Životopis.

Bratři pocházejí z New Jersey v USA, čtvrtý sourozenec Franklin není součástí kapely. Jejich matka Denise má italské kořeny, vyrůstala v Newburgh ve státě New York. Otec Kevin Jonas vyrůstal na venkově v Severní Karolíně a již od sedmi let se věnoval zpěvu. Manželé se potkali v Christ for the Nations Institute v Dallasu, po šesti měsících se zasnoubili a vzali se v srpnu roku 1985 (oběma bylo v té době 18 let).  Jejich otec se stal po konci studií pastorem, což výrazně ovlivnilo celou jejich rodinu. Velmi ale tíhl k hudbě, proto opustil práci a rodina se odstěhovala k rodičům Denise do Arizony. Po překonání finanční tísně, kdy si museli vypomáhat i potravinovými lístky se Kevinovi podařilo spojit svou zálibu v hudbě s prací v církvi a objížděli na začátku 90. let univerzity s hudebním programem - v té době měli již dvě děti, staršího Kevina a Joea. Později pak dostal nabídku práce pastora v kostele ve městě Wyckoff, kde se rodina usadila.  Hudební kariéra bratrů začala již v útlém věku. Nick Jonas vystupoval již v osmi letech na Brodwayi v muzikálu "A Christmas Carol" (Vánoční koleda) a později si zahrál v několika dalších inscenacích. Jeho bratr Joe se objevil v muzikálu "Oliver!" jako Artful Dodger (na motivy knihy Oliver Twist), zatímco Kevin se prosadil v reklamě.  Všichni tři bratři jsou ženatí a se svými partnerkami se objevili i ve videoklipech ke svým singlům "Sucker" a "What A Man Gotta Do". Joe Jonas přiznal, že vřelý vztah jeho manželky herečky Sophie Turner k jeho dvěma bratrům byl impulsem k tomu, aby i on sám vztahy s nimi obnovil. Nickovou manželkou je o deset let starší indická herečka a modelka, bývalá Miss World z roku 2000, Priyanka Chopra. Kevin je od roku 2009 ženatý s o rok starší Danielle, se kterou má dvě dcery Alenu a Valentinu.

Historie.

Nick Jonas: Objev a sólové album (1999-2005).

Skupina začala jako sólový projekt Nicka Jonase. Už jako sedmiletý začal hrát na Broadwayi, kde se objevil v několika hrách, včetně A Christmas Carol (v roce 2000 jako Tiny Tim, pak jako Scrooge), Annie Get Your Gun (2001 - Little Jake), Kráska a Zvíře (2002 - Chip) a Les Misérables (2003 - Gavroche). Po skončení Les Misérables hrál v The Sound Of Music (Kurt) a v Paper Mill Playhouse.  Během účinkování ve hře Kráska a Zvíře napsal Nick společně s otcem píseň nazvanou "Joy To The World (A Christmas Prayer)". Nick tuto píseň předvedl na Broadwayi v roce 2002 a píseň byla zařazena do křesťanských rádií po celé Americe. Zatímco Nick pracoval na své sólové dráze, Joe ho následoval na Broadway a objevil se ve hře La Bohéme. Ten rok začali bratři psát písně společně.  V září 2004 se manažer Columbia Records dozvěděl o Nickově nahrávce. Nick brzy nato podepsal smlouvu s INO Records a Columbia Records a vydal single "Dear God". Druhým singlem byla předělávka songu "Joy To The World (A Christmas Prayer)". V prosinci vyšlo Nickovo první sólové album nazvané "Nicholas Jonas". Album ale vyšlo jen v omezeném vydání. Nick se svými bratry napsal další písničky pro nové album. Na počátku roku 2005 došlo ke změně prezidenta společnosti Columbia Records, který se po poslechnutí písně "Please Be Mine" rozhodl zapsat tři bratry jako skupinu.

It's About Time (2005-2006).

Po podepsání smlouvy s Columbia Records se bratři rozhodli pojmenovat kapelu "Jonas Brothers". Během roku 2005 se snažili více dostat do povědomí lidí. Druhou část roku strávili na turné zaměřené proti užívání drog se skupinami Aly & AJ a The Cheetah Girls. Na začátku roku 2006 se spojili s duem The Veronicas. Pracovali také na debutovém albu "It's About Time" s několika textaři, včetně Adama Schlesingera, Michaela Manginiho, Desmonda Childiho, Billyho Manna a Stevea Greenberga. Album mělo původně vyjít v únoru 2006, ale datum vydání se několikrát posunuto. Na albu se objevily i dvě coververze - "Year 3000" a "What I Go To School For" (od britské skupiny Busted).  První singl "Mandy" vyšel 27. prosince 2005. Hudební video mělo premiéru na televizním kanále MTV 22. února 2006. Další píseň "Time For Me To Fly" se objevila na soundtracku k filmu "Aquamarine". V březnu byl singl Mandy uveden v seriálu televizní stanice Nickelodeon s názvem "Zoey 101: Spring Break-Up" a na soundtracku k "Zoey 101: Music Mix". Skupina dále účinkovala v "Cartoon Cartoon Fridays" stanice Cartoon Network. Nazpívali také coververzi písně "Yo Ho (A Pirate´s Life For Me)" z filmu Piráti z Karibiku pro album "DisneyMania 4", vydané 4. dubna 2006. Během letních prázdnin roku 2006 byli na turné se skupinou Aly & AJ. Jonas Brothers také nahráli úvodní song k animovanému seriálu z produkce Disney - .  Album "It's About Time" vyšlo 8. srpna 2006. Bylo to omezené vydání pouze 50 000 kopií a mělo být nabídnuto na aukčních webech, například eBay. Vzhledem k tomu, že Sony neměl o kapelu další zájem, Jonas Brothers zvažovali změnu vydavatele. 3. října 2006 vyšla Nickova skladba "Joy To The World (A Christmas Prayer)" na albu "Joy to the World: The Ultimate Christmas Collection". Ještě v říjnu Jonas Brothers nazpívali "Poor Unfortunate Souls" k filmu "The Little Mermaid (Ariel)". Byl natočen i videoklip a společně s ním se objevil na soundtracku k filmu. Druhým singlem byl "Year 3000". Singl se stal populárním na Radio Disney a hudební video debutovalo na Disney Channel v lednu 2007. Skupina nakonec ukončila spolupráci s Columbia Records začátkem roku 2007.

Jonas Brothers (2007-2008).

Po kratší době bez vydavatelství podepisují v únoru 2007 smlouvu s Hollywood Records. Přibližně ve stejné době se začínají bratři objevovat v reklamě na Babby Bottle Pop. 24. března jim vyjdou dvě nové skladby na dvou různých albech: "Kids Of The Future" ze soundtracku k filmu Robinsonovi a "I Wanna Be Like You" z DisneyMania 5.  9. dubna 2007 vystupovali v Bílém Domě na Easter Egg Roll, kde zpívali národní hymnu. 27. června vystoupili na slavnosti "Celebrating Women in Sports Tee Ball Game", kde opět zpívali národní hymnu. Jejich druhé album s názvem "Jonas Brothers" vyšlo 7. srpna 2007. V žebříčku Billboard 200 debutovalo na 5. místě hned v prvním týdnu. Krátce před vydáním alba vyšly spolu s hudebními videoklipy singly "Hold On" a "SOS".  V srpnu skupina hostovala v několika televizních seriálech. Sami sebe si zahráli v seriálu Hannah Montana ve 42. epizodě nazvané "Me and Mr. Jonas and Mr. Jonas and Mr. Jonas", kde ztvárnili oblíbenou kapely fiktivní postavy zpěvačky Hannah Montany. Společně s Miley Cyrusovou pro tuto epizodu nazpívali píseň "We Got The Party With Us". Premiéra epizody krátce po vysílání filmu High School Musical 2 přitáhla k obrazovkám během jedné noci 10.7 milionů diváků.  24. srpna zahráli Jonas Brothers dvě písně na Miss Teen USA. Následující den vystupovali na závěrečném ceremoniálu "Disney Channel Games 2007". 26. srpna předávali ceny na Teen Choice Awards společně s Miley Cyrusovou. Začátkem října 2007 vyjeli společně jako předskokani Miley Cyrusové na její turné "Best Of Both World: Meet Miley Cyrus", na kterém jsou do poloviny prosince. 18. listopadu 2007 vystupovali se skladbou "SOS" na American Music Awards. 22. listopadu pak vystupovali na "81. Macy´s Thanksgiving Day Parade". Na konci roku 2007 vystupují bratři se svými singly "Hold On" a "SOS" v Dick Clark's New Year's Rockin' Eve. Jonas Brothers zahajují své turné "When You Look Me In The Eyes Tour". První zastávkou je Tucson v Arizoně. Vystupovali jak se staršími hity, tak i s písněmi z připravovaného alba "A Little Bit Longer".

A Little Bit Longer (2008-2009).

Třetí studiové album "A Little Bit Longer" vyšlo v USA 12. srpna 2008. Již 24. června společnost iTunes oznámila, že by mohla vydat každé dva týdny jednu píseň z připravovaného alba a nákup každé písničky by se vztahoval zhruba na celý náklad za celé album, které by mohlo být zakoupeno prostřednictvím celé kompletní série písniček na iTunes po vydání samotného alba. Každá písnička samozřejmě představovala podcast. Harmonogram vydání byl následující: 24. června 2008 - "Burnin´Up", 15. července 2008 - "Pushin´ Me Away", 29. července 2008 - "Tonight" a 5. srpna 2008 - "A Little Bit Longer". Všechny písničky se na iTunes držely na prvním místě prodejů po několik dní.  Po turné "When You Look Me In The Eyes Tour", které skončilo 22. března 2008, oznámili Jonas Brothers, že budou předskokani na druhé části turné zpěvačky Avril Lavigne. To se konalo v Evropě od května do pozdního června 2008. Kapela si zahrála ve filmu Camp Rock, kde hrála fiktivní kapelu s názvem Connect Three. Film měl premiéru v červnu 2008 na Disney Channel. Při natáčení filmu Camp Rock spolupracovali také na albu jejich kamarádky a spoluúčinkující Demi Lovato. Její album "Don´t Forget" vyšlo 23. září 2008. Soundtrack ke Camp Rock byl vydán 17. června 2008.  Během léta 2008 je kapela na turné po Severní Americe s názvem "Burning Up Tour", kde propagují především nové album "A Little Bit Longer". Turné odstartovalo 7. července 2008 v Torontu, Ontariu. Disney Digital 3D natočil záznam ze dvou show v Kalifornii, které se konaly 13. a 14. července 2008. Obou show se zúčastnila i zpěvačka Taylor Swift. Záznam byl zpracován a vyšel jako film ve 3D a to 22. února 2009. V červenci téhož roku Nick oznámil, že kapela píše nové písničky pro další nové album.  Skupina se také v červenci 2008 ocitla na obálce časopisu Rolling Stone Magazine a stala se tak nejmladší hudební skupinou, která se na obálce objevila. Jonas Brothers také navštívili Rock and Roll Hall of Fame a to ještě před svým vyprodaným koncertem v Blossom Music Center, 22. srpna 2008. Skupina reprezentovala na obalu svého alba "A Little Bit Longer" oblečení, které navrhl Jim Henke, viceprezident Rock and Roll Hall of Fame. Oblečení je součást expozice "Right Here, Right Now!", která obsahuje dnes velmi známé umělce. V prosinci 2008 byli Jonas Brothers nominováni na Grammy Award v kategorii "Best New Artist". Bylo potvrzeno, že Jonas Brothers budou spolupracovat s R&B producentem Timbalandem a to na songu "Dumb". Chris Brown řekl, že by chtěl s Jonas Brothers taky spolupracovat. Jonas Brothers dále účinkovali jako hudební hosté v Saturday Night Live.

Lines, Vines and Trying Times (2009-2010).

Bratři dokončili natáčení jejich čtvrtého studiového alba "Lines, Vines & Trying Times," které vyšlo 15. června 2009. Uvedli, že písničky nahrávali během jejich turné "Burning Up Tour""", které se konalo v roce 2008. Skupina také 11. března 2009 uvedla, že se vydá během roku 2009 na světové turné. Jako předskokany si v Americe vybrali populární jihokorejskou dívčí skupinu Wonder Girls"."  Ještě než vydali album "Lines, Vines & Trying Times", vydali dva singly - měsíc před vydáním "Paranoid" a sedm dní před vydáním "Fly With Me". "Lines, Vines & Trying Times" se stalo jejich druhým albem na prvním místě hitparády. Kapela pak 7. července 2009 podepsala s Honor Society nahrávací smlouvu u Hollywood Records. O měsíc později byl na Radio Disney vydán singl "Send It On""". V singlu zpívají také Miley Cyrusová, Demi Lovato a Selena Gomezová. Disney Channel zveřejnil hudební video 14. srpna 2009. Jonas Brothers 9. srpna 2009 moderovali a vystoupili na Teen Choice Awards.  Po úspěchu filmu Camp Rock se začal v roce 2009 natáčet další díl s názvem , který vyšel na Disney Channel v září roku 2010.

Rozpad kapely a sólová kariéra (2011-2017).

Skupina se dostala do osobních problémů a jejich poslední album z roku 2009 se neprodávalo dobře. Kapela pracovala na dalším albu s názvem "V", které ale nakonec nevydala. Místo něj vzniklo album "LiVe", které obsahovalo živé verze jejich předchozích písní s několika písněmi k nevydanému albu "V". V roce 2013 se kapela nakonec rozpadla a přerušila i zbytek probíhajícího turné "Live Tour".  Nick a Joe poté každý vydali vlastní sólo alba, kritikou však nebyla přijata dobře. Kevin mezitím založil stavební firmu, podnikal v marketingu a zaměřil se na svou rodinu (manželku Danielle a dvě dcery). Nick vydal celkem dvě alba, v roce 2014 také úspěšný singl "Jealous". Později se v roce 2012 vrátil na Broadway a vystupoval v několika muzikálech. Joe založil kapelu DNCE, která se roku 2016 celosvětově proslavila hitem "Cake By the Ocean", který se umístil na první příčce hitparád v mnoha zemích světa. Kapela si také zahrála na slavném festivalu Coachella nebo v pořadu The Graham Norton Show. Nick a Joe se také vrátili k filmu - Nick si zahrál v nové adaptaci filmu a Joe daboval postavu Krakena v animovaném filmu .

Návrat kapely na hudební scénu (2018-současnost).

V roce 2018 se členové kapely spojili při natáčení dokumentu o své minulosti s názvem "Chasing Happiness" pro Amazon Prime. Joe Jonas se v té době také účastnil jako porotce natáčení sedmé řady show The Voice Australia. Skupina později oznámila svůj comeback se svým novým singlem "Sucker" na začátku roku 2019. Singl se stal jejich prvním, který se umístil na první příčce hitparády Billboard Hot 100, stal se několikrát platinovým v několika zemích včetně dvojnásobného platinového ocenění v USA a získal také ocenění v kategorii Best Pop Video na MTV Video Music Awards 2019. V červnu 2019 pak kapela vydala své nové album "Happiness Begins".  V lednu roku 2020 vydali další singl "What a Man Gotta Do". Poté se účastnili 62. předávání cen Grammy, kde vystoupili s novou písní "Five More Minutes", která by se měla objevit na jejich novém albu.

Zajímavosti.

Nejstarší z bratrů je Kevin (*5.11. 1987), dále Joe (*15.8. 1989) a nejmladším je Nick (*16.9. 1992). Mají i čtvrtého bratra, který ale není součástí kapely, zahrál si však třeba v druhém pokračování úspěšného filmu Camp Rock. Jmenuje se Franklin (Frankie) Jonas - přezdíváno mu bývá "Bonus Jonas" nebo "Frank Tank".  Bratři i jejich agent zvažovali pro kapelu název "Sons of Jonas", ve volném překladu "Synové Jonasových". Nakonec usoudili že Jonas Brothers bude lepší. V roce 2008 natočili komediální sérii J.O.N.A.S, která má pokračování v další řadě J.O.N.A.S L.A.  Nick Jonas trpí od dětství cukrovkou I. typu, která mu byla diagnostikována až ve 13 letech, nosí u sebe proto stále inzulinovou pumpu. Singl "A Little Bit Longer" je o jeho zkušenostech s onemocněním. Nick úzce spolupracuje s Bayer Diabetes Care s cílem podpořit a inspirovat osoby se stejným onemocněním. Kapela také věnuje procento ze svých zisků charitativní organizaci Change for the Children Foundation, kterou sami založili.

Jonas Brothers je americká hudební skupina skládající se ze 3 členů – jsou jimi bratři Kevin Jonas, Joe Jonas a Nick Jonas. Kapela vznikla v roce 2005 a ve svých počátcích se proslavila účinkováním v pořadech společnosti Disney. V roce 2006 vydala pod společností Columbia Records debutové album "It's About Time." Po roce navázali spolupráci s nahrávací společní Disneyho Hollywood dostali se tak do širšího povědomí díky účinkování v seriálu Hannah Montana, vlastním seriálu Jonas a filmu Camp Rock, kde účinkovali se zpěvačkou Demi Lovato.  Po vydání několika dalších alb se kapela v roce 2013 rozpadla a svůj comeback oznámila na začátku roku 2019 spolu s novým singlem "Sucker". Ten se stal několikanásobně platinovým a byl nominován na ceny MTV a Grammy.

The Jonas Brothers are an American pop rock band. Formed in 2005, they gained popularity from their appearances on the Disney Channel television network. They consist of three brothers: Kevin Jonas, Joe Jonas, and Nick Jonas. Raised in Wyckoff, New Jersey, the Jonas Brothers moved to Little Falls, New Jersey, in 2005, where they wrote their first record that made its Hollywood Records release. In the summer of 2008, they starred in the Disney Channel Original Movie "Camp Rock" and its sequel, "". They also starred as Kevin, Joe, and Nick Lucas from the band, JONAS, in their own Disney Channel series "Jonas", which was rebranded as "Jonas L.A." after the first season and cancelled after the second. The band have released five albums: "It's About Time" (2006), "Jonas Brothers" (2007), "A Little Bit Longer" (2008), "Lines, Vines and Trying Times" (2009), and "Happiness Begins" (2019).  In 2008, the group was nominated for the Best New Artist award at the 51st Grammy Awards and won the award for Breakthrough Artist at the American Music Awards. As of May 2009, before the release of "Lines, Vines and Trying Times", they had sold over eight million albums worldwide. After a hiatus during 2010 and 2011 to pursue solo-projects, the group reconciled in 2012 to record a new album, which was cancelled following their break-up on October 29, 2013.  They have sold over 17 million albums worldwide as of 2013. Six years following their split, the group reunited with the release of "Sucker" on March 1, 2019. The song became the 34th song in history to debut at number one on the "Billboard" Hot 100, and became the Jonas Brothers' first number one single on the chart. Their fifth studio album, "Happiness Begins," was released on June 7, 2019, topping the US "Billboard" 200.


Děj filmu.

Film se odehrává na palubě vesmírné lodě "Elysium", která v roce 2174 opouští planetu Země se 60 tisíci hibernovanými lidmi na palubě. Jejím cílem je doletět k planetě "Tanis", jediné Zemi podobné planetě, kterou lidstvo objevilo.  Na palubě, kde se mají vždy po dvou letech střídat posádky, se sami od sebe probouzí desátník Bower (Ben Foster), a chvíli po něm i poručík Payton (Dennis Quaid). Jsou zmateni, trpí dočasnou ztrátou paměti. Nikde ani živáčka, dveře jsou zablokované a počítače stěží pracují. Bower se ventilační šachtou vydává zjistit co se stalo.  Postupně zjišťuje, že na palubě není vůbec nic v pořádku. Nejen že se zde pohybují podivná monstra, ale do boje se dostává i s neznámou ženou. Jeho průzkum je strastiplný, lemovaný mrtvými těly posádky "Elysia" a plný neznámých vetřelců, kteří se ho snaží zabít. Navíc Bower cítí, že se něco děje s lodí, a proto se snaží dostat k hlavnímu reaktoru, aby ho resetoval. Postupně se k němu přidává několik lidí, od kterých se dozví, že před mnoha lety přijala loď zprávu, že Země byla zničena, a "Elysium" tak na své palubě má poslední zbytky lidstva. Když tuto zprávu slyšel jeden ze tří členů posádky, která v té době měla službu, zabil ostatní dva, a na lodi se stal soudcem i katem. Po dlouhé době se sám nechal hibernovat. Mezitím, co všichni spali, lidé na palubě lodi mutovali (díky umělému genu, který měl lidstvo přizpůsobit k životu na Tanisu) a množili se, až z nich vznikla monstra, která pozabíjela a strávila většinu z hibernovaných kolonistů.  Bowerovi se podaří dostat k reaktoru a resetovat ho. Mezitím se poručík Payton, který ztratil s Bowerem spojení pere s vlastním svědomím, a v této chvíli je jasné, že Payton doopravdy není Payton, ale desátník Gallo. Ten, který před mnoha lety zabil své nadřízené a dělal s posádkou pokusy.  Na můstku zjišťují, že "Elysium" už dávno není ve vesmíru, ale že přistál na "Tanisu" už před mnoha staletími, a nyní se nachází hluboko pod vodou, blízko pobřeží. Při souboji Bowera a Galla je proraženo čelní sklo, a dovnitř se začíná hrnout voda. Bower a Nadia (jedna z kolonistů, kteří se k Bowerovi cestou přidali) se zavírají do jedné z hibernačních komor, a loď je nouzově vystřelí společně s dalšími komorami, ve kterých jsou stále živí lidé. Loď je zatopena, Gallo umírá a s ním pravděpodobně i všichni mutanti na palubě.  Je rok 1 a na Tanisu začíná nový život 1213 kolonistů, kteří přežili let "Elysia".

Symptom Pandorum (původní název: Pandorum) je americko-německý sci-fi horor z roku 2009. Režisérem je Christian Alvart a hlavní role ztvárnili Dennis Quaid a Ben Foster.

Pandorum is a 2009 British-German science fiction horror film, with elements of Lovecraftian horror and survival adventure. The film was directed by Christian Alvart and produced by Robert Kulzer, Jeremy Bolt and Paul W. S. Anderson. Travis Milloy wrote the screenplay from a story by Milloy and Alvart. It stars Dennis Quaid and Ben Foster.  Filming began in Berlin in August 2008. "Pandorum" was released on 25 September 2009 in the United States, and on 2 October 2009 in the UK. The film's title is a fictional slang term for a form of psychosis called Orbital Dysfunctional Syndrome (ODS) caused by deep space and triggered by emotional stress. This leads to severe paranoia, delirium, and nosebleeding.


Geografie.

Nachází se v nadmořské výšce 697 metrů v jižní části Judska a Judských hor respektive na pomezí jižní části Judských hor, která je nazývána Hebronské hory a Negevské pouště. Leží cca 20 kilometrů jižně od centra Hebronu, cca 50 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému a cca 85 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu. Na dopravní síť Západního břehu Jordánu je obec napojena pomocí lokální silnice číslo 316, která zajišťuje spojení k východu (k osadě Bejt Jatir a dalším izraelským sídlům na jihovýchodě Judska, i k jihu, do vlastního Izraele, kde vede k aglomeraci Beerševy.  Livne leží přímo na Zelené linii oddělující Západní břeh Jordánu od Izraele v jeho mezinárodně uznávaných hranicích, přičemž jižní část katastru i zastavěného území vesnice již leží ve vlastním Izraeli, tedy mimo okupovaná území. Livne je situován na severním okraji lesního komplexu les Jatir, jedné z největších zalesněných ploch v Izraeli, která vesnici odděluje od pouštní krajiny Negevu. Severním směrem se rozkládá aglomerace palestinského města as-Samu.

Dějiny.

Livne leží zčásti na Západním břehu Jordánu, jehož osidlování bylo zahájeno Izraelem po jeho dobytí izraelskou armádou, tedy po roce 1967. Vesnice byla založena roku 1989.  Už v roce 1981 se v Beerševě zformovala skupina budoucích osadníků pod jménem Livne a 1. září 1982 se usadili v oblasti Západního břehu Jordánu, kde sdíleli nějaký čas provizorní obydlí s jinou osadnickou skupinou, která v roce 1983 založila osadu Bejt Jatir. V roce 1987 začala pak i pro skupinu Livne výstavba zděných domů v nynější lokalitě, do kterých se jejich obyvatelé nastěhovali v roce 1989. Pro umístění obce bylo zvoleno místo na severním okraji lesního komplexu Jatir. Původní plán předpokládal expanzi zástavby spíše severním směrem, tak aby nebyly narušeny lesní porosty. Jenže o pozemky na severní straně se přihlásili jejich palestinští majitelé, kteří dosáhli omezení původních záměrů a vesnice se tak musela rozvíjet spíše jižním směrem (i za cenu částečného kácení lesa).  Jistou dobu se také vedly spory ohledně názvu obce. Vládní výbor pro pojmenovávání (Name Committee) nesouhlasil s jménem Livne, protože stejnojmenná biblická lokalita ležela v jiné oblasti. Jako alternativní jméno bylo obyvateli přijato Šani. Mělo připomenout jméno syna jedné z místních rodin, který byl zabit při vojenské službě. Toto vysvětlení ale vládní výbor nepřijal a doporučil založit výklad jména Šani na biblickém příběhu o Támar.  V roce 1993 a 1997 proběhly další dvě fáze výstavby obytných domů v obci. Na jaře 2002 kromě toho skupina mládeže z Livne založila cca 5 kilometrů na severozápadě, na svazích Hebronských hor izolovanou skupinu zástavby (typu outpost) nazvanou Micpe Asa'el (מצפה עשהאל). Cílem mělo být zajištění izraelské kontroly nad touto neosídlenou krajinou podél silnice číslo 317 a výhledově zde umožnit rozšíření lesu Jatir. V Micpe Asa'el pobývá šest rodin. Organizace Peace Now v Micpe Asael roce 2007 udává 17 stálých obyvatel.  V Livne funguje mateřská škola, synagoga, obchod a zdravotní středisko.  Počátkem 21. století byla obec díky své poloze na okraji Západního břehu Jordánu na rozdíl od většiny sídel v Oblastní radě Har Chevron zahrnuta do Izraelské bezpečnostní bariéry. Dle stavu z roku 2008 již byl úsek bariéry oddělující Livne od palestinských oblastí postaven. Během Druhé intifády byla obec ušetřena teroristických útoků.

Demografie.

Obyvatelstvo obce Livne je v databázi rady Ješa popisováno jako sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé - cca 400 osob (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, cca 500 osob).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 463 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 3,8 %.

Livne (uváděno též jako Livna), alternativní jméno Šani ( ליבנה - doslova „"Bříza"“ - podle biblického města „"Libna"“, například Kniha Jozue 15,42 - nebo שָׁנִי, doslova „"Fialový"“ - podle karmínové nitě zmiňované v Genesis 38,28, v oficiálním přepisu do angličtiny Shani) je izraelská osada a vesnice typu společná osada ("jišuv kehilati") na Západním břehu Jordánu v distriktu Judea a Samaří a v Oblastní radě Har Chevron.

Livne (, "lit." Birch), also known as Shani (, "lit." Scarlet) is an Israeli settlement. Located in the southern Judaean Mountains, straddling the Green Line and therefore partly in Israel and partly in the West Bank, it is organised as a community settlement and falls under the jurisdiction of Har Hevron Regional Council. In it had a population of .  The international community considers Israeli settlements in the West Bank illegal under international law, but the Israeli government disputes this.


Příběh.

Hvězdného data 3198.4 kosmická loď USS Enterprise NCC-1701 vedená kapitánem Jamesem Tiberius Kirkem doráží na orbitu planety Organia, která se nachází nedaleko hranic Spojené federace planet a Klingonské říše. Právě vztahy mezi oběma stranami pomalu vrcholí ve válku a proto chce Federace získat neutrální planetu na svou stranu dříve, než se o to pokusí Klingoni.  "Enterprise" je po příletu skutečně napadena klingonským křižníkem, který se daří posléze zničit. Kirk se vydává s panem Spockem na povrch jednat s Organiany spojenectví. Spock se odděluje, aby prozkoumal okolí a kapitán zatím jedná s představiteli planety. Ti odmítají slibovanou pomoc a ochranu s tím, že ani jedno nepotřebují. Působí lehce apaticky a stále, dosti nelogicky, tvrdí že jejich zaostalý národ žádnou pomoc nepotřebuje. Zatím na orbitu planety doráží několik dalších klingonských křižníků a útočí na "Enterprise". Kirk dává velícímu důstojníkovi Sulu rozkaz opustit orbitu a informovat vedení Federace. Organiané chtějí ochránit návštěvníky a proto Kirka i Spocka převlečou do jiného oblečení. Chvilku na to doráží výsadek klingonů, kteří oznamují organianům, že od nynějška spadají pod Klingonské impérium. Velicí klingonský důstojník, zvaný Kor, má jisté podezření vůči Spockovi a Kirkovi. Nechce věřit, že vulkánec je pouze obchodníkem a Kirk se mu nezdá jako klasický organian. Oba jsou však propuštěni, když Spock projde klingonským detektorem mysli. Spolu pak nechávají vybouchnout zásoby klingonských vojáků. Kor je díky odposlechu odhaluje a jejich pravé identity jsou vyzrazeny.  Kor chce od kapitána vědět rozmístění lodí Federace a vyhrožuje použitím skeneru mysli. Kirk samozřejmě ihned odmítá a tak mu Kor nechává dvanáct hodin na rozmyšlení a dává jej odvést za Spockem do vězení. Po šesti hodinách v cele přichází představený organianů s tím, že nechce dovolit páchání násilí na komkoliv. Kirk ani Spock nemohou moc pochopit, jak člen bezvládné a zaostalé civilizace dokázal obejít stráže a otevřít dveře vězení. Když se Kor dozví, že vězni jsou pryč, nechává po nich pátrat a oznamuje, že právě zabil dvěstě organianů a dalších dvěstě bude následovat za 2 hodiny, dokud nebude mít Kirka se Spockem zpět. Ti mezitím naléhají na představené organianů, aby jim vrátili zpět phasery. Když odejdou, organiané spolu diskutují o Federaci a klingonech, jako by to byli jenom jejich figurky, které mohou ovládat. Když Kor vydává rozkaz přivést dalších 200 organianů, vtrhává Kirk a Spock do jeho pokoje. Kor je informuje, že k planetě míří flotila Federace, ale klingonská flotila jí už očekává. V momentě, kdy do místnosti vtrhnou stráže chtějí obě strany na sebe zaútočit, ale namísto toho všichni odhodí své zbraně. Když se Spock snaží zaútočit na klingonského vojáka, popálí se o žár jeho těla. Stejná situace panuje na oběžné dráze. Do místnosti přichází organiané a vysvětlují, že ukončili válku a veškeré nástroje násilí teď mají teplotu 350 °C. Kirk i Kor protestují proti jejich zásahu, protože obě znepřátelené strany chtějí bojovat. Dále organiané vysvětlují, že tato podoba humanoidů není jejich skutečná a následně se transformují do skutečné podoby a mizí.  Spock je označuje jako ryzí energie. Vysvětluje, že jde o rasu nadřazenou jak Federaci tak klingonům. Kirk i Kor se spolu rozcházejí, protože jim ani nic jiného nezbývá. Při odletu si Kirk uvědomuje, že se choval pošetile, když požadoval po organianech, aby mu dovolili vést válku, při které umírají lidé a vše se pouze ničí.

„Věc soucitu“ (v originále „Errand of Mercy“) je osmadvacátý díl první sezóny seriálu Star Trek, později známého jako "". Premiéra epizody proběhla 23. března 1967.

"Errand of Mercy" is the twenty-sixth episode of the of the American science fiction television series "". Written by Gene L. Coon and directed by John Newland, it was first broadcast on March 23, 1967. It was the first episode in which the Klingons appeared.  In the episode, with a war with the Klingons declared, Captain Kirk and his First Officer, Mr. Spock, attempt to sway the incomprehensibly placid population of a planet near the Klingon border to resist an invading military occupation.  The Klingon governor, Kor (played by John Colicos), would return decades later in the "" episodes "", "The Sword of Kahless" and "". In "The Sword of Kahless", Worf mentions Kor's encounter with Kirk.


Mládí a vojenská kariéra.

Narodil se v Jeruzalémě, v roce 1942 vstoupil do Palmachu a po vzniku Izraele sloužil v Izraelských obranných silách (IOS) a bojoval ve válce za nezávislost. V letech 1964 až 1968 byl šéfem oddělení izraelského generálního štábu. Následujících pět let pak byl velitelem centrálního velitelství. Z armády odešel v září 1973, ale po vypuknutí jomkipurské války o měsíc později se nakrátko opět vrátil. Byl jmenován speciálním asistentem náčelníka Generálního štábu. Z armády odešel v hodnosti generálmajora v roce 1974.

Politická kariéra.

V roce 1974 se stal poradcem premiéra Jicchaka Rabina pro boj s terorismem. V letech 1975–1977 byl premiérovým poradcem pro zpravodajské služby. V roce 1981 byl jmenován ředitelem Muzea Erec Jisra'el v Tel Avivu. V roce 1987 spolueditoval tematickou řadu knih o Zemi izraelské na základě sbírkových předmětů muzea. Ze'evi měl proslulou knihovnu, která byla největším soukromým souborem knih o Izraeli a jeho historii.  V roce 1988 založil stranu Moledet. Mezi hlavní myšlenky jeho strany patřil transfer arabské populace z Judei a Samaří (Západní břeh Jordánu) a Pásma Gazy do okolních arabských států, tedy nápad, se kterým poprvé přišel rabbi Meir Kahane. Ze'evi byl velmi zklamán Madridskou konferencí z roku 1991, v jejímž důsledku opustil Likudem vedenou vládu premiéra Jicchaka Šamira. Následujících deset let pak strávil v opozici. Silně nesouhlasil s labouristickými vládami v letech 1992 až 1996 (vedené Jicchakem Rabinem a Šimonem Peresem) a 1999 až 2001 (Ehud Barak), zatímco příznivě pohlížel na vládu Benjamina Netanjahua (1996 až 1999), kterou zvenčí podporoval.  V roce 1999 se jeho Moledet sjednotila se stranami Cherut - Národní hnutí a Tkuma do jednotné strany Národní jednota. Poté, co se v únoru 2001 stal premiérem Ariel Šaron, byl Ze'evi pozván do vládní koalice a 7. března 2001 byl jmenován ministrem turismu. Dne 14. října téhož roku Ze'evi prohlásil, že jeho strana opustí vládu v důsledku stažení IOS z hebronského předměstí Abu-Sneina. Jeho rezignace vešla v platnost 17. října 2001 v 11.00, hodinu po jeho smrti.

Vražda.

Ze'evi byl zastřelen v jeruzalémském hotelu Hyatt na hoře Scopus ve středu 17. října 2001 čtyřmi střelci. Byl urychleně převezen do lékařského centra Hadasa, kde zemřel v 10.00. K atentátu se přihlásila LFOP, která prohlásila, že atentát je odvetou za zavraždění čelného představitele jejich organizace, Abu Ali Mustafy, který byl izraelskou armádou zabit v srpnu téhož roku. Izrael tvrdil, že Ze'eviho vraždu nařídil Achmed Saadat. Ze'eviho pohřbu se zúčastnily tisíce lidí. Čtyři Ze'eviho vrazi, Hamdi Quran, Basel al-Asmar, Madždi Rachima Al-Rimawi a Achad Olma uprchli do Palestinské autonomie.  Madždi Rachima Al-Rimawi byl po svém dopadení na základě mírové dohody předán Palestinské samosprávě a obleženým palestinským soudem v Ramalláhu odsouzen k trestu osmi let vězení.  V únoru 2013 mu bylo uděleno čestné občanství města Bezons.

Přezdívka Gándhí.

Přezdívku Gándhí dostal Ze'evi už ve školním věku pro svoji vizuální podobnost s Gándhím. Přezdívka mu zůstala i dospělém věku.

Rechav'am Ze'evi (: , známý též jako Gándhí, žil 20. června 1926 – 17. října 2001) byl izraelský generál, politik a historik a zakladatel pravicové strany Moledet (Vlast). Byl zavražděn teroristou Hamdi Quranem z Lidové fronty pro osvobození Palestiny (LFOP) a stal se tak jediným izraelským politikem zavražděným během druhé intifády.

20 June 1926 – 17 October 2001) was an Israeli general and politician who founded the right-wing nationalist Moledet party, mainly advocating population transfer.  He was assassinated by Hamdi Quran of the Popular Front for the Liberation of Palestine (PFLP) in retaliation for Israel's assassination of Abu Ali Mustafa, the Secretary General of the PFLP.


Život.

Mládí.

Alexandr Viktorenko se narodil 29. března 1947 v dělnické rodině žijící ve vesnici Olgince na severu Kazachstánu, je ruské národnosti. Po střední škole sloužil v armádě, roku 1969 absolvoval absolvoval Orenburskou vojenskou vysokou leteckou školu (). Poté byl přeložen k letectvu Baltského loďstva.

Kosmonaut.

Roku 1977 se přihlásil do náboru vojenských kosmonautů, prošel všemi koly výběru a 23. května 1978 byl (společně s Nikolajem Grekovem) rozkazem hlavního velitele letectva zařazen do oddílu kosmonautů Střediska přípravy kosmonautů (CPK) jako posluchač-kosmonaut (). U nově zařazených kosmonautů se předpokládalo jejich využití jako pilotů raketoplánu Buran, proto kromě běžné všeobecné kosmické přípravy procházeli také zdokonalovacím pilotním výcvikem, který proběhl v kazašském Akťubinsku u 267. střediska zkoušek letecké techniky a přípravy zkušebních letců () do října 1978 do července 1979. Po návratu do Hvězdného městečka byl při tréninku v barokomoře vinou operátora zasažen elektrickým proudem, při následném pádu utrpěl otřes mozku a probral se až po sedmnácti hodinách. Po nehodě se vrátil k výcviku, kvalifikaci zkušební kosmonaut () získal s Grekovem 24. února 1982.  Na jaře 1982 byl zařazen do skupiny pro mezinárodní lety. Od roku 1983 do února 1984 byl velitelem rezervní návštěvní posádky pro Saljut 7, v posádce s ním cvičili Vitalij Sevasťjanov a do listopadu 1983 i Rimantas Stankjavičjus. V září 1984 byl jmenován velitelem záložní posádky (s Alexandrem Alexandrovem, v březnu 1985 nahrazeným Gennadijem Strekalovem a Jevgenijem Salejem) 5. základní expedice na Saljut 7, která odstartovala v Sojuzu T-14 v září 1985.  V listopadu 1985 – březnu 1986 tvořil s Alexandrovem zálohu pro 1. základní expedici (EO-1) na Mir. V prosinci 1986 byl k Viktorenkovi a Alexandrovovi přiřazen Syřan Muhammed Ahmad Faríz a vzniklá trojice určena 1. návštěvní expedicí na Mir.  Do vesmíru trojice odstartovala z Bajkonuru 22. července 1987 v Sojuzu TM-3. O dva dny později se spojili s Mirem, Alexandrov v základní posádce zaměnil Alexandra Lavejkina, který musel přerušit let v důsledku zdravotních problémů, a po několikadenním společném pobytu na Miru Viktorenko, Lavejkin a Faríz přistáli 30. července 1987 v Sojuzu TM-2. Let trval 7 dní, 23 hodin a 5 minut.  V lednu 1988 byl jmenován velitelem zálohy pro 4. základní expedici (EO-4) na Mir (s Alexandrem Serebrovem a Francouzem Michaelem Togninim), v prosinci 1988 posádka Viktorenko, Serebrov postoupila na místo hlavní posádky pro EO-5.  K Miru kosmonauti odstartovali 6. září 1989 v Sojuzu TM-8. Osídlili stanici opuštěnou od dubna 1989 a věnovali se vědecké činnosti. V prosinci přijali nový modul – Kvant-2, v lednu a únoru 1990 pětkrát vystoupili na povrch stanice. V polovině února je vystřídali Anatolij Solovjov a Alexandr Balandin z EO-6. Viktorenko se Serebrovem přistáli 19. února 1990 po 166 dnech, 6 hodinách a 58 minutách pobytu v kosmu.  V prosinci 1990 se opět zapojil do přípravy na let na Mir, tentokrát v páru se Sergejem Avdějevem v rezervní (tedy 3.) posádce EO-9. V květnu 1991 oba postoupili do záložní posádky EO-10 ještě s Rakušanem Clemensem Lothallerem, po sloučení rakouského a kazašského programu v červenci nahradil Avdějeva Talgat Musabajev.  Od října 1990 se už v základní posádce 10. základní expedice (EO-10) připravoval na třetí let. Společně s Alexandrem Kalerim a Klausem-Dietrichem Fladem 17. března 1991 vzlétl v Sojuzu TM-14. Flade se po týdnu vrátil s předešlou posádkou a Viktorenko s Kalerim zůstali na stanici. Na Zem se vrátili 10. srpna 1992 po 145 dnech, 14 hodinách a 11 minutách letu.  Od února do července 1994 ve dvojici s Jelenou Kondakovovou působil v záložní posádce 16. základní expedice. Poté postoupili do základní posádky EO-17. Do vesmíru odstartovali ještě s Ulfem Merboldem 3. října 1994 v Sojuzu TM-20. Merbold se vrátil po týdnu se dvěma kosmonauty z předešlé expedice, jejíž třetí člen Valerij Poljakov na stanici zůstal. Kosmonauti 17. expedice byli vystřídáni po pěti měsících a přistáli 22. března po 169 dnech, 5 hodinách a 22 minutách letu (Viktorenko a Kondakovová), resp. Poljakov po rekordních a dosud nepřekonaných 437 dnech, 17 hodinách a 59 minutách pobytu v kosmu.  Z oddílu kosmonautů odešel po dosažení padesáti let 27. července 1997. Je ženatý, má dceru a syna.

Alexandr Stěpanovič Viktorenko (, * 29. března 1947 ve vesnici Olginka v Severokazachstánské oblasti, Kazašská SSR, SSSR) byl vojenský letec, od května 1978 sovětský kosmonaut, člen armádního oddílu kosmonautů Střediska přípravy kosmonautů. Čtyřikrát vzlétl do vesmíru k jednomu týdennímu a třem dlouhodobým pobytům na vesmírné stanici Mir. Celkem strávil ve vesmíru 489 dní, 1 hodina a 35 minut. Roku 1997 z oddílu kosmonautů odešel, žije ve Hvězdném městečku.

Aleksandr Stepanovich Viktorenko (; born 29 March 1947) is a Soviet cosmonaut.  He was selected as a cosmonaut on March 23, 1978, and retired on May 30, 1997. During his active career he had been Commander of Soyuz TM-3, Soyuz TM-8, Soyuz TM-14 and Soyuz TM-20. He has spent a total of 489 days in space.


Kariéra.

Rallye.

Richards přišel v 15 letech poprvé do kontaktu s Rally jako divák. V 16 letech se účastnil jako kopilot Rally a ve svém prvním roce vyhrál "British National Road Rallying Championship". Po vzdělání v oboru účetnictví přijal v roce 1976 nabídku British Leyland stát se v Rallye kopilotem. V roce 1979 přešel k Ford a vyhrál spolu s Ari Vatanenem v roce 1981 Mistrovství světa v Rallye.

Prodrive.

Koncem roku 1981 ukončil Richards svou aktivní kariéru, založil poradenskou firmu "David Richards Autosport" a pracoval především pro Rothmans, March a Porsche. V roce 1984 nastoupil se svým prvním vlastním závodním týmem do "Middle Eastern Rally Championship", ve které nasadil Porsche 911 a byl sponzorován Rothmansem.  V roce 1985 Richards reorganizoval svůj tým, přejmenoval jej na "Prodrive" a vstoupil do Mistrovství světa v Rallye. Nejprve používal Metro 6R4, po ukončení skupiny B vozů přešel na BMW M3. Bernard Béguin v Korsické rally v ročníku 1987 přivezl první vítězství pro tým Prodrive-BMW do Mistrovství světa v Rallye. Prodrive byl taky úspěšný v British Touring Car Championship, kde Frank Sytner vyhrál v roce 1988 mistrovství s M3.  V roce 1989 převzal Prodrive stavbu Rallye projektu Subaru. Nový tým byl opět sponzorován Rothmansem. Colin McRae vyhrál v roce 1991 a 1992 a Richard Burns v roce 1993 "British Open Rally Championship". McRae se stal v roce 1995 mistrem světa v Rallye a Subaru vyhrálo v letech 1995 až 1997 třikrát pohár konstruktérů.  Od roku 2005 staví Prodrive závodní verzi Aston Martin DB9, den DBR9, für die FIA GT Meisterschaft.

Formule 1.

V roce 1997 převzal Richards vedle svého prezidentsví Prodrivu jako nástupce propuštěného Flavia Briatoreho post šéfa týmu formule 1 Benetton. Koncem roku 1998 opustil tým pro neshody s rodinou Benettoných. V roce 1999 prodal 49 % Prodrivu investiční firmě Apax Partners a získal prodejní práva k šampionátu Rallye od Bernieho Ecclestona. Koncem roku 2001, poté co opustil tým Craig Pollock, se Richards stal šéfem týmu B.A.R. a měl rozhodující podíl na budování týmu, přesto byl na konci roku 2004 na žádost Hondy nahrazen Nickem Fryem. Richards se koncentroval na to, aby s Prodrivem nasadil sportovní vůz DBR9. Od sezóny 2008 plánoval Richards vstup do formule 1 s Prodrive F1, kvůli sporům ohledně práv však svou přihlášku v listopadu stáhl.

David Richards CBE (* 3. června 1952) je zakladatel a prezident Prodrive, bývalý šéf týmu B.A.R. a Benetton ve formuli 1 a taktéž spoluvlastník a šéf správní rady Aston Martin.

David Pender Richards (born 3 June 1952) is the chairman of Prodrive, chairman of Motorsport UK (The Royal Automobile Club Motor Sports Association Ltd), former chairman of Aston Martin, a former team principal of the BAR and Benetton Formula One motor racing teams and World Rally Champion in 1981. He lives with his wife, Karen, in Warwickshire and has three children. In the 2005 New Year Honours List Richards was appointed a CBE for his services to motorsport and in 2017 was inducted into the Motor Sport Hall of Fame and received the Spirit of Le Mans award from the Automobile Club de l’Ouest (ACO). In 2019 he received the Autocar Outstanding Leader Award.


Hesenská lankrabata (1264–1567).

1458-1500: rozděleno na Horní a Dolní Hesensko

Hesensko-kasselská větev.

Hesensko-kasselská lankrabata.

Lankrabství Hesensko-Kasselsko vzniklo v roce 1567, kdy bylo po smrti hesenského lankraběte Filipa I. rozděleno hesenské lankrabství mezi jeho 4 syny a nejstarší Vilém získal severní část jako lankrabství Hesensko-Kasselsko (nebo Hesensko-Casselsko). Tím se také rod rozdělil do jednotlivých linií.  Lankrabství Hesensko-Kasselsko se rozšířilo v roce 1604, kdy Mořic, lankrabě Hesenska-Kasselska, zdědil Lankrabství Hesensko-Marburg od jeho bezdětného strýce, Ludvíka IV. (1537-1604).  V roce 1720 se stal švédským králem Fridrich I., budoucí lankrabě Hesenska-Kasselska, kterým se stal, ale až v roce 1730 tedy 10 let po tom co se stal švédským králem. Jak králem tak lankrabětem zůstal až do své smrti v roce 1751. Ve Švédsku ale po jeho smrti nastoupil jako král Adolf Fridrich. V Hesensku-Kasselsku po něm nastoupil jeho mladší bratr Vilém VIII., který fakticky vládl již od doby co zastupoval bratra který trvale pobýval ve Švédsku.  V roce 1803 bylo Napoleonem povýšeno na říšské kurfiřtství.

Hesenští kurfiřti.

V roce 1803 bylo tehdejší Lankrabství Hesensko-Kasselsko povýšeno Napoleonem na říšské kurfiřtství Hesensko ("Kurhessen"). Dočasně bylo zrušeno jelikož v letech 1806-1813 bylo součástí napoleonovského Vestfálského království. Po Napoleonově porážce bylo v roce 1813 obnoveno, i když už ne v pozici kurfiřtství, ale označení si v oficiálním názvu z prestižních důvodů ponechalo. Zaniklo v roce 1866, kdy bylo jako spojenec Rakouska v Prusko-rakouské válce, kterou Rakousko prohrálo.  Na konci první světové války byl Hesensko-kasselský princ Fridrich Karel (švagr císaře Viléma II.) zvolen finským králem jako Väinö I., kde bohužel nikdy nevládl, taktéž v důsledku německé porážky ve válce.

Hesensko-darmstadtská větev.

Hesenští velkovévodové.

Hesenské velkovévodství vzniklo v roce 1806, kdy Napoleon Bonaparte povýšil lankrabství Hesensko-Darmstadtské na velkovévodství, od té doby se Hesensko-Darmstadtsko oficiálně nazývalo Velkovévodství Hesenské. V roce 1815 byl na Vídeňském kongresu byl jeho velkovévodský status potvrzen, ale přišlo o svá Vestfálská léna, náhradou za to ale obdrželo území známé jako tzv. "Rýnské Hesensko" včetně důležité pevnosti v Mohuči. Díky tomu změnilo v roce 1816 oficiální název na velkovévodství Hesenské a Porýnské, se stalo nezávislým členem Německého spolku.  V roce 1867 po Prusko-rakouské válce (v níž bylo spojencem Rakouska) se stalo resp. jeho severně od řeky Mohan položená část součástí Severoněmeckého spolku a muselo podstoupit některá okrajová území Prusku. V roce 1871 se jako většina zbylých nezávislých německých států stalo součástí Německého císařství. Dcera velkovévody Ludvíka IV. princezna Alexandra se stala v roce 1894 manželkou ruského cara Mikuláše II. V důsledku německé porážky v první světové válce se v listopadu 1918 rozhořela v německu revoluce, která svrhla všechny německé monarchie. A tak dne 22. listopadu 1918 zde byla po odstoupení posledního velkovévody Ernesta Ludvíka vyhlášena republika resp "Lidový stát Hesensko (německy Volsstaat Hessen)".

Dynastie Hesenských (německy "Haus Hessen") nebo Hesenští je německá panovnická dynastie. V Hesensku vládla od roku 1264 do roku 1918, kdy byly svrženy všechny německé monarchie. Dynastie odvozuje své jméno od území kterému vládla. V roce 1264 se tedy zakladatel dynastie Jindřich I. Hesenský stal prvním hesenským lankrabětem. Byl to syn dolnolotrinského a brabantského vévody Jindřicha II. Brabantského z Lovaňské dynastie. Před svou smrtí v roce 1567 rozdělil Filip I. zemi mezi své 4 syny. Postupem času zůstaly pouze 2 největší části držené nejstarší linií Hesensko-Kasselsko a území nejmladší linie Hesenska-Darmstadtska. Hesensko-Kasselsko bylo v roce 1803 povýšeno Napoleonem na říšské kurfiřtství a Hesensko-Darmstadtsko bylo pět Napoleonem povýšeno na velkovévodství. Hesensko-Kasselsko bylo v roce 1866 připojeno k Prusku, ale Hesensko-Darmstadtsko zaniklo až po druhé světové válce, když došlo k vytvoření moderního Hesenska.  V současnosti je hlava dynastie Hesenských lankrabě Mořic Hesenský, který získal jak trůn hesenského velkovévodství v roce 1968 (kdy vymřela hesensko-darmstadtská linie) a trůn kurfiřtství hesenského získal po smrti jeho otce v roce 1980, byly tak spojeny nároky na většinu území Hesenska.

The House of Hesse is a European dynasty, directly descended from the House of Brabant. It ruled the region of Hesse, with one branch as prince-electors until 1866, and another branch as grand dukes until 1918.


Geografie.

Nachází se v nadmořské výšce 130 metrů v střední části Jordánského údolí, cca 45 kilometrů severoseverovýchodně od centra Jericha, cca 60 kilometrů severovýchodně od historického jádra Jeruzalému a cca 73 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu.  Na dopravní síť Západního břehu Jordánu je napojena pomocí místní silnice číslo 578, která je součástí takzvané Alonovy silnice, významné severojižní dopravní osy vedoucí podél západního okraje Jordánského údolí. Stojí cca 4 kilometry od řeky Jordán, která zároveň tvoří mezinárodní hranici mezi Izraelem kontrolovaným Západním břehem Jordánu a Jordánským královstvím.  Vesnice je součástí územně souvislého pásu izraelských zemědělských osad, které se táhnou podél Alonovy silnice. Na západě od vesnice se z příkopové propadliny Jordánského údolí zvedá prudký hřbet hornatiny Samařska.

Dějiny.

Chemdat leží na Západním břehu Jordánu, jehož osidlování bylo zahájeno Izraelem po jeho dobytí izraelskou armádou, tedy po roce 1967. Jordánské údolí patřilo mezi oblasti, kde došlo k zakládání izraelských osad nejdříve. Takzvaný Alonův plán totiž předpokládal jeho cílené osidlování a anexi.  Vesnice byla zřízena roku 1980. Podle jiného zdroje už 2. října 1979, kdy byla na tomto místě založena osada typu nachal, tedy polovojenské sídlo, nazývaná Nachal Jabok. 14. února 1982 rozhodla izraelská vláda, že ji promění na ryze civilní osadu nyní již nazývanou již Chemdat, která měla mít výhledovou kapacitu až sto rodin.  Jenže tyto plány nebyly realizovány. Místo toho na místě stále zůstávala jen malá polovojenská osada typu nachal. V září 1987 zde byl pokus o založení zemědělského kibucu, ale po dvou letech selhal a civilní osídlení bylo opět nahrazeno typem nachal. Vládní zpráva uvádí, že další pokus o převod na civilní sídlo se odehrál v roce 1991 a v roce 1993 byl opětovně vystřídán návratem k osadě nachal. Teprve v roce 1997 se zde usadila první rodina, kterou po týdnu doplnil i druhý manželský pár.  Osada nemá zatím platný územní plán. V navrhovaném plánu se ale počítá s kapacitou až 108 domů. Zástavba přitom až do počátku 21. století sestávala jen z mobilních karavanů. Teprve pak začala i výstavba 15 prvních zděných domů. Centrem nově budované obce se stala hedser ješiva (náboženská a vojenská přípravka) "Chemdat Jehuda". Studuje v ní cca 80 žáků. Kromě toho funguje v Chemdat zařízení předškolní péče o děti. Základní škola je k dispozici v obci Sde Elijahu.  Počátkem 21. století nebyla osada stejně jako celé území Oblastní rady Bik'at ha-Jarden zahrnuta do projektu Izraelské bezpečnostní bariéry. Izrael si od konce 60. let 20. století v intencích Alonova plánu hodlal celý pás Jordánského údolí trvale ponechat. Budoucnost vesnice zavisí na parametrech případné mírové dohody mezi Izraelem a Palestinci. Během druhé intifády nedošlo v osadě stejně jako v celé oblasti Jordánského údolí k vážnějším teroristickým útokům.

Demografie.

Obyvatelstvo Chemdat je v databázi rady Ješa popisováno jako nábožensky založené. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu, které ale na rozdíl od většiny obcí v tomto regionu zaznamenává jistý populační nárůst. K 31. prosinci 2014 zde žilo 209 lidí. Během roku 2014 registrovaná populace stoupla o 14,8 %.

Chemdat ( חֶמְדָּת, podle postavy z díla Šmuela Josefa Agnona, v oficiálním přepisu do angličtiny Hemdat) je vesnice typu společná osada ("jišuv kehilati") a izraelská osada na Západním břehu Jordánu v distriktu Judea a Samaří a v Oblastní radě Bik'at ha-Jarden.

Hemdat () is a community Israeli settlement in the West Bank located near the Palestinian hamlet of Khirbet Makhoul, in the Jordan River Valley on a plain at an altitude of 178 metres along the Allon Road in the municipal jurisdiction of the Bik'at HaYarden Regional Council. Other Jewish settlements in the area are Ro'i and Beka'ot. The closest city, Beit Shean, is a thirty-minute drive north of Hemdat. In it had a population of .  The international community considers Israeli settlements in the West Bank illegal under international law, but the Israeli government disputes this. In it had a population of .


Biografie.

Vidal de la Blache byl jako mladý poslán do internátní školy Institution Favard při Lycée Charlemagne v Paříži. Po absolvování této instituce studoval na École normale supérieure. Po absolvování získal učitelské oprávnění a odjel z Francie do Athén, kde studoval tři roky starořeckou archeologii na 'École française d'Athènes.  Po návratu do Francie se v roce 1870 oženil s Laurou Marie Elizabeth a vyučoval na Lycee d'Angers a na École Préparatoire de l'Enseignment Supérieur des Lettres et des Sciences. Doktorát získal v roce 1872 a poté začal pracovat na Nancy-Université. V roce 1877 se jako profesor geografie vrátil na École Normale Supérieure, kde přednášel 21 let. Poté odešel na Université de Paris, kde přednášel až do svého odchodu do penze v roce 1909, kdy mu bylo 64 let.  Vidal de la Blache založil École française de géographie („Francouzská škola geografie“) a, společně s Lucienem Gallois, "Annales de Géographie" (1893), jehož byl až do své smrti editorem. "Annales de Géographie" se stal vlivným akademickým periodikem, jež podporovalo pojetí humánní geografie, jakožto studia člověka a jeho vztahu k prostředí.

Dílo.

Vidal de la Blache napsal velké množství publikací: celkem 17 knih, 107 odborných článků a 240 zpráv a hodnocení. Pouze část jeho děl však byla přeložena do angličtiny. Jeho nejvýznamnější díla zahrnovala základní učebnice "Collection de Cartes Murales Accompagnées de Notices" společně s "Histoire et Géographie: Atlas General" a "La France de l'Est". Dva z jeho nejznámějších spisů jsou "Tableau de la Géographie de la France (1903)" a "Principles of Human Geography (1918)".

Paul Vidal de la Blache (22. ledna 1845, Pézenas, Hérault – 5. dubna 1918, Tamaris-sur-Mer, Provence-Alpes-Côte d'Azur) byl francouzský geograf. Je považován za zakladatele moderní francouzské geografie a rovněž za zakladatele francouzské geopolitické školy. Je autorem myšlenky , jejímž předpokladem je, že životní styl nějakého konkrétního regionu odráží ekonomické, sociálné, ideologické a psychologické identity vtisknuté krajině. Je rovněž představitelem geografického determinismu a měl vliv na meziválečnou československou geografickou školu.  Podle Otakara Čerby ze Západočeské univerzity „můžeme názory Paula Vidal de La Blache zjednodušeně interpretovat jako ovlivňování přírody člověkem – geografické prostředí je jen rámcem pro rozvoj společnosti, hybnou silou je člověk obdařený svobodnou vůlí a iniciativou a záleží jen na něm, jak geografické prostředí využije.“

Paul Vidal de La Blache (Pézenas, Hérault, 22 January 1845 - Tamaris-sur-Mer, Provence-Alpes-Côte d'Azur, 5 April 1918) was a French geographer. He is considered to be the founder of modern French geography and also the founder of the French School of Geopolitics. He conceived the idea of "genre de vie", which is the belief that the lifestyle of a particular region reflects the economic, social, ideological and psychological identities imprinted on the landscape.


Dějiny.

Širat ha-Jam ležela v Pásmu Gazy, jehož osidlování bylo zahájeno Izraelem až po jeho dobytí izraelskou armádou, tedy po roce 1967. Jižní část Pásma Gazy poblíž hranic s Egyptem patřila mezi oblasti, kde mělo podle takzvaného Alonova plánu dojít k zakládání izraelských osad s cílem budoucí anexe tohoto území. Vesnice Širat ha-Jam ale byla založena až velmi pozdě, jako jedna z posledních izraelských osad v této oblasti, a to v roce 2000. Její vznik byl reakcí na teroristický útok v nedalekém Kfar Darom, při kterém palestinští ozbrojenci 20. listopadu 2000 napadli školní autobus. Už na pohřbu obětí tohoto útoku se utvořila skupina 14 aktivistů, kteří se rozhodli odpovědět na teroristické útoky protiakcí - založením nové osady. Širat ha-Jam byla malá vesnice rozložená přímo v písečném pruhu u pláže Středozemního moře. Její obyvatelé se částečně zabývali zemědělstvím. Zdejší zástavba nikdy nepřekonala provizorní fázi. Během Druhé intifády se bezpečnostní situace v celé oblasti Guš Katif výrazně zhoršila.  Během vlády Ariela Šarona byl zformulován plán jednostranného stažení, podle kterého měl Izrael vyklidit všechny osady v Pásmu Gazy. Plán byl i přes protesty obyvatel Guš Katif v létě roku 2005 proveden. Zdejší osady včetně Širat ha-Jam byly vystěhovány a jejich zástavba zbořena. Skupina zdejších obyvatel se pak hromadně přesunula do Jordánského údolí, kde nově osídlili lokalitu Maskijot, v které zřídili religiozní a ekologickou komunitu.

Demografie.

Obyvatelstvo obce Širat ha-Jam bylo v databázi rady Ješa popisováno jako nábožensky založené. Přesné údaje o počtu demografickém vývoji nejsou k dispozici, protože nešlo o oficiálně uznanou samostatnou obec. Databáze Yesha zde patrně k roku 2004 uvádí 40 obyvatel.

Širat ha-Jam (: שירת הים, doslova ""Píseň moře"", : Shirat HaYam) byla malá izraelská osada v Pásmu Gazy, v bloku izraelských osad Guš Katif a v Oblastní radě Chof Aza, která byla v roce 2005 vyklizena v rámci Izraelského plánu jednostranného stažení.  Nacházela se v nadmořské výšce cca 2 metry v jižní části Pásma Gazy na písečné pláži u Středozemního moře. Širat ha-Jam ležela západně od Neve Dekalim, cca 25 kilometrů jihozápadně od centra města Gaza, cca 90 kilometrů jihozápadně od centra Tel Avivu a cca 102 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému. Osada Širat ha-Jam byla na dopravní síť napojena pomocí hlavní komunikace v bloku Guš Katif, která pak umožňovala výjezd z Pásma Gazy, a to buď přes hraniční přechod Sufa na jihu nebo hraniční přechod Kisufim na severu. Vesnice byla součástí územně souvislého pásu izraelských zemědělských osad Guš Katif, které se táhly podél pobřeží v jižní části Pásma Gazy. Byla od něj ale oddělena pásem řídkého palestinského osídlení přímo na pobřeží Středozemního moře.

Shirat HaYam (, lit. "Song of the Sea") was an Israeli settlement established in 2001 on the shores of the Mediterranean Sea west of Neve Dekalim in the Gush Katif settlement bloc in the Gaza Strip until 2005.


Dějiny.

Necarim ležela v Pásmu Gazy, jehož osidlování bylo zahájeno Izraelem až po jeho dobytí izraelskou armádou, tedy po roce 1967. Vesnice byla založena už roku 1972. Tehdy ale šlo o osadu typu Nachal, tedy kombinace vojenského a civilního sídla. Teprve v roce 1984 byla proměněna na ryze civilní osadu, která zpočátku fungovala jako kolektivní zemědělský kibuc. Ten byl ale po několika letech zrušen a zdejší obyvatelé se věnovali zemědělství již na individuální bázi. Zemědělství bylo hlavní složkou místní ekonomiky. Osada hospodařila na rozsáhlých pozemcích a v skleníkových komplexech s pěstováním ovoce a zeleniny. Základní škola byla k dispozici v Bnej Acmon. Počátkem 21. století zde byla založena hesder ješiva, tedy vojenská náboženská přípravka s cca 20 studenty. U osady také fungoval lom na štěrkový kámen.  Během 90. let 20. století byla vesnice místem častých střetů s Palestinci, zejména "křižovatka Necarim" cca 1,5 kilometru jihovýchodně od vlastní osady, kde se křížily dopravní trasy využívané Palestinci a Izraelci. Civilní doprava z a do osady musela být eskortována za pomoci izraelské armády. Trvale zde docházelo i k vážným palestinským útokům s oběťmi na životech. 11. listopadu 1994 zemřeli na křižovatce Necarim tři izraelští vojáci po sebevražedném útoků, ke kterému se přihlásil Palestinský islámský džihád. Už 19. listopadu 1994 byl na této křižovatce zabit další izraelský voják po střelbě z okolo projíždějícího automobilu. K tomuto útoku se přihlásil Hamas. 29. března 1995 zemřeli při sebevražedném útoku na konvoj vozů východně od Necarim dva Izraelci. Během Druhé intifády se bezpečnostní situace v celé oblasti dále výrazně zhoršila. 27. září 2000 byl poblíž osady zabit jeden izraelský voják. 14. února 2002 zabila mina položená do cesty konvoje mezi Necarim a hraničním přechodem Karni 3 vojáky. Mina zároveň vybuchla i pod civilním konvojem. 10. března 2002 zabil palestinský útočník přestrojený za pouhého námezdního dělníka přímo u vjezdu do Necarim 1 vojáka. Už 14. března 2002 pak při dalším útoku na civilní konvoj z Necarim doprovázený izraelskou armádou zemřeli 3 vojáci. K tomuto útoku se přihlásily Brigády mučedníků Al-Aksá a Demokratická fronta pro osvobození Palestiny. 9. listopadu 2002 padl při hlídkování okolo osady Necarim další voják. K zodpovědnosti za útok se přiznal Palestinský islámský džihád. 24. října 2003 pronikl přímo do osady, respektive do přilehlé základny izraelské armády palestinský útočník a zabil tři vojáky. K této akci se přihlásil Hamas a Palestinský islámský džihád.  Během vlády Ariela Šarona byl zformulován plán jednostranného stažení, podle kterého měl Izrael vyklidit všechny osady v Pásmu Gazy. Plán byl i přes protesty jejich obyvatel v létě roku 2005 proveden. Zdejší osady včetně Necarim byly vystěhovány a jejich zástavba zbořena.  Část obyvatel Necarim se pak usadila provizorně ve vesnici Jevul v Jižním distriktu, v Oblastní radě Eškol. Nedaleko od ní byla roku 2008 zahájena výstavba zcela nové osady nazvané Bnej Necarim (: בני נצרים, doslova "Synové Necarim"). Její výstavba zatím probíhá, ale výhledově se do ní mají přestěhovat evakuované rodiny z Necarim. Jde o součást širšího plánu na osidlování písčitých dun Cholot Chaluca v Negevské poušti.

Demografie.

Obyvatelstvo obce Necarim bylo v databáziu Yesha popisováno jako nábožensky založené. Šlo o menší sídlo vesnického typu, které počátkem 21. století zaznamenávalo výrazný populační nárůst, protože pro část izraelské společnosti se stalo symbolem. K 31. prosinci 2004 zde žilo 521 lidí. Během roku 2004 populace obce vzrostla o 20,6 %.

Necarim (: נְצָרִים, jde o hebraizovanou variantu jména nedaleké palestinské obce Nuseirat, : Netzarim) byla izraelská osada v Pásmu Gazy, v Oblastní radě Chof Aza, která byla v roce 2005 vyklizena v rámci Izraelského plánu jednostranného stažení.  Nacházela se v nadmořské výšce cca 30 metrů v střední části Pásma Gazy. Necarim ležela cca 6 kilometrů jihozápadně od centra města Gaza, cca 75 kilometrů jihozápadně od centra Tel Avivu a cca 85 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému. Vesnice Necarim byla izolovanou izraelskou osadou, zcela obklopenou lidnatými palestinskými sídly (aglomerace města Gaza na severu a aglomerace města Dejr al-Bala včetně uprchlického tábora Nuseirat na jihu). Spojení s vlastním Izraelem vedlo po jediné místní komunikaci, která se křížila s hlavní palestinskou dopravní osou Pásma Gazy a pak vedla k hraničnímu přechodu Karni.

Netzarim () was an Israeli settlement in the Gaza Strip about 5 kilometers southwest of Gaza City. It was established in 1972. In August 2005, the inhabitants of Netzarim were evicted by the Israel Defense Forces as part of Israel's unilateral disengagement plan.


Politická kariéra.

Stranický růst.

Po ukončení studia na Železniční průmyslové škole ve Valticích byl v letech 1962 až 1973 zaměstnán u železnice jako výpravčí a přednosta železničních stanic, poté pracoval ve stranických funkcích KSČ. Od roku 1974 působil v různých stranických funkcích na Jihomoravském krajském výboru KSČ na oddělení průmyslu i jako vedoucí oddělení, poté byl tajemníkem Městského výboru KSČ v Brně.  Od roku 1984 stál v čele Městského výboru KSČ v Brně (Ústav pro studium totalitních režimů uvádí, že stál v čele Krajského výboru KSČ v Brně), o dva roky později se dostal do Ústředního výboru KSČ. Zastával funkci vedoucího politicko-organizačního oddělení a předsedy Výboru pro řízení stranické práce v českých zemích.  20. dubna 1989 byl zvolen za volební obvod Brno-město-východ poslancem České národní rady jako náhradník za bývalého předsedu vlády České socialistické republiky Josefa Korčáka.

Období sametové revoluce.

24. listopadu 1989 byl po odstoupení Miloše Jakeše zvolen jeho nástupcem ve funkci generálního tajemníka ÚV KSČ. Značnou podporu tehdy měl i bývalý předseda československé vlády Lubomír Štrougal (podporoval ho i sám Urbánek jako „zkušeného a rozumného politika“), k Urbánkovu zvolení vedla intervence prezidenta Gustáva Husáka.  O den později vystoupil v Československé televizi, kde připustil chyby komunistického vedení, vyzval k dialogu se všemi stranami, ale trval na udržení socialismu a varoval před vyhrocením situace. 28. listopadu ale na vystoupení na pražském aktivu funkcionářů KSČ znovu varoval před skupinami, které se zmocnily revoluce a chtějí obrátit zemi od socialismu. Aktiv se postavil na Urbánkovu stranu a vyzval k tomu, aby protestující občané neúčastí v chystané generální stávce rovněž podpořili Urbánka a jeho směřování ve vedení KSČ. O dva dny později ale Urbánka jako člena bývalého Jakešova vedení odmítli např. studenti ve "Výzvě všem poctivým komunistům". Při různých příležitostech se Urbánek vyjadřoval, že KSČ pod jeho vedením hodlá navazovat na myšlenky pražského jara 1968.  Od 3. do 5. prosince byl Urbánek s dalšími komunisty v Moskvě na setkání zástupců členských zemí Varšavské smlouvy, kde jednal i s Michailem Gorbačovem. O Gorbačovově reakci média neinformovala.  6. prosince komunisté iniciovali první dvoustranné jednání se zástupci Občanského fóra a Veřejnosti proti násilí zastoupené Václavem Havlem, Petrem Millerem, Petrem Pithartem, Jánem Budajem a Milanem Kňažkem. Urbánek doprovázený Vasilem Mohoritou a mluvčím ÚV Josefem Horou se postavil vstřícně k jejich požadavkům a nabídl jim, aby navrhli kandidáty na místa ve vládě. Na protistranu tak ale zapůsobil slabě (Havel ho označil za „nastrčeného blouznivce, kterého zřejmě míní Mohorita nahradit“) a ta záhy začala zvyšovat své požadavky.  Aktivněji ve vyjednávání s nekomunistickou opozicí vystupoval předseda vlády Ladislav Adamec, což se později projevilo i tím, že když došlo na mimořádném sjezdu KSČ k reorganizaci vedoucích funkcí a post generálního tajemníka ÚV KSČ byl nahrazen předsedou strany, zvolili do této role delegáti 20. prosince právě Adamce.

Po sametové revoluci.

Urbánek ještě do června 1990 vykonával funkci v čele Ústřední a revizní komise KSČ, poté politickou kariéru ukončil. Byl delší dobu nezaměstnaný, než začal podnikat a následně odešel do důchodu. Zůstal členem Komunistické strany Čech a Moravy.  Urbánkovo působení v čele KSČ kritizoval v následujících letech např. Miroslav Štěpán, který jeho zvolení označil za „československý model troubu do čela“. Někdy se uvádí, že přispěl významně k tomu, že proti sametové revoluci nezasáhla armáda, sám tvrdil, že to byla podmínka jeho nástupu do funkce. Někteří pamětníci to zpochybňují – např. Michal Malý, poslanec v letech 1990–1992.  K březnu 2016 je uváděn jako člen ZO KSČM 3023.

Karel Urbánek (* 22. března 1941 Bojkovice) je bývalý český komunistický politik, který byl v období sametové revoluce v listopadu 1989 zvolen posledním generálním tajemníkem Ústředního výboru Komunistické strany Československa.

Karel Urbánek (born 22 March 1941 in Bojkovice, Moravia) is a retired Czech politician. He was the last leader of Communist Czechoslovakia during the Velvet Revolution.  A former Bojkovice railway station manager, he replaced Miloš Jakeš as Secretary General of the Communist Party of Czechoslovakia after a swift election on 24 November 1989. The only important decision he made during his very short term was to cancel the clause of the Constitution which gave the Communist Party a monopoly of power, though Communist rule had effectively ended with Jakeš' resignation. He remained as party leader until 20 December, when he was succeeded by Ladislav Adamec.


Osobní život.

Armando Pérez se narodil 15. ledna 1981 do rodiny kubánských přistěhovalců. Jeho rodiče se pár let po jeho narození rozvedli a byl tak vychováván především matkou Alyshou Acosta. Nějakou dobu ale též strávil v pěstounské rodině. Později jako své vzory citoval především Celii Cruz a Willyho Chirina, kteří ho nejvíce inspirovali.  Pečlivě si střeží své soukromí. Má šest dětí, známá jsou ale pouze jména dvou: Bryce Péreze (* 2003) a Destiny Pérez (* 2002).

Kariéra.

Na začátku své kariéry podepsal smlouvu s nahrávacím studiem TVT Records. V roce 2001 nahrál album, které však nevydal. První album, vydal v roce 2004, a to pod názvem "MIAMI". V roce 2005 se zúčastnil hip-hopového turné s Eminem a 50 Cent. Jeho druhé album vyšlo v roce 2006 pod názvem "El Mariel". Titul odkazuje na loď, která přepravovala kubánské uprchlíky na Floridu ve filmu "Scarface". Album věnoval svému otci, který zemřel v květnu roku 2006 na rakovinu jater.  Jeho třetí album vyšlo v roce 2008 a jmenovalo se "The Boatlift". Dne 21. prosince 2007 byl Pitbull zatčen za řízení pod vlivem alkoholu, složil 1 000 dolarů na kauci a popíral vinu. Pitbull se v roce 2008, poté, co opustil TVT Records, dostal na volnou nohu. Čtvrté album vydal v roce 2009 pod názvem "Rebelution". Toto album obsahovalo píseň „I Know You Want Me (Calle Ocho)“, která obsadila první příčky ve světových hitparádách. Pérez také vydal několik remixů, složených z Freestyles a populární rapové hudby. 19. srpna 2009 předalo Miami Pitbullovi jako ocenění jeho činnosti „klíč k městu“. Stalo se tak po tom, co populární hit „I Know You Want Me (Calle Ocho)“ dosáhl na 2. místo v hitparádě Billboard's Hot 100 Chart.  Ve svých úspěšných stopách šel dál s nejnovějším singlem „Hotel Room Service“. Vedle těchto věcí by album jako celek nemělo zůstat pozadu. Produkci si totiž na starost vzali Play-N-Skillz, Clinton Sparks a Jim Jonsin, zatímco featuring obstarají T-Pain, Akon, Lil Jon, Trick Daddy a Slim ze 112.  Po velkých hitech přišel další singl, tentokrát „Give Me Everything“, na kterém hostují Ne-Yo, Afrojack a Nayer, který měl být ochutnávkou jeho nového alba "Planet Pit". Krátce po vydání nového alba vydal další singl „Rain Over Me“, na kterém zpívá i Marc Anthony. Tento singl se pohybuje nahoře v hitparádách na celém světě.  Jeho dalšími pseudonymy jsou: Mr. 305 (305 – telefonní předčíslí oblasti, kde Armando vyrostl) a Mr. Worldwide. Mnoho lidí nechápe, co znamená slovo DALE, které často používá ve svých písních. Slovo, které anglicky znamená LET'S GO.  Velkým úspěchem Pitbulla je album "Global Warming Meltdown" z roku 2013 se singlem „Timber“ (featuring Kesha). Timber obsadil první místo v prestižním Billboard's Hot 100 Chart. Byl na prvním místě ve více než dvaceti zemích.  Úspěšnost Pitbulla stoupá i co do počtu spolupráce s ostatními zpěváky. Mezi velice úspěšné se řadí „Dance Again“, „On The Floor“ a nový singl „Live it up“ s Jennifer Lopez. Nebo také „I Like It“ s Enrique Iglesias. Nejnovějším albem je "Globalization", na kterém je například píseň „Fireball“ s John Ryanem nebo „We Are One (Ole Ola) [The Official 2014 FIFA World Cup Song]“ (spolu s Jennifer Lopez & Claudia Leitte).

Armando Christian Pérez, známější pod svým uměleckým jménem Pitbull (* 15. ledna 1981 Miami, Florida), je americký rapper s kubánskými kořeny, herec, moderátor, podnikatel a producent.

Armando Christian Pérez (born January 15, 1981), known by his stage name Pitbull, is an American rapper, singer, songwriter and record producer. Pérez began his career in the early 2000s, recording reggaeton, latin hip hop and crunk music under a multitude of labels. In 2004, he released his debut album "M.I.A.M.I." under TVT Records and the executive production of Lil Jon. Pitbull later released his second album "El Mariel", in 2006 and his third, "The Boatlift", in 2007. His fourth album, "Rebelution" (2009), included his breakthrough hit single "I Know You Want Me (Calle Ocho)", which peaked at number two on the US "Billboard" Hot 100 and number four on the UK Singles Chart.  After rebranding himself as a pop artist, Pitbull's next English-language album, "Planet Pit", featured his first US number one single "Give Me Everything". His 2013 track from Global Warming: Meltdown, titled "Timber", topped the charts in twenty nations, and hit #1 in eighteen countries, including the US and UK. He performed the song "We Are One (Ole Ola)" along with Jennifer Lopez and Claudia Leitte, which served as the official theme of the 2014 FIFA World Cup.  Pitbull's other ventures include brand ambassadorship and for various entities, activism and philanthropy in the Latino American community, and a radio station (Pitbull's Globalization) on Sirius XM Radio. As of May 2019, Pitbull has won 35 Billboard Latin Music Awards.  Pitbull released his latest album "Libertad 548" on September 27, 2019. The Spanish-language album spawned the Latin hit single "No Lo Trates" featuring Daddy Yankee and Natti Natasha, which became RIAA Latin certified 6x Platinum (360,000+ sales).  Pitbull has sold over 7.5 million studio albums and over 100 million singles worldwide. He has over 15 billion views on YouTube as of May 2020. Pitbull was ranked by Billboard as the 45th Top Artist of the 2010s and the 24th Top Latin Artist of the 2010s.


Biblický příběh.

Původ.

Sáraj je označena jako dcera Teracha, Abramova otce, její matka ale nebyla totožná s matkou Abramovou. Rabínská tradice chápe označení „dcera“ ve významu "potomek" a ztotožňuje Sáru s Jiskou, dcerou Harana, tzn. Abramovou neteří.

Manželství.

Od samotného počátku manželství s Abramem byla Sára neplodná. Spolu s Abramovým otcem Terachem a Abramem opustila místo svého původního přebývání – chaldejský Ur a odešli a usídlili se v Cháranu. Spolu s Abramem a Lotem opustila později na Hospodinův pokyn i Cháran a odešli do Šekemu.

Cesta do Egypta.

Když potom v jejich působišti nastal hlad, sestoupil Abram a Sáraj do Egypta. Abram, obávající se o svůj život, se uchýlil k rozhodnutí zatajit skutečnost, že jsou se Sárají manželé, a prezentoval pouze částečnou informaci o jejich vztahu – že jsou bratr se sestrou. Jako Sárajin bratr skutečně zabit nebyl, ale jeho žena, hodnocená egyptskými dvořany jako velice krásná, byla vzata do faraonova paláce. Stala se ženou faraonovou. Hospodin však zasáhl faraona ranami. Takže se faraon na Abrama rozhněval, Sáraj mu vrátil, veškeré dary mu ponechal, avšak z Egypta je poslal pryč.

Potomek skrze otrokyni.

Jednoho dne Sáraj Abramovi řekla, aby vešel k její otrokyni Hagar, snad bude Sáraj mít dítě skrze otrokyni Hagar. Abram Sáraj uposlechl. Když však Hagar otěhotněla, přestala si své paní vážit. Sáraj žádala Abrama, aby to řešil. On odpověděl, že Hagar je v moci Sáraje, může to vyřešit sama. Sáraj tedy Hagar pokořovala, až Hagar utekla. Hospodinův posel ji však oslovil a přiměl k návratu a pokoření se své paní. Když bylo Abramovi osmdesát šest let, porodila mu Hagar syna, který byl pojmenován Izmael.

Změna jména.

Když bylo Abramovi devadesát devět let, ustanovil s ním Bůh smlouvu. V rámci této smlouvy Hospodin změnil jméno Abrahamovy manželky. Abraham už ji neměl nazývat původním jménem Sáraj (Bojovnice), ale jménem novým Sára (Kněžna).

Pohoštění tří mužů.

I stalo se, že se Abrahamovi ukázal Hospodin u háje Mamre, když seděl v poledním horku u vchodu do stanu. Před Abrahamovým stanem objevili tři muži. Abraham je pozval k pohoštění a řekl Sáře, aby připravila podpopelné chleby ze tří měr jemné mouky. Jeden z hostů se ptal na Sáru a potom předpověděl, že se jistě vrátí napřesrok ve stejném čase, a že Sára bude mít tou dobou syna. Sára, která rozhovor poslouchala, se v nitru zasmála, neboť v té době už ji ustal běh ženský. Hospodin se pozastavil nad Sářiným pousmáním. Je snad nějaká věc pro Hospodina nesnadná? Sára se bála a zapírala své pousmání. Hospodin však její zapírání nepřijal.

Pobyt v Geraru.

Když Abram pobýval v Geraru, použil znovu to, na čem byli se Sárají domluveni.. Prezentovali jeden druhého jako sourozence. Než se však Abímelek stačil k Sáře přiblížit, promluvil k němu Bůh a Abímeleka zastavil.

Narození Izáka.

Když bylo Abrahamovi sto let, Hospodin Sáru navštívil. Došlo ke splnění toho, co bylo zaslíbeno. Sára otěhotněla a porodila Abrahamovi v jeho stáří syna v určeném čase. Abraham mu dal jméno Izák.

Vyhnání Izmaela.

Když Sára viděla, že se syn Egypťanky Hagary posmívá, vyzvala Abrahama, aby Hagaru i se synem vyhnal, neboť syn této otrokyně nebude dědicem spolu se zaslíbeným synem Izákem.

Smrt a pohřeb.

Sára byla živa 127 let. Zemřela v Chebrónu. Abraham požádal Chetejce, aby mu prodali do vlastnictví hrob, kde by mohl Sáru pohřbít. Chetejci jej nazvali knížetem Božím a přislíbili mu, že mu nikdo neodepře svůj hrob. Proto se jim Abraham poklonil a požádal je, aby se za něho zasadili u Efróna, syna Sócharova, aby mu prodal jeskyni na konci jeho pole v Makpele naproti Mamre za 400 šekelů stříbra.

Novozákonní interpretace.

Sára je v Novém zákoně prezentována jako příklad ženy se správnou vírou. Vírou přijala moc k početí potomka, mimo příhodné období věku, neboli v době, kdy její lůno bylo už "odumřelé"/Ř.419/. Hospodina, který jí dal slib měla za věrného. Dále je Sára příkladem ženy, která nazývá svého manžela pánem. Sára je také v Novém zákoně spojena se symbolem narození se nikoli podle těla, ale skrze zaslíbení. Křesťané jsou jako Izák dětmi zaslíbení. Tomu možno rozumět tak, že jsou znovuzrozeni na základě toho, že věří slibům, které dal Bůh ohledně vzkříšení a věčného života.

Sára (, ) byla podle Bible a Koránu manželkou Abraháma a matkou Izáka. Její jméno bylo původně Saraj. Přejmenování bylo součástí smlouvy s Hospodinem před početím Izáka. Biblická Sára je jedním z prvních lidí v dějinách, o němž je písemně zaznamenáno, že se smál. Jméno "Sára" etymologicky značí vznešenou ženu a obvykle se překládá jako ""kněžna"".

Sarah (, "") is a Biblical matriarch and prophetess, a major figure in Abrahamic religions. While some discrepancies exist in how she is portrayed by the different faiths, Judaism, Christianity, and Islam all depict her character similarly, as that of a pious woman, renowned for her hospitality and beauty, the wife of Abraham, and the mother of Isaac.


Mezníky ve vývoji neurověd a kineziologie významné pro fyzioterapii.

Zmínky o skladbě a činnosti mozku, nervech a příznivém vlivu tělesných cvičení na lidské tělo lze číst již u Hippokrata, Platona a Aristotela. V novověku sepsal Mercurialis (1530–1606), benátský lékař, dílo, které se podrobně zabývá tělesným cvičením jako součástí medicíny. Na základě detailních pitev pořídil Leonardo da Vinci řadu anatomických obrázků se svaly.  René Descartes si představoval reflexní akci tak, že zevní podnět působí jakési otevření nervové cesty, po níž duše člověka působí na výkonný orgán, resp. sval. Následovala další díla, která mapovala stavbu mozku a rovněž díla, která tvrdila, že nervy řídí pohyby prostřednictvím duše. V 19. století rozpoznal Gall, že šedá hmota mozková sestává z buněčných těl, zatímco bílá z nervových vláken.  Obrnu lícního nervu popsal Charles Bell. Čech J.E.Purkyně popsal buňky mozečku a identifikoval neuronová jádra a jejich výběžky. Zakladatelem proslulého Královského centrálního institutu gymnastiky byl švéd P.H. Ling. Vybudoval systém, který má pomáhat harmonickému vývoji lidského těla. Během 19. a 20. století působilo v Evropě přes 20 průkopníků tělesné výchovy.  Druhá polovina 19. století se vyznačovala přibývajícími poznatky o lokalizaci senzorických a motorických funkcí v mozku. Do této skupiny neurologů a anatomů patřili Broca, Brodmann, Brown-Sequard, Duchenne, Huntington. Fotografickou analýzu pohybu zavedli koncem 19. století Muybridge a Marey. Anglický neurolog J.H. Jackson se ke konci 19. století správně domníval, že mozek řídí ucelené pohyby, nikoli izolované svaly. Je pokládán za zakladatele hierarchického principu řízení motoriky od nejnižších struktur po nejvyšší. Jedním z prvních neurofyziologických základů, o které se opírají některé fyzioterapeutické koncepty je reflexní teorie řízení motoriky, kterou sepsal Ch.S. Sherrington. Pojem „podmíněný reflex“ zavedl I.P. Pavlov. Polohovými reflexy se zabýval R. Magnus.  Rehabilitace a fyzioterapie v dnešním slova smyslu se začaly objevovat až ve 20. století. Vrátková teorie bolesti byla publikována Melzackem a Wallem v roce 1965. V 60. a 70. letech 20. století se hromadily práce, které tvrdily, že u živočichů dochází ke koordinovaným pohybům bez vyvolávajícího stimulu i bez účasti vyšších mozkových center. Výsledky Frossberga, Grillnera či Rossignola byly podnětem ke vzniku nové varianty teorie řízení motoriky tzv. motorickými programy. S.R. y Cajal dal základ pro podrobnější poznatky o plasticitě nervového systému. K.H. Pribram se řídil holistickým přístupem ve vědě a zabýval se vjemy, emocemi, pamětí a plánováním.  Lékaři Forel a Brodal popsali vlastní zkušenosti s rehabilitací po cévní mozkové příhodě, po níž byli oba dlouho plně aktivní. Na přelomu 20. a 21. století se mnoho autorů snaží srovnávacími studiemi vyhledat, která metoda je prokazatelně lepší než druhá.

Kdo je fyzioterapeut.

Fyzioterapeutem se stává ten, kdo získá odbornou způsobilost k výkonu povolání fyzioterapeuta dle zákona č. 96/2004 Sb., o nelékařských zdravotnických povoláních. Odbornou způsobilost bylo dříve možné získat absolvováním oboru fyzioterapeut nebo rehabilitační pracovník na střední zdravotnické škole či vystudováním oboru diplomovaný fyzioterapeut na vyšší zdravotnické škole. V současnosti lze odbornou způsobilost získat pouze po absolvování vysokoškolského studia, a to buď v bakalářském nebo magisterském studiu s možností postgraduálního vzdělávání. V praxi tedy vedle sebe působí fyzioterapeuti se středoškolským, vyšším odborným i vysokoškolským vzděláním.

Čeští představitelé moderní fyzioterapie.

O rozvoj české fyzioterapie se zasloužili především profesoři Václav Vojta, Karel Lewit, Jan Jirout, Vladimír Janda a František Véle, kteří dali základ tzv. Pražské myoskeletální škole, jež je celosvětově uznávaná. Ze současných fyzioterapeutů věnujících se rozvoji oboru je možno jmenovat prof. Pavla Koláře, který působí na 2. lékařské fakultě UK v pražské Nemocnici Motol. V norské metodě Neurac Mgr. Alici Hamáčkovou.

Fyzioterapie je část komprehensivní rehabilitace, která se zabývá diagnostikou, léčbou a prevencí poruch pohybového systému člověka. Je mezioborově svázána s mnohými medicínskými obory jako chirurgie, ortopedie, interní lékařství, gerontologie, psychiatrie aj. Fyzioterapie využívá standardizované postupy fyzikální terapie a volí léčbu ze škály metodik jako léčebná tělesná výchova, manuální myoskeletální medicína, Měkké a mobilizační techniky, elektroterapie, balneoléčba, magnetoterapie, termoterapie, kryo terapie apod. Vychází z bohaté znalosti anatomie, fyziologie a biomechaniky popř. vývojové kineziologie a je účinnou metodou, jak předcházet závažným celospolečenským zdravotním problémům.

Physical therapy (PT), also known as physiotherapy, is one of the allied health professions that, by using evidence-based kinesiology, electrotherapy, shockwave modality, exercise prescription, joint mobilization and health education, treats conditions such as chronic or acute pain, soft tissue injuries, cartilage damage, arthritis, gait disorders and physical impairments typically of musculoskeletal, cardiopulmonary, neurological and endocrinological origins. Physical therapy is used to improve a patient's physical functions through physical examination, diagnosis, prognosis, physical intervention, rehabilitation and patient education. It is practiced by physical therapists (known as physiotherapists in many countries).  In addition to clinical practice, other activities encompassed in the physical therapy profession include research, education, consultation and administration. Physical therapy is provided as a primary care treatment or alongside, or in conjunction with, other medical services. In some jurisdictions, such as the United Kingdom, physical therapists have the power to prescribe medication.


S-stars.

Toto pojmenování vychází z prvního písmene jejich značení (např. S0-1, S0-2, S0-4, S0-8 atd.). S-stars svým spektrálním typem nezapadají do zbylé hvězdné populace. Nejsou tu žádní jasní červení či modří obři, typičtí pro oblast středu Galaxie. Jsou zde pozorovány pouze modré hvězdy hlavní posloupnosti. Podle fotometrie v oblasti infračervených paprsků a také podle spektroskopie [5] se jedná o běžné hvězdy hlavní posloupnosti (MS z angl. Main Sequence). V případě S-stars se jedná převážně o hvězdy spektrálního typu B0-B9. Nejběžnější hvězdou zde je hvězda typu B9 o hmotnosti kolem 3 hm. Slunce, poloměru 2,1 poloměru Slunce a s délkou života ~2×10 roků. Nejznámější hvězdou je zde pak S0-2. Je také nejlépe prozkoumanou hvězdou ze zde pozorovaných.

Určování hmotnosti centrální MBH (Massive Black Hole – černá díra ve středu galaxie).

Pro astrofyziky nejpodstatnější roli hrají S-hvězdy při určování hmotnosti centrální MBH [5] (Massive Black Hole – černá díra ve středu galaxie). Jedná se totiž o nejbližší pozorované hvězdy u MBH a z měření orbitálních elementů jejich drah se dá hmotnost MBH spočítat. Jsme schopni naměřit přímým pozorování dvě složky polohy zmíněných hvězd. Budeme-li pozorovat v čase, můžeme vypozorovat dvě složky rychlosti, třetí složku změříme dopplerovským posuvem spektra. Protože jsou tyto hvězdy dost rychlé a obíhají na malých drahách, můžeme vypozorovat i změnu rychlosti (zahýbání). Tím se získá plná informace potřebná ke spočtení dráhy pozorované hvězdy. Oblast výskytu těchto hvězd je zhruba vymezena poloměry od několika světelných hodin do 0,04 pc od centrální MBH. Původ těchto S-hvězd je nejasný, shoda panuje pouze v tom, že v těsné blízkosti MBH nemohly vzniknout standardní cestou.

S-Hvězdy.

S0-2.

Hvězda S0-2 [5] (nebo též S2) je hvězda na nejbližší orbitě kolem centrální MBH, která byla dosud pozorována. Jedná se o hvězdu s hmotností 15 hm. Slunce s oběžnou rychlostí cca 5000km/s tedy 200 krát větší rychlostí, než s jakou obíhá Země kolem Slunce. Obíhá na eliptické dráze kolem MBH ve vzdálenosti řádově ~10–5 pc to odpovídá 100 schwarzschildů centrální MBH. Analýzou dráhy této hvězdy byla poprvé přesněji určena hmotnost MBH v roce 2002 na ≥2.7×10 hm. Slunce.

S0-5.

Hvězda S0-5 [5] ilustruje jeden z problémů, s kterými se pozorovatelé S-hvězd potýkají. Mají-li hvězdy velkou excentricitu (jako S0-5 – viz obrázek 1), tak se může stát, že jejich orbita zasahuje do pozorovaného výřezu oblohy jen malou částí tak, že takovou hvězdu v pozorovaném výseku během měření zrovna spatříme je pak dílem náhody. Nemáme-li navíc technické možnosti (hvězdy jsou slabé a daleko) pozorovat statisticky signifikantní počet hvězd, můžeme se jen dohadovat, kolik hvězd v těsné blízkosti centrální MBH skutečně obíhá.

S–hvězdy [2] jsou hvězdy za hranicí 0.04 pc k jádru naší Galaxie. Tyto hvězdy jsou známé spíše pod názvy jako „S-stars“ nebo „S-cluster“.

An S-type star (or just S star) is a cool giant with approximately equal quantities of carbon and oxygen in its atmosphere. The class was originally defined in 1922 by Paul Merrill for stars with unusual absorption lines and molecular bands now known to be due to s-process elements. The bands of zirconium monoxide (ZrO) are a defining feature of the S stars.  The carbon stars have more carbon than oxygen in their atmospheres. In most stars, such as class M giants, the atmosphere is richer in oxygen than carbon and they are referred to as "oxygen-rich stars". S-type stars are intermediate between carbon stars and normal giants. They can be grouped into two classes: "intrinsic" S stars, which owe their spectra to convection of fusion products and s-process elements to the surface; and "extrinsic" S stars, which are formed through mass transfer in a binary system.  The intrinsic S-type stars are on the most luminous portion of the asymptotic giant branch, a stage of their lives lasting less than a million years. Many are long period variable stars. The extrinsic S stars are less luminous and longer-lived, often smaller-amplitude semiregular or irregular variables. S stars are relatively rare, with intrinsic S stars forming less than 10% of asymptotic giant branch stars of comparable luminosity, while extrinsic S stars form an even smaller proportion of all red giants.


Historie.

Při návštěvě Palestiny v roce 1925, během svého britského mandátu zjistil James Henry Breasted, zakladatel a ředitel Orientálního ústavu University of Chicago, že Jeruzalém postrádá řádné archeologické muzeum pro správu významných regionálních nálezů.  Povzbuzen tehdejším britským vysokým komisařem lordem Plumerem požádal Breasted o podporu amerického filantropa Johna D. Rockefellera. Rockefeller souhlasil a daroval částku dvou milionů dolarů, což bylo na tu dobu poměrně značné množství peněz. Předtím nabízel vybudování archeologického muzea v egyptské Káhiře, ale byl odmítnut, pravděpodobně kvůli tlaku ze strany britské vlády, která se snažila zdržet Ameriku od založení opory v tomto regionu. Krátce po darování financí bylo vybráno místo pro stavbu na kopci Kerem el-Sheik, který se nachází těsně za severovýchodním rohem hradeb Starého Města.  Muzeum navrhl Austen St. Barbe Harrison, hlavní architekt ministerstva veřejných prací (Mandatory Department of Public Works), který vypracoval plány na stavbu z bílého vápence včetně integrace východních a západních architektonických prvků. Základní kámen nového muzea byl položen <time datetime="1930-06-19">19. června 1930</time> a pro veřejnost bylo otevřeno <time datetime="1938-01-13">13. ledna 1938</time>.  Oficiálně se muzeu říkalo "Palestinské archeologické muzeum", ale od počátku to bylo známé jako "muzeum Rockefellerovo". Muzeum řídila mezinárodní správní rada až do roku 1966, kdy jej znárodnil jordánský král Husajn I. Brzy poté, v roce 1967, během šestidenní války se muzeum dostalo do rukou Izraele. Během války byla budova obsazena izraelskými vojáky a hexagonální věž sloužila jako rozhledna. Konaly se zde nelítostného boje mezi izraelskou a jordánskou armádou, ve kterých izraelská vojska zvítězila a skončila jordánská okupace východního Jeruzaléma.  Od roku 1967 bylo muzeum společně spravované Izraelským muzeem a izraelským "Ústavem pro památky a muzea" (později přejmenovaném na Izraelský památkový úřad).

Sbírky.

První kurátor muzea byl John H. Iliffe, který setřídil artefakty v chronologickém pořadí, od nejstarších dva miliony let až do roku 1700 našeho letopočtu. Mezi nejcennější sbírky patří dřevěné panely z 8. století z mešity al-Aksá a z období křížových výprav a také mramorové nadedveřní překlady z Baziliky Svatého hrobu. Kolekce je založena na nálezech archeologických vykopávek z raných let 1890-1948 v regionu. Vystaveny jsou artefakty objevené v Jeruzalémě, Megidu, Aškelonu, Lachiši, Samařsku a Jerichu.  Součástí sbírek jsou některé ze svitků od Mrtvého moře, které byly objeveny na archeologickém nalezišti Kumránu přibližně v roce 1946, a které obsahují biblické a další náboženské texty. Svitky byly Izraelem zakoupeny brzy poté co byly objeveny. Nejdříve byly uchovány v Rockefellerově muzeu a následně za války v roce 1967 přestěhovány do Svatyně knihy.

Rockefellerovo muzeum (), dříve Palestinské archeologické muzeum je archeologické muzeum ležící ve východním Jeruzalémě a obsahující velkou sbírku artefaktů objevených ve vykopávkách prováděných v Palestině na konci 19. století. V budově muzea je také sídlo Izraelského památkového úřadu.

The Rockefeller Museum, formerly the Palestine Archaeological Museum (PAM), is an archaeology museum located in East Jerusalem that houses a large collection of artifacts unearthed in the excavations conducted in Mandatory Palestine, in the 1920s and 1930s.  The museum is under the management of the Israel Museum and houses the head office of the Israel Antiquities Authority.


Biografie.

Neelix je druhem Talaxian. Narodil se na Rinaxu, měsíci domovské planety Talax v kvadrantu delta. Jeho prapradědeček však pocházel z druhu Myleanů. Celá Neelixova rodina byla zabita ve válce s Haakoniany.  Do roku 2371 se Neelix živil různě. Když se v roce 2371 setkal s lodí "USS Voyager", živilo ho to, co nalezl ve vracích zničených vesmírných lodí v blízkosti Ochráncovy vesmírné stanice. Poté, co pomohl posádce "Voyageru" setkat se s Ocampy, mimozemským druhem které Ochránce chránil, a poté, co byla Ochráncova stanice zničena, přidal se spolu se svou ocampskou přítelkyní Kes k posádce "Voyageru". Stal se šéfkuchařem, diplomatem a také takzvaným důstojníkem přes morálku. Jeho znalosti okolního vesmíru byli pro posádku "Voyageru" velmi cenné.  Neelix považoval za svého přítele šéfa bezpečnosti Tuvoka, kterého se neustále snažil rozveselit. Během transportu Neelixe, Tuvoka a mimozemské rostliny došlo k poruše, a na čas se z těchto tří stala jedna osoba, která se nazývala "Tuvix". Neelix si byl také velmi blízký s Naomi Wildmanovou, i její matkou Samanthou.  Neelixův pohled na náboženství nebyl nikdy plně osvětlen, ale po většinu času jeho pobytu na Voyageru věřil v talaxianskou verzi posmrtného života. Poté co byl po nehodě několik hodin klinicky mrtvý a neměl žádné posmrtné vize, ztratil v posmrtný život víru (epizoda „Mortail Coil“).  Neelix opustil Voyager v epizodě sedmé série „Homestead“, kdy byla nalezena malá talaxianská kolonie v pásmu asteroidů. Kapitán Kathryn Janewayová jmenovala Neelixe "oficiálním" velvyslancem Hvězdné flotily v kvadrantu delta. Poté se Neelix objevil ještě v závěrečné epizodě „Endgame“, kdy navázal s Voyagerem dálkovou komunikaci před tím, než se loď dostala do alfa kvadrantu.

Neelix je fiktivní mimozemská postava ze světa Star Treku. V seriálu "" se v roce 2371 dostal na palubu lodě Federace "USS Voyager", kde vykonával post velvyslance, kuchaře a tzv. morálního důstojníka. "Voyager" opustil v roce 2378, když byla objevena malá kolonie jeho druhu na asteroidu. Neelixe ztvárnil herec Ethan Phillips.

Neelix is a character in the science fiction television series "", played by actor Ethan Phillips since the series' inception. Neelix is an alien native to the distant far side of the galaxy, who has joined the crew of the United Federation of Planets starship USS "Voyager" as cook after its being captured by a mysterious shock wave to the Delta Quadrant.


Vývoj a popis stupňů.

Jako první byl postaven a otestován třetí stupeň nazývaný Zefiro 9. První testovací zážeh proběhl 20. prosince 2005 na italské raketové základně Salto di Quirra a byl úspěšný. Druhý test proběhl 28. března 2007 a během zážehu došlo k poklesu tlaku ve spalovací komoře a tím ke snížení tahu a prodloužení doby hoření. Příčiny tohoto jevu nebyly zveřejněny. Další test vylepšeného stupně s novou tryskou se uskutečnil 23. října 2008 a dopadl úspěšně. Poslední test proběhl 30. dubna 2009 a stupeň byl prohlášen za odzkoušený a připravený k provozu.  Druhý stupeň zvaný Zefiro 23 byl poprvé zažehnut na základně Salto di Quirra 26. června 2006. První test byl úspěšný a 27. března 2008 byl proveden druhý úspěšný testovací zážeh, po němž byl stupeň prohlášen za způsobilý. Plášť druhého stupně je zhotoven z vinutého uhlíkového kompozitu CFRP a tryska je vyrobena z uhlík-uhlíkového laminátu.  První stupeň P80 je velmi podobné konstrukce jako Zefiro 23. Tryska je ovladatelná elektro-mechanickým systémem pro směrování tahu a řízení letu. První testovací zážeh proběhl na Guyanském kosmickém centru 30. listopadu 2006 a byl úspěšný. Druhý zážeh proběhl 4. prosince 2007 a motor pracoval 111 sekund a produkoval tah 190 tun.  Čtvrtý stupeň se nazývá AVUM ("Attitude Vernier Upper Module") a je složen z pohonného a avionického modulu. AVUM slouží pro konečné navedení na oběžnou dráhu. Motor pracuje na principu přetlakového cyklu a spaluje asymetrický dimethylhydrazin a oxid dusičitý (NO). Zajímavou, v dnešní době však zároveň nezbytnou funkcí je možnost návratu tohoto modulu do atmosféry, kde bezpečně shoří. Díky této funkci je prakticky eliminováno nebezpečí srážky s vesmírným smetím a tedy jeho znehodnocování a zvyšování nebezpečnosti. Funguje na podobném principu, jako např. návratové kapsle – využívá trysek studeného vzduchu (každá o tahu 50 N), uložených ve dvou oddílech po třech.

Dispenser.

Brněnská firma S.A.B. Aerospace vyvíjí novou plošinu pro raketu Vega, která má unést namísto dřívějších 4 satelitů 16 satelitů. Plošina se jmenuje ""Dispenser"". První let dispenzru by měl proběhnout na jaře roku 2019.

Provoz.

První start rakety Vega proběhl z kosmodromu Kourou 13. února 2012 v 10:00 GMT. Raketa vynesla devět družic – LARES (LAser RElativity Satellite) italské kosmické agentury ASI, ALMASat-1 Boloňské univerzity a sedm nanosatelitů evropských univerzit – italské e-St@r a UniCubeSat GG, rumunský Goliat, maďarský MaSat-1, polský PW-Sat, francouzský Robusta a španělský Xatcobeo. Maďarská, polská a rumunská družice se staly prvními družicemi dotyčných zemí.  11. únor 2015 vyslala Vega k testovacímu suborbitálnímu letu zařízení IXV, první prototyp evropského raketoplánu (vztlakového tělesa). Let skončil úspěšně přistáním na hladinu Tichého oceánu.

Raketa Vega je evropská lehká nosná raketa pro náklady s hmotností do 2100 kilogramů. Provozovatelem je společnost Arianespace, která zajišťuje starty z kosmodromu Kourou ve Francouzské Guyaně.  Raketa je určena pro vynášení malých vědeckých družic vypouštěných na nízkou nebo polární dráhu. Raketa je čtyřstupňová, přičemž první tři stupně jsou poháněny tuhými pohonnými látkami. Čtvrtý stupeň je vybaven jedním motorem na kapalné pohonné látky, který spaluje asymetrický dimethylhydrazin a oxid dusičitý (NO).  Vývoj Vegy započal roku 1998, kdy se projekt lehkého nosiče Italské kosmické agentury (ASI) stal mezinárodním projektem pod dohledem ESA. Vývoj z 60 % financovala Evropská kosmická agentura, z 25 % Francie. Na projektu se podílely i Belgie, Francie, Itálie, Nizozemsko, Španělsko, Švédsko a Švýcarsko. První start proběhl 13. února 2012.

Vega (, meaning "Advanced generation European carrier rocket"), is an expendable launch system in use by Arianespace jointly developed by the Italian Space Agency (ISA) and the European Space Agency (ESA). Development began in 1998 and the first launch took place from the Centre Spatial Guyanais on 13 February 2012.  It is designed to launch small payloads — 300 to 2500 kg satellites for scientific and Earth observation missions to polar and low Earth orbits. The reference Vega mission is a polar orbit bringing a spacecraft of 1500 kg to an altitude of 700 km.  The rocket, named after Vega, the brightest star in the constellation Lyra, is a single-body launcher (no strap-on boosters) with three solid rocket stages: the P80 first stage, the Zefiro 23 second stage, and the Zefiro 9 third stage. The upper module is a liquid rocket called AVUM. The improved version of the P80 stage, the P120C, will be used as the side boosters of the Ariane 6. Italy is the leading contributor to the Vega program (65%), followed by France (13%). Other participants include Spain, Belgium, the Netherlands, Switzerland and Sweden.