Gorodomlju neobsadit. Po jejich ústupu v roce 1944 se na pobřeží Seligeru vyrojily sovětské vojenské i civilní špitály. V tu dobu byl na ostrov natažen podvodní telefonní kabel.

Raketová laboratoř.

V letech 1946–1954 sem bylo proti své vůli z východní německé poválečné zóny přestěhováno několik stovek německých vědců a inženýrů – raketových specialistů, kteří na ostrově – pod sovětským dohledem a s tamními ruskými vědci – pracovali, teoreticky i prakticky, na vývoji několika raket a souvisejících systémů.

Postsovětská éra.

I po návratu německých specialistů zůstala Gorodomlja klíčovým střediskem sovětského raketového vývoje. Ten se postupně přerodil v Zvezda Enterprise. Po pádu železné opony se někteří němečtí vědci rozhodli navštívit ostrov a připomenout vzpomínky z 50. let.  Na začátku 21. století zůstává ostrov veřejnosti nepřístupný. Zvezda Enterprise zůstal v rukou státu a co do oborů svého výzkumu a vývoje přešel z raket i k letectví a kosmonautice.

Gorodomlja (Городомля) je největší ostrov jezera Seliger (Tverská oblast, Rusko). Leží zhruba 300 km severozápadně od Moskvy, ve vyšším povodí Volhy. 6 km jižně od ostrova leží městečko Ostaškov.

Gorodomlya Island () is located on Lake Seliger in Tver Oblast, Russia, northwest of Moscow. The closed urban-type settlement of Solnechny is located on the island.  The Soviet government established a biological research center at Gorodomlya Island in 1928. During the 1930s the island was a test site for pathogens that cause foot-and-mouth disease.  In 1946, more than 170 German rocket scientists and engineers, including Helmut Gröttrup and Fritz Karl Preikschat, were brought to the island to work on the Soviet space program. The German colony at Gorodomlya was designated as Branch 1 of research bureau NII-88. The bureau participated in the design of the R-14 and R-1 rocket, a version of the V-2 manufactured with Russian parts.


Rozšíření.

Žijí silně fragmentované ve dvou hlavních populačních skupinách vzdálených od sebe asi 400 km. Každá skupina se dělí do tří až čtyř podskupin, které žijí v od sebe oddělených fragmentech suchého lesa a křovin na ploše asi 100 km². Vyskytují se obvykle na východních svazích od moře se zvedajícího horského hřbetu, v nadmořských výškách od 100 do 900 m a od pobřeží ve vzdálenosti do 90 km. Výskyt mimo tato území nebyl zaznamenán.

Popis.

Komba rondská je nejmenším druhem ze všech komb a na prvý pohled se odlišuje svým ocasem delším než tělo, který bývá popisován jako kartáč na vymývání lahví, u mladých jedinců je načervenalý. V dospělosti komba měří bez ocasu asi 13 cm a váží jen do 70 g. Má uši s velkými a pohyblivými boltci a výrazné, velké oči umožňující noční vidění. Dlouhé a silné zadní nohy ji dovolují mohutné skoky, při kterých kormidluje ocasem.

Chování.

Je noční tvor, který den přespí skryt v dutinách stromů nebo v hnízdech postavených z větví v korunách. Pohybuje se převážně po stromech a hledá si potravu pomoci výborného zraku a sluchu, hlavně hmyz a jiné drobné živočichy. Je všežravec a žere také plody, květy a pupeny. Někdy slézá ze stromu a krmí se v jeho blízkosti, v křovinatém podrostu pak poskakuje jako klokan jen po zadních nohou a hledá potravu ve spadaném listí. Po stromech se pohybuje ve svislé poloze (vertikálním lpěním) nebo skákáním. Předpokládá se, že ročně vrhne jedno až dvě mláďata.  Tento řídce se vyskytující druh je málo prozkoumán a není mnoho zpráv o jeho chování a způsobu života.

Ohrožení.

Nebylo ještě provedeno celkové sčítání populace, přesto se předpokládá, že má klesající trend. Odvozuje se tak z postupného zužování životního prostředí, kdy jsou kácením a vypalováním zmenšovány zalesněné oblastí ve kterých žijí. Lesy jsou těženy pro stavební dřevo, palivo nebo k výrobě dřevěného uhlí a po okrajích jsou žďářeny pro rozšiřování polí, která nestačí uživit stále se zvětšující populaci místních obyvatel.  Komba rondská je považována za jednoho z 25 nejvíce ohrožených primátů a je Mezinárodním svazem ochrany přírody (IUCN) hodnocena jako kriticky ohrožený druh (CR). Byla zařazena i do přílohy č. I CITES.

Komba rondská ("Galagoides rondoensis") je drobná poloopice, vyhynutím ohrožený druh rodu "Galagoides". Je to endemit vyskytující se v částečně zalesněných náhorních plošinách Rondo a Makonde na východě africké Tanzanie. Přestože byly tyto komby zjištěny již roku 1950, jako samostatný druh byly rozeznány až roku 1996.

The Rondo dwarf galago ("Paragalago rondoensis") or Rondo bushbaby is a species of primate in the family Galagidae.The dwarf galagos are the smallest members of the genus Galagoides. It weighs less than 100 grams, making it the smallest known galago. It is endemic to Tanzania where its natural habitat is subtropical or tropical dry forests. It lives in an area reported in 2012 to be less than 100 square kilometers and is threatened by habitat loss due to logging. While it was discovered in the 1950s, the Rondo dwarf galago was deemed data deficient until 1996. In 1996, the Rondo bushbaby was fully described as a species. It is now listed as one of "The World's 25 Most Endangered Primates." In 2010, it was also added to the Zoological Society of London's list of genetically distinct and endangered mammals.


Pozorování.

Tato galaxie s hodnotou magnitudy 10 leží kolmo k rovině Mléčné dráhy, takže se na obloze nachází blízko severního galaktického pólu (podobně jako se Polárka nachází nad severním zeměpisným pólem). Název Jehlová galaxie pochází z jejího úzkého tvaru, který je způsobený jejím natočením vůči naší Galaxii, takže se na ni díváme v rovině jejího galaktického disku. Je to jeden z nejznámějších příkladů galaxií, na které se díváme takto z boku.  Na obloze se nachází v severní části souhvězdí, 3° jihovýchodně od hvězdy Gama Comae Berenices (γ Com) s magnitudou 4,4. Je viditelná i v menších dalekohledech amatérských astronomů, takže bývá označována jako vynikající nebeské dílo, které Charles Messier přehlédl a nezařadil do svého katalogu.

Vlastnosti.

NGC 4565 je obří spirální galaxie, která září více než Galaxie v Andromedě a kdyby k nám byla natočena čelem, mohla by to být nejpůsobivější galaxie svého druhu v blízkém vesmíru.  V literatuře se nachází mnoho dohadů o podstatě její centrální výduti. Pouze na základě fotometrických dat nelze přesně určit její typ, protože chybí jednoznačné dynamické údaje o pohybu hvězd ve výduti. Nicméně její exponenciální tvar naznačuje, že jde o spirální galaxii s příčkou. Následně provedené studie s pomocí Spitzerova vesmírného dalekohledu přítomnost galaktické příčky nejenom potvrdily, ale ukázaly v ní i pseudovýduť a také vnitřní prstenec.  V galaxii se nachází zhruba 240 kulových hvězdokup, tedy více než v Mléčné dráze.

Sousední galaxie.

NGC 4565 je nejjasnějším členem skupiny galaxií NGC 4565, do které patří i NGC 4494 a několik slabších galaxií. Má přinejmenším dvě satelitní galaxie a jedna z nich je centrální galaxií ovlivňována.

NGC 4565 (také známá jako Jehlová galaxie, Slaneček, nebo Caldwell 38) je spirální galaxie v souhvězdí Vlasů Bereniky vzdálená přibližně 40 milionů světelných let. Objevil ji britský astronom William Herschel v roce 1785.

NGC 4565 (also known as the Needle Galaxy or Caldwell 38) is an edge-on spiral galaxy about 30 to 50 million light-years away in the constellation Coma Berenices. It lies close to the North Galactic Pole and has a visual magnitude of approximately 10. It is known as the Needle Galaxy for its narrow profile. First recorded in 1785 by William Herschel, it is a prominent example of an edge-on spiral galaxy.


Jméno.

Čchi Ťi-kuang používal zdvořilostní jméno Jüan-ťing () a literární pseudonym Nan-tchang (), později Nan-tchang (). Za mimořádné zásluhy o stát obdržel posmrtné jméno Wu-i ().

Život.

Mládí a počátek kariéry.

Čchi Ťi-kuang se narodil ve městě Lu-čchiao () v provincii Šan-tung v rodině dědičných důstojníků. Jeho předek Čchi Siang sloužil jako generál v armádě Ču Jüan-čanga, zakladatele říše Ming, a padl v boji. Když se později stal Ču Jüan-čang stal císařem, udělil rodině Čchi dědičné místo velitele pluku v Teng-čou (, "Teng-čou wej"), umístěného v moderním okresu Pcheng-laj na severním pobřeží Šan-tungu.  Když jeho otec Čchi Ťing-tchung () zemřel, Čchi Ťi-kuang ve věku sedmnácti let převzal velením nad tengčouským plukem. Oženil se, jeho sourozenci byli ještě mladí, proto nechal vedení domácnosti na své manželce. Kromě budování pobřežní obrany ve svěřeném okrsku, také v letech 1548 až 1552 vedl své vojáky na pomoc k obraně Ťi-čou (, východně od Pekingu) proti jarním nájezdům východních Mongolů.  Ve dvaadvaceti letech odcestoval do Pekingu k důstojnickým zkouškám. V té době Mongolové vedení Altan-chánem protrhli pohraniční obranu a oblehli Peking. K obraně města byli mobilizováni i kandidáti vojenských zkoušek. Čchi Ťi-kuang během bojů předvedl mimořádnou chrabrost.

Boje s piráty na jihovýchodě.

V roce 1553 byl povýšen na pomocníka vojenského komisaře (, "tu-č’-chuej čchien-š’") šantungské pobřežní obrany, která měla za úkol zabezpečit provincii proti útokům pirátů "wo-kchou", vesměs Číňanům, i když někteří pocházeli i z Japonska, Portugalska a jihovýchodní Asie. Když Čchi Ťi-kuang převzal velení nad šantungskou pobřežní obranou, měl méně než 10 000 vojáků, třebaže papírově byl stav 30 000. Navíc většina z dezertérů byli mladí a silní muži, kteří si mohli najít živobytí jinde, ve službě zůstali jen staří a slabí. Vojákům chyběl výcvik a kázeň, zatímco pobřežní opevnění byla po letech bez údržby zchátralá. Na podzim roku 1555 Čchi Ťi-kuanga přeložili do jihovýchodní pobřežní provincie Če-ťiang, kde se následkem útoků "wo-kchou" bezpečnostní situace vymkla kontrole. Spolu s dalšími dvěma renomovanými vojevůdci, Jü Ta-jouem a Tchan Lunem, Čchi Ťi-kuang vedl mingské vojáky k rozhodujícímu vítězství u Cchen-kang () roku 1558. Poté se svými vojáky porazil pirátské nájezdníky u Tchao-ču (), Chaj-men () a Tchaj-čou. Po vítězství u Cchen-kang, však nejen že nebyl oceněn, ale naopak se jen těsně vyhnul degradaci kvůli pomluvám, že s piráty spolupracoval.  Se situací v Če-ťiangu pod kontrolou se Čchi Ťi-kuang soustředil na výcvik vojáků a budování disciplinovaného a efektivního vojska. Jeho armáda nebyla velká, zprvu (roku 1559) měl pouze 3 tisíce mužů, později jejich počet zdvojnásobil, maximálně jich vedl 10 tisíc. Počty však nahrazoval kvalitním výcvikem. Při náboru odmítal příchozí z měst, do služby přijímal hlavně horníky a rolníky z čeťiangského okresu I-wu, protože věřil, že tamní obyvatelé jsou čestní a pracovití. Také dohlížel na výstavbu 44 námořních lodí různých velikostí, určených k použití proti pirátům na moři.  Při výcviku kladl důraz na souhru mužů v malých jednotkách, vyzbrojených kombinací tyčových zbraní – bambusových kopí a halaparten a štítů a mečů pro boj zblízka, to jest vesměs jednoduchými zbraněmi, které bylo možné snadno získat z místních zdrojů. Střelných zbraní měla Čchi Ťi-kuangova pěchota jen málo. Naproti tomu sílu své flotily založil na jejich využití; posádka džunky o 55 mužích sestávala z pěti oddílů, z nichž dva byly vyzbrojeny arkebuzami, dva obsluhovaly děla, plamenomety a rakety a i poslední byl vybaven střelnými zbraněmi. Svým mužům vštěpoval pocit odpovědnosti za bezpečí na bráněném území, zdůrazňoval, že pouze z klidného zázemí lze získat peníze a potraviny, které potřebují.  První zkouška Čchi Ťi-kuangovy nové armády přišla roku 1559. Po měsíčních bojích s piráty v prefektuře Tchaj-čou, v nichž piráti měli více než pětitisícové ztráty, si jeho armáda vydobyla slávu mezi obyvatelstvem a obavy u nepřátel.  Částečně v důsledku Čchi Ťi-kuangova vojenského úspěchu v Če-ťiangu přesunuli piráti "wo-kchou" své aktivity více na jih, do provincie Fu-ťien. Více než 10 000 se jich usadilo v pevnostech podél pobřeží od Fu-anu na severu po Čang-čou na jihu. V červenci 1562 Čchi Ťi-kuang vedl 6 000 svých vojáků na jih do Fu-ťienu. Během dvou měsíců, jeho armáda vyčistila tři hlavní základny pirátů wo-kchou – v Cheng-jü (), Niou-tchien () a Lin-tun ().  Nicméně jeho vlastní armáda následkem bojů a nemocí také utrpěla značné ztráty. Vzhledem k potlačení pirátských aktivit ve Fu-ťienu se Čchi Ťi-kuang stáhl do Če-ťiangu, aby přeskupil své síly. "Wo-kchou" využili příležitost k novému útoku na Fu-ťien a dobyli přístav Sing-chua (, současný Pchu-tchien). V dubnu 1563 Čchi Ťi-kuang přivedl do Fu-ťienu 10 000 vojáku a získal Sing-chua zpět. Během příštího roku série vítězství jeho armády konečně problém pirátů ve Fu-ťienu zcela vyřešila.  V září 1565 byla svedena velká bitva s piráty na ostrově Nan-ao, který leží blízko hranice mezi provinciemi Fu-ťien a Kuang-tung. Tam Čchi Ťi-kuang spojil své síly se svým starým přítelem Jü Ta-jouem aby znovu porazili ostatek spojených čínských a japonských pirátů.

Boje s Mongoly na severu.

S uklidněním situace v jihovýchodních pobřežních provinciích byl Čchi Ťi-kuang koncem roku 1567 přeložen do Pekingu, aby se ujal výcviku vojáků císařských gard. V příštím roce (1568) mu bylo svěřeno velení vojsk v Ťi-čou na severovýchodní hranici s Mongoly. Čchi Ťi-kuang vzápětí začal opravovat Velkou čínskou zeď v úseku mezi Šan-chaj-kuanem a průsmykem Ťü-jung. Mezitím řídil výstavbu strážních věží podél zdi. Po dvou letech tvrdé práce bylo dokončeno více než 1000 strážních věží, které výrazně posílily obranu severu.  Vzpoura proti říši Jüan – povstání rudých turbanů – v polovině 14. století vyústila v založení ryze čínské říše Ming a vyhnání Mongolů z Číny. Nicméně, Mongolové přesto v následujících staletích obtěžovali Číňany útoky v pohraničí. Když Čchi Ťi-kuang roku 1550 pobýval v Pekingu, Altan-chán, vládce pravého křídla Mongolů, prorazil pohraniční obranu a pronikl až k Pekingu. V roce 1571 mu mingský císař udělil titul kníže Šun-i (, "Šun-i wang") a povolil vzájemný obchod. Altan-chán pak zakázal svým podřízeným útočit na čínská sídla. Nicméně levé křídlo Mongolů vedené Jasaghtu-chánem pokračovalo ve zkoušení obranyschopnosti Čchi Ťi-kuangových jednotek, ale bez velkého úspěchu.  V zimě 1572 Čchi Ťi-kuang provedl měsíc trvající vojenské cvičení s více než 100 tisíci vojáků. Na základě zkušeností z manévrů napsal učebnici "Záznamy vojenského výcviku", ceněnou dalšími generacemi vojevůdců.  Začátkem roku 1583 byl zbaven svých povinností na severní hranici a přeložen na nevýznamný post v provincii Kuang-tung. Jeho již dost špatný zdravotní stav se v příštích dvou letech ještě zhoršil, a přiměl ho k návratu do rodného města. Nakonec roku 1588 zemřel, den před (čínským) Novým rokem. Svůj život pravděpodobně nejlépe shrnul ve vlastní básni:

Dílo.

Své výcvikové postupy, bojové formace, způsoby boje v závislosti na terénu a nepříteli i názory na vojenskou strategii shrnul ve dvou příručkách, první z nich je "Ťi-siao sin-šu" (, volně "Nová kniha efektivních postupů"), druhá "Liang-ping š’-ťi" (, "Záznamy vojenského výcviku"). Během svého života napsal i velké množství básní a prozaických děl, shromážděných ve sbírce "Č’-č’ tchang-ťi" (, "Sbírka ze síně Č’-č’"), pojmenované podle studijní síně v jeho úředním sídle v Ťi-čou.

Čchi Ťi-kuang (; 12. listopadu 1528 – 17. ledna 1588) byl generál působící v čínské říši Ming za vlády císaře Ťia-ťinga. V letech 1555–1568 se podílel na potlačení útoků čínských pašeráků a pirátů na jihovýchodním pobřeží Číny, později sloužil na čínsko-mongolské hranici. Na základě zkušeností z bojů s piráty i Mongoly sestavil populární učebnice výcviku a bojových postupů "Ťi-siao sin-šu" a "Liang-ping š’-ťi".

Qi Jiguang (Qījìguāng, November 12, 1528 – January 17, 1588), courtesy name Yuanjing, art names Nantang and Mengzhu, posthumous name Wuyi, was a Chinese military general and writer of the Ming dynasty. He is best known for leading the defense on the coastal regions against "wokou" pirate activities in the 16th century, as well as for the reinforcement of the Great Wall of China. Qi is also known for writing the military manuals "Jixiao Xinshu" and "Record of Military Training" (), which he based on his experience as a martial educator and defensive planner in the Ming military forces. He is regarded as a hero in Chinese culture.


Historie.

Historie 601. skupiny speciálních sil se začíná utvářet za druhé světové války ve Velké Británii, kde se příslušníci exilové zpravodajské služby československého odboje pod vedením Františka Moravce začínali specializovat na diverzní činnost na území protektorátu Čechy a Morava. Většina vysazených skupin byla zpravodajsky zaměřena.  Po válce vznikl na území Československa 71. výsadkový prapor. Na jeho vzniku se podíleli lidé jako je Karel Paleček, Rudolf Krzák. Prapor se zaměřoval na diverzní činnost. Jako výsadková brigáda vznikl útvar v říjnu 1952 ve východoslovenském Prešově. V roce 1960 byl přesunut do moravského Prostějova.  Následkem přebudování a přemístění 7. výsadkového pluku v Holešově a 1. a 4. výsadkové průzkumné roty v Chrudimi vznikl v roce 1969 prostějovský 22. výsadkový pluk.  Od roku 1969 se skládal výsadkový pluk již pouze z výsadkového průzkumného praporu a dvou výsadkových průzkumných rot. Další reorganizací v roce 1976 se pluk zaměřil na výcvik malých průzkumných skupin trénovaných pro diverzní a průzkumnou činnost. V roce 1988 se stala z výsadkového pluku 22. výsadková brigáda s dále se vyvíjející strukturou.  V roce 1995 vznikla 6. speciální brigáda, jejíž struktura se o tři roky později velmi přiblížila strukturám jednotek speciálních sil Severoatlantické aliance. Po vstupu České republiky do NATO se struktura jednotky nadále přibližovala jeho standardům, až v roce 2001 vznikla 6. skupina speciálních sil. Ta byla v rámci reformy AČR přebudována na 601. skupinu speciálních sil.

Výběrové řízení.

V souvislosti s určením a úkoly 601. skss a na základě zkušeností z předchozích let je výběrové řízení pro službu u jednotky chápáno jako základní předpoklad dalšího rozvoje každého jedince - příslušníka skupiny speciálních sil.  Výběrové řízení je koncipováno jako souhrn opatření směřujících především k zajištění fyzické a psychické odolnosti uchazečů o službu, jako i dalších předpokladů pro vývin osobnosti. Předmětem výběru je dále i zjištění takových parametrů jako jsou motivace pro službu u jednotky, odhodlání, sebekázeň, rozhodnost, iniciativa a charakter.  Výběrové řízení je rozděleno do tří skupin uchazečů:

Vstupní podmínky do výběrového řízení.

Vstupní podmínky do výběrového řízení jsou shodné pro kategorii A i B.

Provedení výběru.

Vlastní výběrové řízení se skládá ze základního výběru a výběrového týdne.

Základní výběr.

I. Testy fyzické zdatnosti: jsou stanoveny z několika disciplín. Hodnocení disciplín je bodovým systémem podle dosaženého počtu cviků, nebo času. Body z jednotlivých disciplín se sčítají. K postupu do další části výběrového řízení je nutné získat minimálně 400 bodů u kategorie A, 200 bodů u kategorie B a 150 bodů u kategorie Z. Body se sčítají ze všech disciplín, přičemž z každé disciplíny musí žadatel dosáhnout minimální stanovený výkon. Pokud není minimální výkon stanoven, žadatel musí v jednotlivých disciplínách dosáhnout stanovený minimální počet bodů (20 bodů). Minimální počet úkonů v jednotlivých disciplínách na dosažení minimálního počtu 20 bodů je dán zařazením uchazeče do věkové kategorie.  minimální stanovené výkony základního výběru:  Splnění norem přezkoušení fyzické zdatnosti je podmínkou postupu do části II.- souboru psychotestů.  II. Psychotesty: souborem testů je zjištěno IQ uchazeče, reakční schopnosti a schopnost pracovat v kolektivu (testy inteligenční, výkonnostní - zátěžový, osobní dotazníky, rozhovor a projektivní techniky).  Absolovováním základního výběru je výběrové řízení ukončeno pro kategorii B. Úspěšné hodnocení psychotestů je základní podmínkou postupu do výběrového týdne pro kategorii A.

Výběrový týden.

Po úspěšném absolvování základního výběru postupují uchazeči o službu u bojových jednotek 601. skss (kategorie A) okamžitě do výběrového týdne.  Výběrový týden je charakterizován vysokou náročností, je koncipován jako komplexní zaměstnání v terénu, které umožní prověřit fyzickou zdatnost, psychickou odolnost, morální kvality a kolektivního ducha uchazečů v extrémních podmínkách. V rámci šestidenního komplexního zaměstnání pod vedením instruktorů 601.skss, za nepřetržité účasti lékaře (zdravotníka) a psychologa, uchazeči absolvují sérii fyzicky náročných testů zaměřených na vytrvalost, sílu, houževnatost a schopnost reakce na různé situace. Provádí se formou vytrvalostních běhů, dálkových pochodů a souborem silových cvičení, které prověří schopnost uchazeče řešit krizové situace v enormní fyzické zátěži. Odstoupit od výběrového řízení může uchazeč kdykoliv na vlastní žádost. Opakování výběrového řízení je povoleno nejdříve za 4 měsíce a to maximálně 3x.

Výcvik.

Výcvik u 601. skupiny speciálních sil je zaměřen na rozvoj schopností a dovedností jednotlivců s důrazem na jejich odbornost při působení v týmech.  Výcvik začíná v podstatě již výběrovým řízením, po jehož úspěšném absolvování a přijetí do řad 601. skupiny speciálních sil následuje dvanáctiměsíční kvalifikační kurz.  Úspěšní absolventi kvalifikačního kurzu jsou zařazeni do týmů k bojovým jednotkám. Poté každý příslušník absolvuje kurzy potřebné pro svou odbornost při působení v týmu.  Hlavními zdroji pro výcvik jsou odborné kurzy, vojenská cvičení s mezinárodní účastí a praktické zkušenosti ze zahraničních misí. Nezanedbatelnou část výcviku představuje příprava na práci v mezinárodním prostředí. Pro správné směrování výcviku a výměnu zkušeností jsou velkým přínosem mezinárodní konference.  U 601. skss probíhá také výcvik specifických odborností (specialistů) : ženisti/potápěči, pyrotechnici, odstřelovači, FAC (navádění bitevních letounů na cíl), aj.  Příslušníci 601. skss jsou připravováni pro působení za všech klimatických a povětrnostních podmínek.

Zahraniční mise.

Příslušníci 601. skupiny speciálních sil působili v mnoha zahraničních misích. První nasazení příslušníků útvaru v zahraničí bylo působení v rámci operace Pouštní Bouře v Saúdské Arábii v roce 1990. V následujících letech se příslušníci jednotky podíleli na zahraničních operacích na území bývalé Jugoslávie v misích IFOR, SFOR a KFOR. 6. rota speciálních sil byla v roce 1999 první jednotkou AČR na území Kosova. Svoji činností položila vynikající základy pro další činnost kontingentů AČR na tomto teritoriu.  V roce 2004 byla 601. skupina speciálních sil nasazena do bojové operace Trvalá Svoboda na území Afghánistánu. Tato mise byla první bojovou operací Armády České republiky od konce II. světové války. Na tuto průlomovou bojovou operaci navázalo další nasazení kontingentů speciálních sil v operaci Trvalá Svoboda v letech 2006, 2008 a 2009. Působení příslušníků 601. skss v těchto operacích bylo vysoce oceněno nejvyššími představiteli státu, AČR i koaličních partnerů. 601. skss zaujala tímto pevné místo v elitní skupině speciálních sil světa.

601. skupina speciálních sil (zkráceně 601. skss) je elitní jednotka, přičemž v Armádě České republiky je jedinou tohoto typu. Dislokována je ve městě Prostějov. Mezi úkoly 601. skss patří přímé akce, strategický průzkum, nekonvenční válčení, boj s terorismem, průzkum a záchrana na bojišti a činnost stanovená vládou. Jednotka se podobá obdobným jednotkám zahraničních armád, jako jsou americké SEALs, Delta Force nebo britské SAS. Oficiální motto této jednotky jsou slova "Dum spiro spero" (Dokud dýchám, doufám).

The 601st Special Forces Group of General Moravec or 601 SFG ("" or "601. SkSS") is a special forces unit of the Czech Armed Forces. It was officially created in 2003, the product of reorganizations in the Military of the Czech Republic in that year. However, it has roots that go back as far as 1952 when it was a paratroop brigade.


Zákony týkající se homosexuality.

Severní teritorium získalo autonomii v r. 1978 s jednokomorovým parlamentem v čele s liberálně-konzervativní vládou, která okamžitě v říjnu 1983 odsouhlasila a vydala nový "teritoriální trestní zákoník". Nový zákon částečně zlegalizoval konsensuální pohlavní styk mezi muži staršími 18 let. Legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku pro heterosexuální styk byl stanoven na 16 let. Nicméně i tak zákon trestal anální sex a jemu obdobné praktiky na veřejném prostranství, přičemž termín "veřejné prostranství" chápal jako jakékoli prostranství, v němž se zdržuje jeden a více pozorovatelů. Věk způsobilosti k pohlavnímu styku byl sjednocen v rámci "Reforem zákonů o pohlaví, sexualitě a soužití de facto z r. 2003", které vstoupily v účinnost v březnu 2004.

Stejnopohlavní soužití.

Neregistrované soužití de facto.

Severní teritorium je jednou ze dvou jurisdikcí Austrálie (druhou je Západní Austrálie), která neumožňuje homosexuální párům úředně stvrdit své soužití prostřednictvím registrovaného partnerství nebo civilních svazků. Soužití párů stejného pohlaví je právně chápáno jako "soužití de facto" po "reformě zákonů o pohlaví, sexualitě a soužití de facto z r. 2003", jíž se mění "Zákon o soužití de facto", který dříve definoval takové soužití jako "soužití 2 osob splňující znaky manželství". Tato definice ještě před reformou způsobovala, že páry stejného pohlaví musely záležitosti svých majetkových práv po rozpadu soužití řešit pomocí teritoriálních soudů. Navíc se ani neřešilo vzájemné podílení na chodu domácnosti stejnou cestou jako v případě manželských a de facto spolužijících heterosexuálních párů. Toto způsobovalo také nerovné majetkové vypořádání v případě, že byl jeden z partnerů nezaměstnaný a nepodílel na se na chodu domácnosti. Právě díky reformě mají páry stejného pohlaví v Severním teritoriu skoro stejná práva a povinnosti jako manželské páry. Neregistrované soužití de facto umožňuje partnerům modifikovat si svůj majetkový režim, včetně vypořádání při rozchodu, prostřednictvím vzájemné dohody.  Stejnopohlavní manželství je v Severním teritoriu, jakož i v celé Austrálii, legální od prosince 2017, a to po přijetí příslušného zákona svazovým parlamentem.

Adopční a rodičovská práva.

Místní "Zákon o sociálně-právní ochraně dětí" přímo nařizuje soudům dávat děti k adopci párům tvořeným mužem a ženou a žijícím v manželském svazku více než 2 roky, což činí homosexuální páry nezpůsobilé společně osvojit děti. Pouze ve výjimečných případech soudy vycházejí vstříc žádostem o osvojení ze strany svobodných jedinců bez ohledu na jejich sexuální orientaci. Přezkumem teritoriálních adopčních zákonů se začal zajímat ministr pro děti a rodinu John Elferink v listopadu 2015. Zatím nebyly dány vládě žádné návrhy na změnu zákonů.  Zákony Severního teritoria se nezmiňují o komerčním a altruistickém surogátním mateřství, nicméně v této oblasti ani není dostatek klinik a odborníků na reprodukční technologie, což nutí zájemce o tento proces odcházet do Adelaide. Adelaide je hlavním městem Jižní Austrálie, jejíž právní řád komerční surogátní mateřství zakazuje. Altruistické sice není, ale sehnat takovou dobrovolnici je takřka nemožné. Z těchto důvodů pochází téměř většina případů náhradního mateřství v Austrálii ze zahraničních klinik.  Lesbické páry mají přístup k asistované reprodukci, ale neregistrované de facto partnerky těhotných žen nejsou z pohledu práva chápány jako právoplatní rodiče dětí narozených prostřednictvím tohoto procesu.

Ochrana před diskriminací.

"Reforma zákona o pohlaví, sexualitě a soužití de facto z r. 2003" pomohla zcela odstranit legislativní diskriminaci párů stejného pohlaví, vyjma adopcí. Zákon odstranil rozdíly založené na pohlaví, sexualitě a soužití de facto v cca 50 zákonech a vyhláškách.  "Antidiskriminační zákon z r. 1996" chrání veškeré zdejší obyvatelstvo před diskriminací na základě pohlaví a sexuality a dalších atributů. Jeho působnost sahá na pole vzdělávání, pracovněprávní, ubytovací, přístupu ke zboží a službám, kulturních vymožeností, pojišťovnictví a důchodového systému. O translidech se zákon sice nezmiňuje, avšak ti mají zpřístupněn institut změny pohlaví, včetně chirurgické operace a následného výdeje nových dokladů s odpovídajícím pohlavím.  LGBT a Intersex komunitu Severního teritoria dále chrání také federální novela "Zákona o pohlavní diskriminaci (sexuální orientace, genderová identita a status neurčitého pohlaví) z r. 2013".

Lesby, gayové, bisexuálové a translidé (LGBT) mají v Severním teritoriu, který je jedním ze států a teritorií Austrálie, pouze část práv většinové populace.

Lesbian, gay, bisexual, and transgender (LGBT) persons in Australia's Northern Territory enjoy the same legal rights as non-LGBT residents. The liberalisation of the rights of lesbian, gay, bisexual and transgender (LGBT) people in Australia's Northern Territory has been a gradual process. Homosexual activity was legalised in 1983, with an equal age of consent since 2003. Same-sex couples are recognised as de facto relationships. There was no local civil union or domestic partnership registration scheme before the introduction of nationwide same-sex marriage in December 2017, following the passage of the "Marriage Amendment (Definition and Religious Freedoms) Act 2017" by the Australian Parliament. The 2017 Australian Marriage Law Postal Survey, designed to gauge public support for same-sex marriage in Australia, returned a 60.6% "Yes" response in the territory. LGBT people are protected from discrimination by both territory and federal law, though the territory's hate crime law does not cover sexual orientation or gender identity. The territory was the last jurisdiction in Australia to legally allow same-sex couples to adopt children.


Historie.

Historie společnosti Pronovias sahá až do roku 1922, kdy byl otevřen podnik El Suizo (což v překladu znamená švýcarský), specializující se na prodej hedvábí, krajek a výšivek. První kolekce svatebních šatů byla představena v roce 1964, o čtyři roky později byl otevřen první specializovaný svatební salon ve Španělsku.  V průběhu 70. let bylo po celém Španělsku otevřeno 80 svatebních obchodů a během 80. let se značka rozšířila do Francie, Itálie, Velké Británie, Německa a Latinské Ameriky.

Manuel Mota Cerrillo.

Manuel Mota Cerrillo (9. července 1966 – 8. ledna 2013) byl španělský módní návrhář a 23 let působil jako kreativní ředitel společnosti Pronovias.  Mota se narodil v Reusu ve španělské Tarragoně. Vytvořil šaty pro některé ze světových top modelek jako třeba Miranda Kerr z Austrálie, Bar Rafaeli z Izraele nebo Doutzen Kroes z Nizozemska.  8. ledna 2013 byl Mota nalezen mrtvý ve svém domě v Barceloně. Bylo mu 46 let. Mnohé zdroje uvedly jako příčinu smrti sebevraždu, i když ta nebyla španělskými úřady potvrzena.

50. výročí.

V Barcelona Museum of Contemporary Art probíhala od 5. do 10. května 2014 výstava šatů vyrobených v dílně Pronovias od počátku až po současnost. Vrcholem oslav půl století značky byl týden svatební módy v Barceloně – Barcelona Bridal Week 2015. Zde návrháři značky Pronovias představili svou výroční kolekci. Celá přehlídka trvala přibližně hodinu a půl. Kolekce nese název La Fábrica de los sueños, v překladu „Továrna snů“. Designéři se snažili vnuknout kolekci nostalgický nádech a předvedli střihy, které se u značky objevily v posledních pěti desetiletích. Každý model byl tedy unikát s kouskem historie značky. Celou přehlídku zahájila přední česká topmodelka Karolina Kurková. Přehlídky a oslav se celkem zúčastnilo přes 2000 významných hostů z celého světa.

Externí odkazy.

Pronovias – oficiální webové stránky  Pronovias v České republice  50 let Pronovias – Svatka  Pronovias – Leading Brands of Spain  Supermodel Karolína Kurková Covers Pronovias' First-Ever Book 50 Years Dressing Dreams

Pronovias je španělská módní firma. Pod Pronovias Fashion Group spadají i další značky jako jsou např. San Patrick, La Sposa či W1. Pronovias Group dnes provozuje 163 vlastních obchodů a 4000 prodejních míst v 105 zemích, přičemž rodina, jež stála za zrodem značky, má vedení společnosti stále na starosti.  Kolekce této společnosti, které kromě svatebních šatů zahrnují i doplňky a společenské šaty, obsahují příspěvky od světoznámých návrhářů jako Valentino, Hannibal Laguna, Manuel Mota, Miguel Palacio a Lydia Delgado. V současnosti je skupina Pronovias zapojena hned v několika projektech haute couture včetně podkolekcí, které pro ni navrhli Elie Saab, Emmanuel Húngaro a Badgley Mischka.

Pronovias is a wedding dress design business based in Catalonia, Spain. BC Partners acquired a 90 percent stake in the firm in 2017 for 550 million Euros. In 2018, Amandine Ohayon took over from d'Andrés Tejero as the company's CEO. Manuel Mota Cerrillo was the company's creative director for 23 years until his death in 2013.  The company's work includes wedding dresses such as a sequined next-to-nude beaded bodysuit adorned with Swarovski crystals. Pronovias designed the lacy wedding dress Maria Menounos wore on her December 31, 2017, wedding night in Times Square.


Podoba značek.

Státní poznávací značka začíná vlevo modrým pruhem s dvanácti hvězdami a označením SLO (v této podobě používán od roku 2004). Následují dvě velká písmena, která označují příslušný okres. V pořadí další je znak občiny a dva bloky písmen a čísel, vzájemně oddělené pomlčkou. Orámování tabulek je zelené, mezi lety 2004–2009 bylo černé. Pro zápis čísel a písmen je použito písmo Helvetica. Na značkách se nevyužívají písmena Č, Š, a Ž, písmena X, Y a W však uváděna jsou.

Zvláštní typy značek.

Značky na přání.

Za poplatek jsou vydávány registrační značky na přání. Za zkratkou okresu a znakem následuje zvolený nápis.

Jednostopá vozidla.

Motocykly dostávají dvouřádkové tabulky, které mají vzhled shodný s běžnými registračními značkami. Pro mopedy se užívají žluté třířádkové číselné štítky. V levém horním rohu mají označení Evropské unie, dále zkratku okresu a znak občiny. V druhém a třetím řádku jsou kombinace písmen a čísel.

Přívěsy.

Přívěsy používají stejnou tabulku jako osobní automobily. Až do roku 2008 bylo pořadí údajů obrácené; značky začínaly kombinací písmen a čísel a končily znakem a zkratkou okresu. Obrácené pořadí bylo převzato z původních jugoslávských značek. Ze států bývalé Jugoslávie se takové označení používá už jen na srbských státních poznávacích značkách.

Zemědělská vozidla.

Zemědělská vozidla mají tabulku s tmavě zeleným pozadím a bílým nápisem.

Dočasné značky.

Časově omezené registrační značky jsou téměř shodné s běžnými, na pravém okraji je však uveden rok platnosti. Do roku 2004 měly světle zelené pozadí.

Zkušební značky.

Zkušební značky odlišuje slovo PREIZKUŠNJA nebo vertikální červený pruh s písmeny PR.

Exportní značky.

Vozidla určená k vývozu ze země dostávají žluté registrační značky. Jsou obdobné běžným značkám, na pravém okraji však mají dvě černá políčka s označením měsíce a roku platnosti. Do roku 2008 bylo na těchto tabulkách písmo červené.

Policejní značky.

Registrační značky policejních vozidel mají modré písmo a začínají vždy písmenem P. Nesou znak slovinské policie, za kterým následuje pět čísel ve dvou skupinách, jež jsou odděleny pomlčkou.

Diplomatické značky.

Diplomatické značky začínají vždy zelenými písmeny. Písmena CMD označují vozidlo pro velvyslance, CD pro diplomaty, CC pro konzuly a M pro příslušníky diplomatických a konzulárních sborů nebo mezinárodních organizací působících ve Slovinsku. Oproti běžným registračním značkám nemají znak. Za zkratkou následuje číselné označení v černé barvě. To udává zemi původu a za pomlčkou další číselné rozlišení. Po osamostatnění Slovinska se diplomatické registrační značky podobaly jugoslávským. Byly černé se žlutým nápisem, který tvořila zkratka okresu, číslice označující zemi původu a písmena. Na konci byl uveden rok platnosti. Černé tabulky byly roku 1996 nahrazeny oranžovými a roku 2000 aktuálně používanými.

Vojenské značky.

Značky slovinských bojových sil mají černé pozadí a začínají písmeny SV – zkratka znamená "Slovenska Vojska" (česky "Slovinská armáda"). Následuje znak armády, číselné označení původu vozidla a číselná kombinace. Registrační značky podle stejného vzoru byly používány do roku 1997 se zkratkou TO – "Teritorialna obramba" (česky "Teritoriální obrana").

Zkratky okresů.

Systém označení vozidel podle okresů byl převzat z dob Jugoslávie. Původní jugoslávské okresy však po osamostatnění Slovinska zanikly a používají se tak pouze pro označení vozidel a ve struktuře slovinské policie.  Pro vojenské státní poznávací značky se používá následující označení:

Slovinské státní poznávací značky (registrační značky) byly zavedeny roku 1992 jako náhrada za původní jugoslávské. Současná podoba je používána od roku 2009.

Slovenian car number plates are vehicle registration plates found on Slovenian cars. The code for Slovenia itself is SLO. The registration plates are made of metal. On the left there is a blue bar as in other EU countries (in use since 2004) along with tamper-proof text up to 2008; the text is in black letters on a white background in Helvetica typeface. In 2008 the plates reverted to a green border used before 2004 and the old font but retaining the EU border at the left. Two plates must be present on each car - one at the front and one at the rear.


Ancien régime.

List založil v roce 1631 lékař Théophraste Renaudot. V době, kdy jej vedl, byly noviny loajální ke králi Ludvíkovi XIII. a jeho prvnímu ministrovi kardinálu Richelieuovi, který jim také zařídil monopol. Čtenáře podrobně informovaly o dění v královské rodině a u královského dvora. Richelieu ovlivňoval obsah "La Gazette" pomocí svých spolupracovníků, např. Françoise du Tremblaye a někdy do nich i sám přispíval. Pokud to vláda potřebovala, byly některé zprávy vytištěny se značným zpožděním nebo případně nebyly zveřejněny vůbec.  Noviny obsahovaly nejdříve čtyři, pak osm a nakonec dvanáct stran. První čtyři strany přinášely informace z oblasti politiky, ekonomiky a kultury, zbylé čtyři ze zahraničí. Jejich koupi si mohli dovolit spíše bohatší lidé, ti ostatní si je mohli za poplatek přečíst v obchodě nebo u stánku postaveném na Pont-Neuf. V roce 1638 mělo jedno číslo 1200 výtisků.  "La Gazette" vycházely zpočátku jednou týdně, za Ludvíka XIV. dvakrát za týden. V roce 1762 byly přejmenovány na "La Gazette de France", v osmdesátých letech 18. století činil náklad jednoho čísla 12 000 kusů. Až do francouzské revoluce se jednalo o jediné noviny, které měly povolení zveřejňovat nejnovější politické informace.

Od konce 18. století.

Během revoluce, roku 1792, začaly vycházet denně a došlo také několikrát k jejich přejmenování – v roce 1792 na "Gazette nationale de France", v lednu roku 1793 na "Gazette de France nationale" a od roku 1794 do roku 1797 nesly noviny opět jméno "Gazette nationale de France". Poté se jim vrátil původní název "Gazette de France".  Poslední číslo vyšlo v roce 1915.

La Gazette, od roku 1762 La Gazette de France byly druhé nejstarší francouzské noviny. Vycházely v letech 1631 až 1915.

La Gazette (), originally Gazette de France, was the first weekly magazine published in France. It was founded by Théophraste Renaudot and published its first edition on 30 May 1631. It progressively became the mouthpiece of one royalist faction, the Legitimists. With the rise of modern news media and specialized and localized newspapers throughout the country in the early 20th century, "La Gazette" was finally discontinued in 1915.


Život.

Mihailo Petrović se narodil jako prvorozený syn Nikodima Petrovič, profesora teologie a Milice Petrovičové, za svobodna Lazarevićové.  V roce 1885 ukončil studium na bělehradském gymnáziu, následně studoval na přírodovědně-matematické sekci filozofické fakulty univerzity v Bělehradě. Po ukončení studia na Bělehradské univerzitě odešel v roce 1889 do Paříže, kde se dále vzdělával, v roce 1891 obdržel diplom ze Sorbonny v oblasti matematických věd. Tam také v roce 1894 obhájil svou disertační práci v oblasti diferenciálních rovnic a získal tak titul PhD. Následně se vrátil do Bělehradu, v tomto období byl Petrović jedním z nejuznávanějších odborníků na diferenciální rovnice na světě.  Petrović se během svého života velmi zajímal o rybolov, odtud pochází i jeho přezdívka "Alas" (říční rybář). V roce 1882 se stal rybářským učněm, roku 1895 složil zkoušky a stal se rybářským mistrem. Také se zajímal o hru na housle, v roce 1896 založil hudební skupinu "Suz". Byl také vášnivým cestovatelem, navštívil jak Severní pól, tak i Jižní pól. Zážitky ze svých cest také publikoval.  Když v roce 1927 zemřel Jovan Cvijić, prezident Srbské akademie věd, členové akademie navrhli Petrovice za nového prezidenta, tento návrh však nebyl akceptován. Důvodem pravděpodobně bylo, že Petrović byl blízkým přítelem prince Djordje Karadjordjevice, který byl bratrem srbského krále zatčeného v roce 1925. Petrović byl v roce 1931 znovu členy akademie jednohlasně zvolen jejím prezidentem, avšak i tentokrát nebylo doporučení akademiků přijato.

Práce.

Petrović je považován za jednoho z nejdůležitějších srbských matematiků v historii. Za svůj život uveřejnil velké množství vědeckých prací, vynálezů, či knih. Kromě srbské akademie byl členem i několika zahraničních akademií věd (např. V Praze, Bukurešti, Varšavě, Krakově). Je také nositelem množství různých ocenění a poct.  Petrović byl vedoucím všech doktorských disertací na Bělehradské univerzitě od roku 1912 do druhé světové války. V současnosti je po něm pojmenováno jedno z bělehradských gymnázií (IX. gymnázium).

Mihailo Petrović Alas (24. duben 1868, Bělehrad – 8. červen 1943, Bělehrad) byl srbský matematik a vynálezce, profesor na univerzitě v Bělehradě a akademik Srbské královské akademie. Byl žákem významného francouzského matematika Henriho Poincaréa.

Mihailo Petrović Alas (; 6 May 1868 – 8 June 1943), was an influential Serbian mathematician and inventor. He was also a distinguished professor at Belgrade University, an academic, fisherman, writer, publicist, musician, businessman, traveler and volunteer in the Balkan Wars, the First and Second World Wars. He was a student of Henri Poincaré, Paul Painlevé, Charles Hermite and Émile Picard. Petrović contributed significantly to the study of differential equations and phenomenology, founded Engineering mathematics in Serbia, and invented one of the first prototypes of a hydraulic analog computer.


Popis.

Užíval se velice často k vytváření kopií při psaní úředních, obchodních i jiných textů na psacím stroji, kde bylo možno při použití tenkých (tzv. průklepových) papírů vytvořit najednou až deset kopií (průklepů). Tato jednoduchá technika se užívala v tak zvaném samizdatu, při rozmnožování cenzurou zakázaných textů. Nejlepší k tomu byly mechanické psací stroje s elektrickým pohonem, které měly stejnoměrnou sílu úhozu. Kopírovací papír se užíval často i pro faktury, účtenky a jiné psané dokumenty, kde vystavitel potřeboval jejich kopii. Pro různé účtenky a drobné doklady se koncem 20. století začaly užívat samokopírovací (bezkarbonové) papíry, které neměly barevnou vrstvu, ale byly vespod pokryty nesmírně jemnými balonky s kapičkami barvy, která se při psaní přenášela na podložený papír. Uživatel tedy nemusel nic vkládat a neušpinil si navíc ruce.  Kopírovací papír se používal i při počítačovém zpracování a tisku sestav na jehličkových tiskárnách. Teprve u novějších (neimpaktových) tiskáren (laserové, inkoustové, termografické atd.) se mechanické kopírování nedalo použít a nahradilo se opakovaným tiskem. Kopírovací papír se tak používá už jen pro velmi speciální použití (např, přenos kresby na sklo při výrobě vitráží) a vyrábí jej jen několik firem na světě.

Historie.

První kopírovací papír vynalezl kolem roku 1801 patrně Pellegrino Turri, italský vynálezce jednoho z prvních psacích strojů, který ho ovšem používal místo pozdější barvicí pásky. Patent na kopírovací papír s voskovou barvicí vrstvou získal Angličan Ralph Wedgwood (1766–1837) roku 1806. Zatímco barvicí vrstva se zpočátku nanášela za horka, v polovině 19. století se objevil postup s nanášením rozpuštěného barviva za studena.

Kopírovací papír, také uhlový papír, kopírák nebo karbon, je tenký papír nebo fólie, z jedné strany pokrytá černou nebo modrou barvicí vrstvou. Vkládá se mezi dva psací papíry a slouží k tomu, aby na spodním papíru vznikla kopie toho, co se napíše na svrchní papír. Přenos barvy se ovšem děje mechanickým tlakem, takže se nedá použít například při psaní plnícím perem, zato například kuličkovým, tedy právě proto "propisovacím".

Carbon paper (originally carbonic paper) was originally paper coated on one side with a layer of a loosely bound dry ink or pigmented coating, bound with wax, used for making one or more copies simultaneously with the creation of an original document when using a typewriter or a ballpoint pen. The manufacture of carbon paper was formerly the largest consumer of montan wax. In 1954 the Columbia Ribbon & Carbon Manufacturing Company filed a patent for what became known in the trade as solvent carbon paper: the coating was changed from wax-based to polymer-based. The manufacturing process changed from a hot-melt method to a solvent-applied coating or set of coatings. It was then possible to use polyester or other plastic film as a substrate, instead of paper, although the name remained carbon paper.


Začátky tvorby.

Dušan Trančík začínal po maturitě jako filmový amatér v různých pomocných profesích jako osvětlovač nebo asistent produkce. V roce 1964 se přihlásil ke studiu na pražskou FAMU, kde absolvoval katedru střihové skladby. Studium ukončil v roce 1970 absolventským filmem "Fotografovanie obyvateľov domu" ("Fotografování obyvatel domu") a středometrážním filmem "Šibenica".  Už během studií na FAMU se dostal k práci ve "Štúdiu krátkych filmov" ("Studio krátkých filmů"), kde natočil několik dokumentů (např. "Tryzna", "Amulet", "Vydýchnuť" a další). Od roku 1976 až do zániku Koliby byl jedním z nejvýznamnějších režisérů ve "Štúdiu hranej tvorby" ("Studio hrané tvorby"). V roce 1976 debutoval celovečerním hraným filmem "Koncert pre pozostalých" ("Koncert pro pozůstalé"). Film zobrazuje konfrontaci životních postojů rodičů a dětí. Scénář k filmu napsal Tibor Vichta. O dva roky později znovu se scenáristou Tiborem Vichtou natočil jeden z jeho nejznámějších filmů – "Víťaz" ("Vítěz"). V boxerském ringu se proti sobě ocitají po letech dva dávní přátelé i sportovní soupeři – Vinco Moravec, ekonomický náměstek s uspořádaným rodinným životem, a na druhé straně Vlado Valhar, opravář pneumatik bez rodinného zázemí. Oproti sobě se tak ocitají dva zcela odlišné životní principy.

80. léta.

Osmdesátá léta 20. století patří k nejplodnějším obdobím Dušana Trančíka. V tomto období osmdesátých let natočil sedm celovečerních filmů: "Fénix" (1981), "Pavilón šeliem" (1982), "Štvrtý rozmer" (1983), "Iná láska" (1985), "Víkend za milión" (1987), "Sedem jednou ranou" (1988), "Mikola a Mikolko" (1988).

Fénix.

Fénix je příběh ze života profesionální sportovkyně, připravující se na olympijské hry, které jsou vrcholem její kariéry. Kvůli kariéře je ochotna obětovat i dítě, které čeká – podstoupí interrupci. Dušan Trančík v tomto filmu kombinuje prvky dokumentu s poetickou stylizací.

Pavilón šelem.

Proti tvrdému a syrovému ošetřovateli šelem v zoo, který despoticky ovládá nejen zvířata ale i lidi, stojí jeho pomocník, zásadní odpůrce bezpráví a autoritativního chování. Na námětu a scénáři se podílel Ondřej Šulaj.

Štvrtý rozmer.

"Štvrtý rozmer" je příběh o mladém učiteli, amatérském astronomovi, žijícím v maloměšťácké společnosti ovládané konzumem. Scénář a námět napsal Jozef Puškáš.

Iná láska.

Příběh medika Hradila, kterého kvůli nelegálnímu potratu vyhodí ze školy. Medik se vrací do vesnice za ženou, jejíž potrat vykonal. Vesnice představuje mikrovzorek celé společnosti – panoptikum bezútěšnosti, kde se nacházejí jen zkrachovalí muži a ženy. Závěrečná katarze však chybí, kvůli změně konce filmu.

Situace po roce 1989.

Po rozpadu Československa a zániku studia Koliba přestal být Dušan Trančík činný v oblasti hrané filmové tvorby. Po 1989 natočil ještě několik dokumentů pro Febio, ale věnoval se hlavně jiným činnostem, než je filmová tvorba. V letech 1994-1998 přednášel na filmové škole ve Zlíně. Od roku 1999 je profesorem na VŠMU v Bratislavě, obor „Hraná režie“. V tomto období zastával mnoho funkcí, byl například předsedou a místopředsedou Slovenského filmového svazu, Asociace slovenských filmových a televizních režisérů a Slovenské filmové a televizní akademie. Je členem Evropské filmové akademie. V roce 2002 působil jako generální ředitel médií a audiovize na Ministerstvu kultury Slovenské republiky.

Charakteristika tvorby.

Ve filmech Dušana Trančíka lze rozeznat jeho typický režijní rukopis. Využívá osobitou kamerovou stylizaci (širokoúhlý objektiv, zrno, kontrasty), za níž je citelný vliv dokumentární tvorby. Téměř každý syžet v jeho filmech je založen na principu osudu jednotlivce v zkorumpovaném prostředí. Filmy jsou přesto, že jejich základem bývá dobrý scénář, mnohdy fragmentované, což může působit rušivě. Trančík často využívá neherce a hovorový jazyk, aby film působil co nejreálněji. Známá je jeho spolupráce s významnými slovenskými scenáristy, jako jsou Tibor Vichta nebo Jozef Puškáš.

Dušan Trančík (* 26. listopadu 1946, Bratislava) je slovenský režisér hraných a dokumentárních filmů. Většina jeho tvorby vznikala koncem sedmdesátých a především v osmdesátých letech 20. století. V současnosti působí jako pedagog v ateliéru filmové a televizní režie na Filmové a televizní fakultě VŠMU v Bratislavě.

Dušan Trančík (born 26 November 1946) is a Slovak film director and screenwriter. He directed 22 films between 1968 and 1993. His 1991 film "When the Stars Were Red" was entered into the 41st Berlin International Film Festival.  In 2012 he was granted funding for his next production "The Donor".