Původ.

Na rozdíl od ptačího peří nevznikl chlup přeměnou plazích šupin.  Vzniká z pokožkových buněk a má typickou stavbu. Všechny kožní deriváty se zakládají tím způsobem, že od povrchové pokožky (epidermis) se odstupuje epitelový pruh, který směřuje do škárového vaziva. Proti tomuto epitelovému pruhu se v případě vývoje chlupu zorganizuje mezenchym, tedy vazivo škáry, a vytvoří tzv. chlupovou papilu. Chlupová papila se vtlačí do trámce epitelových buněk a celý trámec epitelových buněk papilu obklopí. Z terminálního okrsku epitelového pruhu se vytvoří chlupová cibulka (chlupová matrix) – bublus pili, která slouží pro výživu chlupu. Z bulbus pili vyrůstá vlastní chlup a vrstvy chlupového folikulu.

Stavba.

Zvířecí srst je složena z mnoha milionů chlupů, které vyrůstají z vrstvy kůže zvané “epidermis”. Chlupy rostou v chomáčcích z hluboko uložených papil známých jako folikuly, jejich hloubka uložení je různá v závislosti na velikosti chlupu a umístění na těle. Srst a chlupy různých savců jsou často velmi odlišné. Stavba i vzhled jsou charakteristické pro jednotlivé druhy; odlišují se i podle pohlaví, věku a roční doby. Každý chlup je zakotven ve škáře ve váčku (folikulu), ze kterého vyrůstá. Folikul i pochva vznikly vchlípením pokožky proti škáře. Každý folikul žije a umírá v určitém cyklu, jehož délka se liší od jedince k jedinci. Do pochvy ústí mazová žlázka. Každý chlup je spojený s drobným svalem – vzpřimovačem chlupu, který ho svým stahem nezávislým na vůli „zvedá“. Tento proces je významný při termoregulaci, protože vzpřímené chlupy v srsti brání většímu pohybu vzduchu okolo pokožky a brání tak vyšším tepelným ztrátám.  Zvířata bez srsti se někdy označují jako “nahá” (například některé speciálně vyšlechtěné rasy psů a koček).  Srst savců se skládá ze svrchní vrstvy zvané ochranný chlup neboli pesík, a spodní vrstvy neboli podsady.

Podsada a pesíky.

Podsada je jemná, hustá, většinou nevýrazně zbarvená a slouží jako izolační vrstva. Podsada se skládá z jemných, hustě rostlých, krátkých chloupků. U některých chovaných zvířat (ovce, lama, velbloud, králík atd.) vytvářející typickou strukturu zvanou vlna. Hlavní funkcí podsady je tepelná izolace: chrání před nadměrným chladem v zimě a teplem v létě.  Pesík je dlouhý, hrubý, rovný chlup, jenž podsadu přečnívá a má ochrannou funkci. Pesíky jsou různě dlouhé a silné a jsou nositeli celkového zbarvení. Někdy jsou pesíky přeměněné v ostny, bodliny nebo šupiny.

Sinusové chlupy.

Jsou zvláštní druh chlupů savců, přesahující ostatní srst. Jejich chlupový váček je opatřen krevními rozšířeninami, které umožňují upevnění chlupů v určité poloze. Mají hmatovou funkci. Vyrůstají na čenichu, před uchem, nad okem, na přední končetině a předloktí; u Damanů dokonce po celém těle. U člověka nejsou vyvinuté.  Vlastní chlup je tvořen neživými buňkami, pro které je typický vysoký obsah rohoviny (keratinu). Kromě keratinu je chlup většinou složen z velmi malého množství minerálních látek. Volná část chlupu nad pokožkou se označuje jako supradermální. Uvnitř chlupu se nachází kanálek, obvykle vyplněný dření, někdy je však dutý (například u medvědů ledních nebo různých druhů ovcí). Pak chlup funguje jako duté vlákno, které má velmi dobré tepelně izolační vlastnosti. Dřeň chlupu je obklopena kůrou, což je vlastně válec z pokožkových buněk.Chlup se skládá z dřeně (medulla), kůry (kortex) a kutikuly.

Dřeň.

Dřeň je tvořena úzkými, volně loženými buňkami nepravidelného tvaru, která spolu se vzduchovými mezerami či vakuolami tvoří centrální osu chlupu. Tato osa může mít různou strukturu: Může být souvislým pásem buněk, v jiných případech je různou měrou fragmentována,nebo může zcela chybět.

Kůra.

Kortex vyplňuje prostor mezi dření a kutikulou a jeho šířka je závislá na šířce medully

Kutikula.

Kutikula je svrchní vrstva chlupu složená z tenkých šupinek, sloužící jako vrstva zpevňující kortex a chránící vlastní chlup proti mechanickým poškozením. U jednotlivého chlupu se tvar šupin mění podél chlupu.

Vlastnosti.

Zbarvení.

To, co určuje barvu srsti chlupů savců, je pigment zvaný melanin, který se nachází v kůře chlupu. Šedé zbarvení je kromě toho dáno uzavřením vzduchu do dřeně chlupu.

Funkce.

Má funkci ochrannou, zejména jako termoizolační ochrana před vlivy počasí i klimatu. Barva srsti má funkci maskovací, ale někdy též signální.

Izolační funkce.

Kůže a její srst jsou komplexní systém, který má mnoho úloh. Kůže odděluje vnitřní prostředí od vnějšího, čímž chrání organismus před fyzikálním a chemickým poškozením. Srst tvoří izolující bariéru proti teplotě a jiným klimatickým extrémům. U mnoha druhů savců existují rozdíly v hustotě a zbarvení u letní a zimní srsti.  Suchozemští savci žijící v nejchladnějších oblastech světa si udržují stálou tělesnou teplotu především díky vrstvám vzduchu v srsti. Většina arktických savců má hustou, zpravidla bílou srst tvořenou dutými chlupy. V těchto chlupech se nachází vzduch, který působí jako tepelný izolátor. V létě je srst většiny arktických zvířat podstatně řidší než v zimě.  Medvěd lední má žlutobílou srst po celý rok. Když svítí slunce, bílé chlupy usměrňují jeho paprsky až k černě pigmentované kůži, kterou prohřívají. Mnoho horských savců musí mít stejně hustou srst jako arktické druhy.  Zimní srst u koní se skládá z husté, vlnité, krátké podsady a z vrchní vrstvy dlouhých, tuhých krycích chlupů. V suchém počasí stojí obě dvě vrstvy skoro kolmo na kůži, takže se v nich zadržuje vzduch, který izoluje tělo. Při dešti se mastné krycí chlupy formují do malých trojúhelníků, otočených špičkou dolů, z nichž odkapává voda, aniž by pronikla do vlnité podsady. Důmyslně uspořádané chlupy odvádějí vodu úspěšně i z míst, která jsou méně osrstěné (oči, tlama a nos, pohlavní orgány, okolí řitního otvoru). Srst jižních plemen koní žijících v suchém pouštním klimatu je hladce přiléhající, jemná, sametová a lesklá – má za úkol odrážet sluneční paprsky.

Jiné funkce.

U některých druhů savců je srst pozměněna tak, aby vyhověla jejich zvláštnímu způsobu života. Například tuleni mají špatně vyvinutou podsadu, přičemž tepelnou izolaci zajišťuje podkožní tuk. Podobně jako u vyder a bobrů je jejich srst vodotěsná.  U hrubosrstých plemen psů chovaných pro práci v terénu, např. u loveckých teriérů, byla vyšlechtěna srst, která musela být voděodolná a která by psy chránila před nepřízní počasí i před úrazy. Srst medvěda ledního se skládá z husté podsady a delších krycích chlupů – pesíků, které tvoří vodotěsnou vrstvu, takže ani při plavání v ledové vodě se vlastní kůže nikdy nenamočí.  Kůže a srst fungují také jako orgán ke vnímání teploty nebo změn fyzikálního tlaku.  Jedním z nejdůležitějších úkolů kůže a srsti je, že slouží jako prostředek komunikace. Kůže vydává pachy, které řídí sexuální chování a pomáhají zvířatům identifikovat každé jiné zvíře a jejich teritorium. Srst hraje extrémně důležitou komunikační roli nejen ve vztazích mezi zvířaty, ale i s jejich lidskými majiteli. Každého člověka potěší kontakt s hebkou a zdravou srstí svého psa, a také psi rádi komunikují prostřednictvím dotyků se svým pánem.  Řada druhů svou srst každoročně obměňuje a můžeme u nich rozlišit řidší letní srst a hustší zimní srst. Schopnost měnit srst nazýváme línání. Má vliv na termoregulaci i na maskování (např. zajíc polární).

Línání.

Při línání chlupů je podněcována, nebo potencována výživa chlupové cibulky. Pokud je počet narůstajících chlupů menší než počet vypadávajících chlupů, vznikají na těle holá místa, tzv. lysiny.

Fyziologické línání.

Mnozí savci si pravidelně mění srst, stávající srst vypadá , narůstá současně nová. To může být provázeno změnou barvy srsti (např. liška polární, sob polární, lasice hranostaj). Fyziologické línání nastupuje sezónně a je ovlivněno především délkou světelného dne a nepatrně i teplotou. V klimatických podmínkách mírného pásma probíhá línání dvakrát za rok. Na zimu savcům narůstá silný a hřejivý kožich, kdežto na jaře zvířata po línání nosí lehkou jarní a letní srst.  K vytvoření nové srsti potřebují zvířata mnoho živin,takže je nutné po dobu línání zvířata zvláště vydatně krmit. Srst se nevyměňuje však stejnoměrně, jelikož nové chlupy nenarůstají tak rychle, jako vypadávají staré. Tím narůstá riziko podchlazení v chladnějším období a při změně počasí. Línání v mírné formě probíhá celoročně, souvisí to s růstovým cyklem chlupů jehož fyziologická délka trvá přibližně 1 měsíc. Zvířata celoročně žijící v bytě mívají sezónní línání méně výrazné,ale ve zvýšené míře línají průběžně celý rok .  U některých plemen domácích zvířat vznikají problémy spojené s línáním. Pokud se srst mechanicky neodstraní může způsobit zdravotní obtíže. Existují ale například plemena psů , u kterých k línání nedochází vůbec – např. u českých teriérů, kerry blue teriérů nebo pudlů. U nich však hrozí nebezpečí plstnatění srsti.

Patologické línání.

Za patologické línání se považuje takové línání, které vede k tvorbě lysin. Pokud nadměrné línání trvá déle než 1 měsíc, je na místě nechat vyšetřit funkci štítné žlázy.

Zdravotní důsledky nedostatečné péče o kůži a srst.

Pod zplstnatělou nebo pod neodstraněnou odumřelou nevylínalou srstí snadno dochází k otlakům a zapařeninám, které se lehce infikují nečistotami a může být napadeno cizopasníky.

Co zhoršuje kondici srsti.

Kromě období línání ovlivňují kvalitu srsti další vnější i vnitřní faktory. nevhodná strava. Nemoci srsti a kůže mohou způsobit infekční onemocnění bakteriálního, virového, plísňového nebo parazitárního původu, také fyzikální nebo chemická traumata nebo hormonální a metabolické poruchy. Poruchy srsti mohou souviset s civilizačními vlivy – znečištěný anebo suchý vzduch, přehřáté místnosti, koberce z umělých vláken, pesticidy.

Význam.

Chlupy kožešinových zvířat jsou podstatnou částí kožešin. Největší průmyslový význam mají chlupy ovčí a velbloudí.  Srst je také domovem celé řady ektoparazitů, kteří jsou více či méně dokonale přizpůsobeni životu v srsti hostitele. Primárním problémem, před který je parazit postaven, je se v srsti udržet. Hustota osrstění je další velmi významnou vlastností ovlivňující vztah parazit – hostitel (například v souvislosti s velikostí parazita).

Kreacionismus.

Kreacionisté (zastánci vzniku života zásahem superinteligentní bytosti) namítají, že dosud nebyl nalezen žádný důkaz zachycující evoluci srsti v jejím průběhu.

Přítomnost keratinů u plazů.

Typ alfa keratinů, které se nacházejí v chlupech a obsahují aminokyselinu cystein, se pokládal za výhradně savčí znak. Studie rakouských vědců při zkoumání genomu kuřat a plazů anolisů rudokrkých nalezla několika dosud neidentifikovaných genů pro keratiny bohaté na cystein. Nyní se vědci domnívají, že geny pro alfa keratiny byly společné už pro předky savců, plazů i ptáků.

Zajímavosti.

Psi používají asi 25% svého denní příjmu proteinů právě k růstu srsti.  Nejstarší otisky srsti, které pocházejí z Číny, jsou staré asi 160 milionů let. Nový nález z jihozápadu Francie je zatím nejstarším skutečným chlupem a dokazuje savčí chlupy byly už před 100 miliony lety natolik dokonalé a funkční, že se během evoluce už nemusely dále vyvíjet, říkají vědci z Renneské univerzity.  V pokožce k ústí chlupu mazová žláza. Produkt mazové žlázy – serum cutaneum je odváděn k chlupovému váčku a vzlíná na povrch kůže. Serum cutaneum je velmi významná protektivní vrstva na kůži, má antibakteriální účinky. Tato přirozená bariéra je velmi často likvidována agresivními prostředky nebo parfémovanými mýdly a sprchovými gely.

Chlup u živočichů je součást tělního pokryvu (ochlupení). Srst je typicky savčím znakem. Stavbou a vznikem se chlup liší od chlupů rostlin (trichom) nebo výrůstků jednoduchých živočichů (pilus), jako jsou bakterie a bezobratlí. Chlupy se zakládají po celém povrchu těla, jejich počty se potom můžou v různých fázích vývoje redukovat nebo zmnožovat. Chlup není stálá struktura, ale vlivem biorytmů může opadávat.

Hair is a protein filament that grows from follicles found in the dermis. Hair is one of the defining characteristics of mammals. The human body, apart from areas of glabrous skin, is covered in follicles which produce thick terminal and fine vellus hair. Most common interest in hair is focused on hair growth, hair types, and hair care, but hair is also an important biomaterial primarily composed of protein, notably alpha-keratin.  Attitudes towards different forms of hair, such as hairstyles and hair removal, vary widely across different cultures and historical periods, but it is often used to indicate a person's personal beliefs or social position, such as their age, sex, or religion.


Osobní život.

Pep Guardiola se narodil matce Dolors a otci Valentí. Má 2 starší sestry, Francescu a Olgu, a mladšího bratra Pera, agenta uruguayského útočníka Luise Suáreze. Guardiola má ženu Cristinu Serru, kterou poprvé potkal v obchodě s oblečením když mu bylo 18. Pár má 3 děti: Màrius se narodil v roce 2001, Maria 28. prosince 2003 a Valentina 5. května 2008. Po přerušení trenérské kariéry v roce 2012 se Guardiola na rok přesunul do USA do Manhattanu v New Yorku, kde se rozhodoval o své budoucnosti. V květnu 2014 se Josep Guardiola se svou životní partnerkou Christinou oženil v kapli Matadepera u Barcelony.  V srpnu 2014 se začala ve Španělsku prodávat biografická kniha "Herr Pep", kterou sepsal novinář Martin Perarnau během 200 dní po boku Pepa Guardioly.

Trenérská kariéra.

Působil v katalánském velkoklubu FC Barcelona, kde prožil i většinu své hráčské kariéry. Jako trenér zde vyhrál všechny možné trofeje. V roce 2012 se po neúspěchu ve španělské lize a Lize mistrů UEFA rozhodl z Barcelony odejít.  V červnu 2013 převzal německý bundesligový klub FC Bayern Mnichov, kde podepsal tříletou smlouvu. První porážku si připsal 27. července 2013 v utkání DFL-Supercupu, když jeho mužstvo podlehlo Borussii Dortmund na stadionu Signal Iduna Park 2:4. První trofej získal 30. srpna 2013, kdy Bayern porazil v Superpoháru UEFA londýnskou Chelsea FC 5:4 v penaltovém rozstřelu (po prodloužení byl stav 2:2). Vyhrál s týmem i MS klubů (finálová výhra 2:0 nad marockým týmem Raja Casablanca) a v březnu 2014 slavil zisk bundesligového titulu (v rekordně krátkém čase - 7 kol před koncem). V sezoně 2014/15 dokázal německý ligový titul obhájit, v Lize mistrů ale klub vypadl opět v semifinále s Barcelonou. Mnichovský tým opustil v červnu 2016, kdy ho nahradil Carlo Ancelotti. Od července 2016 působí jako hlavní trenér anglického Manchesteru City.

Statistiky.

Trenér.

Aktualizováno: 24. června 2012

Josep Guardiola i Sala (* 18. ledna 1971, Santpedor) je bývalý španělský fotbalista a fotbalový trenér, který působí v anglickém klubu Manchester City FC.

Josep "Pep" Guardiola Sala (; born 18 January 1971) is a Spanish professional football manager and former player, who is the current manager of club Manchester City. He is considered to be one of the greatest managers of all time. He holds the record for the most consecutive league games won in La Liga, the Bundesliga and the Premier League.  Guardiola was a defensive midfielder who usually played in a deep-lying playmaker's role. He spent the majority of his career with Barcelona, forming a part of Johan Cruyff's "Dream Team" that won the club's first European Cup in 1992, and four successive Spanish league titles from 1991 to 1994. He later captained the team from 1997 until his departure from the club in 2001. After leaving Barcelona, Guardiola had stints with Brescia and Roma in Italy, Al-Ahli in Qatar, and Dorados de Sinaloa in Mexico. He was capped 47 times for the Spanish national team and appeared at the 1994 FIFA World Cup, as well as at UEFA Euro 2000. He also played friendly matches for Catalonia.  After retiring as a player, Guardiola briefly coached Barcelona B, with whom he won a Tercera División title, and assumed control of the first-team in 2008. In his first season as the first team manager, he guided Barcelona to the treble of La Liga, Copa del Rey and UEFA Champions League. In doing so, Guardiola became the youngest manager to win the aforementioned European competition. In 2011, after leading the club to another La Liga and Champions League double, Guardiola was awarded the Catalan Parliament's Gold Medal, their highest honour. The same year, he was also named the FIFA World Coach of the Year. He ended his four-year Barcelona stint in 2012 with 14 honours, a club record.  After a sabbatical period, Bayern Munich announced Guardiola would join the club as manager in 2013. Guardiola won the Bundesliga every season he was there, as well as two domestic doubles. He left the "Bavarians" for Manchester City in 2016, and guided them to a Premier League title in his second campaign in charge, breaking numerous domestic records as the team became the first to attain 100 league points. He won a second consecutive Premier League and EFL Cup the following season, as well as the FA Cup, becoming the first manager to win the domestic treble in English men's football.


Situace v Německu.

V Německu to v mnoha případech vyvolalo a vyvolává debatu o tom, jak dalece se daří integrovat muslimy do německé společnosti. V některých případech mnoho politiků naznačuje neúspěch této snahy o začlenění komunity s jiným žebříčkem hodnot do německé společnosti. Turecká ženská organizace "Papatja" zaznamenala v Německu od roku 1996 40 případů vražd ze cti.

Situace ve Francii.

Ve Francii situace nahrává s mnoha dalšími věcmi stranám z politického okraje jako je třeba Národní fronta. A je zde opět jedním z hnacích motorů diskuze o úspěšnosti začlenění do většinové společnosti.

Právní stránka věci.

Západní právo se na tento akt dívá jako na každou jinou vraždu, i se všemi právními důsledky z toho plynoucími. Podle islámského práva šaría je vražda ze cti také neodůvodnitelnou vraždou. V některých kulturách se jedná o místní zvyky (Albánie, Turecko) praktikovanými bez ohledu na názor islámského, nebo světského trestního práva.

Příbuzné jevy.

Kromě vraždy, tedy usmrcení (domněle) provinilého, se praktikují i jiné způsoby trestu, například oslepení či jiné zmrzačení.  Podobným typem vraždy je krevní msta, při níž příbuzní poškozeného pociťují čestný závazek odplatit újmu, která byla na jejich rodině či klanu spáchána jeho nečlenem. Krevní msta se ještě v 19. století běžně vyskytovala v Itálii jako takzvaná vendeta a byla spojena s vlivem klanů a klanovým společenským zřízením. V Itálii se tento způsob msty vykonával dlouho a dokonce se z části přenesl italskými přistěhovalci do USA kde se projevoval v prvé polovině 20. století.

Jako vražda ze cti se označuje záměrné usmrcení člena sociální skupiny (například rodiny nebo kmene), který svým jednáním poškodil podle názoru ostatních čest této skupiny. V dnešní době je vražda ze cti nejčastěji praktikována lidmi vyznávajícími islám. Na Západě jsou v současnosti případy vražd ze cti hlášeny především z USA, z Velké Británie a rovněž z Německa s početnou muslimskou menšinou, pocházející hlavně z Turecka.

An honor killing or shame killing is the murder of a member of a family, due to the perpetrators' belief that the victim has brought shame or dishonor upon the family, or has violated the principles of a community or a religion with an honor culture. Typical reasons include divorcing or separating from their spouse, refusing to enter an arranged, child or forced marriage, being in a relationship or having associations with social groups outside the family that is strongly disapproved by one's family, having premarital or extramarital sex, becoming the victim of rape or sexual assault, dressing in clothing, jewelry and accessories which are deemed inappropriate, engaging in non-heterosexual relations or renouncing a faith.  Though both men and women commit and are victims of honor killings, in some cultures the code of honor has different standards for men and women, including stricter standards for chastity for women and duty for men to commit violent acts if demanded by honor. In some cases the honor code is part of a larger social system that subjugates women to men. These asymmetries, combined with the predominance of heterosexual relationships and male perpetrators of violence, means honor killings are disproportionately violence against women. Prevention and punishment of honor killings and similar crimes of passion are issues of interest to local and international advocates for women's rights, men's rights, LGBT rights, freedom of religion, and groups against domestic violence in general.  Honor killing is a type of domestic violence in the broadest sense of violence within a family (not limited to intimate partner violence, which is another common meaning of the term). The justice systems of some countries, whether by explicit provisions of by lack of enforcement of existing laws, either do not prosecute or dispense reduced penalties for killings committed in the name of family honor. Some jurisdictions have more lenient penalties for crimes of passion committed without premeditation (such as murder immediately upon discovery of adultery), or explicitly have reduced penalties for a husband who kills a cheating wife (but not necessarily the reverse). Special treatment of crimes of passion apply whether or not the killing is made in the name of honor, but perpetrators of honor killings can benefit from these rules, and the exceptions raise similar objections from anti-violence advocates.


Život.

Přestože se narodil v Detroitu, své dětství strávil ve vesnici Morton Grove v Illinois. Svou kariéru zahájil v polovině šedesátých let a vůbec první nahrávkou, na níž se podílel, bylo album "Stand Back! Here Comes Charley Musselwhite's Southside Band" bluesového harmonikáře Charlieho Musselwhitea z roku 1966. Později se přestěhoval do oblasti San Francisco Bay Area, kde vystupoval s různými hudebníky. Zde také získal nahrávací smlouvu s hudebním vydavatelstvím Philips Records a roku 1968 vydal své první sólové album nazvané "Cristo Redentor"; též vydavatelství vydalo i jeho dvě následující nahrávky.  Když roku 1969 odešel Henry Vestine ze skupiny Canned Heat, jeho místo zaujal právě Harvey Mandel; jeho třetím vystoupením se skupinou byl koncert na hudebním festivalu Woodstock v srpnu toho roku. Se skupinou nahrál alba "Future Blues" (1970) a "Historical Figures and Ancient Heads" (1971). Brzy poté ze skupiny s baskytaristou Larrym Taylorem odešel a oba se stali členy skupiny Bluesbreakers anglického bluesového hudebníka Johna Mayalla hrál na jeho albech "USA Union" (1970) a "Back to the Roots" (1971).  Od Mayalla odešel v roce 1972, tedy po dvou letech svého angažmá, a s několika dalšími hudebníky založil skupinu Pure Food & Drug Act. Když v roce 1974 ze skupiny The Rolling Stones odešel kytarista Mick Taylor, byl Mandel osloven jako možný náhradník; se skupinou však nakonec nahrál pouze dvě písně: „Hot Stuff“ a „Memory Motel“ z alba "Black and Blue". Paralelně s působením v techto skupinách nadále rozvíjel i svou sólovou kariéru (během sedmdesátých let vydal dalších šest alb) a hrál s mnoha dalšími hudebníky, mezi něž patří například Barry Goldberg, Dewey Terry, Kenny Burrell či Ron Carter.  Počátkem devadesátých let opět krátce vystupoval s Canned Heat, přičemž podobně se skupinou hrál i v letech 1996 až 1999. Roku 2010 se skupinou začal opět vystupovat, ale kvůli svému zdravotnímu stavu opět odešel. V roce 2013 mu byla diagnostikována vzácná forma rakoviny, která se nachází v nosu. Za účelem získání financí na léčbu byla uspořádána aukce, v níž se dražily jeho kytary, ale i podepsané kytary od jeho přátel, jako například od Carlose Santany či Keitha Richardse.  V roce 2011 vystoupil po boku písničkáře Boba Dylana na předávání cen Grammy. Roku 1996 se představil jako herec ve filmu "Chalk" režiséra Roba Nilssona.

Harvey Mandel (* 11. března 1945, Detroit, Michigan, USA) je americký kytarista, který byl členem bluesové skupiny Canned Heat a vystupoval rovněž s anglickým hudebníkem Johnem Mayallem. Během své kariéry spolupracoval i s dalšími hudebníky, mezi které patří například Charlie Musselwhite či skupina The Rolling Stones. Je označován za jednoho z prvních rockových kytaristů, kteří využívali obouruční tapping na pražcích.

Harvey Mandel (born March 11, 1945, in Detroit, Michigan, United States) is an American guitarist known for his innovative approach to electric guitar playing. A professional at twenty, he played with Charlie Musselwhite, Canned Heat, the Rolling Stones, and John Mayall as well as starting a solo career. Mandel is one of the first rock guitarists to use two-handed fretboard tapping.


Život.

Harriet Candace "Rose" Clark se narodila v roce 1852 ve městě La Port, Indiana. Věnovala se malování a kreslení, které učila v 80. letech 19. století na škole Saint Margaret v Buffalu, New York. Jednou z jejích studentek byla například patronka umění Mabel Dodge Luhan, pro kterou později projektovala úpravy její vily v italské Florencii.  Začátkem 90. let začala být aktivní jako fotografka a pracovala samostatně až do roku 1898. Někdy na konci 90.let se setkala s Wadeovou a jejich spolupráce trvala dvanáct let. Kolem roku 1900 si začala dopisovat s Alfredem Stieglitzem, který ji povzbuzoval a dával jí cenné rady z oblasti umění. Stieglitz ji v roce 1902 zařadil ve svém článku v časopise "Century Magazine", spolu s Gertrudou Käsebierovou, Evou Watson-Schützeovou nebo Mary Devensovou, mezi deset nejvýznamnějších amerických piktorialistických fotografek tehdejší doby.  Clarková se zřejmě naučila fotografické umění od Käsebierové, později v životě řekla, že Käsebierové vděčí „"za své úspěchy s fotoaparátem"“.  V roce 1920 se přestěhovala z Buffala do New Yorku, kde nabízela portréty a další malby za značné sumy (až 2 000 dolarů za celkový portrét). Do Buffala se vrátila v roce 1926.  Clarková se nikdy nevdala a o jejím soukromém životě je toho známo jen velmi málo. Zemřela v Buffalu 28. listopadu 1942 a byla pohřbena v La Porte. Nekrolog byl zaměřen na její práci jako malířka a neuvádí nic o fotografii.

Slečny Clark a Wade.

Z důvodů, které nebyly nikdy vysvětleny, začaly v roce 1899 Clark a Wade vystavovat a publikovat fotografie pod svými společnými jmény. Po mnoho let se předpokládalo, že Clarková byla umělec, která komponovala a snímala všechny fotografie a Wade měla na starosti technickou stránku věci jako vyvolání a tisk.  Clarková se o tomto zmínila v dopise Stieglitzovi v roce 1900: ""Paní Wade je velmi váhavá - a ve snaze dostat fotografie, které jste chtěl... Budu ji muset nabádat každý den."" Nicméně v dopise Frances Benjamin Johnstonové ve stejném roce Clarková psala: ""Jak slečna Wadeová tak já používáme fotoaparáty možná více než deset let, ale teprve před dvěma lety jsme začali portrétovat komerčně.""  Koncepce umělec/technik v jejich partnerství také mohl vyplývat ze skutečnosti, že Clarková měla několik samostatných výstav, zatímco Wadeová vystavovala pod svým vlastním jménem jen velmi málo. Existují však náznaky, že se Wadeová podílela nejen na technické stránce věci, ale prováděla také řadu estetických rozhodnutí. Zjevně se zajímala také o estetiku, napsala několik vlastních článků, ve kterých se věnovala poradenství v oblasti uměleckého směru. Řadu článků napsaly autorky společně.  Clarková a Wadeová vystavovaly poprvé v roce 1899 pod společným jménem na výstavách v umělecké společnosti "Buffalo Society of Artists" a "New York Camera Club". V příštích deseti letech jejich fotografie získávaly ocenění na velkých výstavách po celém světě, včetně Art Institute of Chicago, Pennsylvania Academy of Fine Arts, Photo Club de Paris, Pan-American Exposition, Corcoran Gallery of Art nebo Louisiana Purchase Exposition.  V roce 1902 Stieglitz zařadil snímek Clarkové a Wadeové do druhé série národního portfolia "Americké piktorialistické fotografie". Portfolio bylo vytištěno v limitované edici 150 kopií a myšlenkou bylo ukázat jen ty nejlepší fotografie vybírané náročným Stieglitzem.  Jejich spolupráce skončila zřejmě kolem roku 1910. Důvod zrušení jejich společného úsilí není znám, i když to mohlo být způsobeno zhoršením zdravotního stavu Wadeové, která zemřela o pět let později.

Rose Clark (1852 La Port, Indiana – 28. listopadu 1942 Buffalo, New York) byla americká piktorialistická malířka a fotografka aktivní na počátku 20. století. Je nejznámější svými fotografiemi, které vystavovala s Elizabeth Flint Wadeovou pod společnými jmény, buď jako „Rose Clark a Elizabeth Flint Wade“ nebo jako „Slečny Clark a Wade“ (Misses Clark and Wade).

Rose Clark (1852–1942) was an early 20th-century American painter and pictorial photographer. She is best known for the photographs she exhibited with Elizabeth Flint Wade under their joint names, either as "Rose Clark and Elizabeth Flint Wade" or as "Misses Clark and Wade".


Historie.

Navzdory tomu, že ji vymyslel Charles Wheatstone, je tato šifra známá jako Playfairova. Pojmenovaná je po baronovi Lyonu Playfairovi, který prosazoval její používání. První zaznamenaný popis Playfairovy šifry je dokument podepsaný Wheatstonem, který pochází z 26. března 1854.  Britské ministerstvo zahraničí ji ale odmítlo s tím, že je příliš složitá. Když poté Wheatstone ministerstvu nabídl, že její jednoduchost demonstruje tím, že se jí tři ze čtyř dětí z blízké školy naučí během 15 minut, ministerstvo odpovědělo: „To je velmi pravděpodobné, ale naše diplomaty ji nenaučíte nikdy.“  Z taktických důvodů ji Britové používali ve druhé búrské válce a první světové válce a také Australany a Němci ve druhé světové válce. Bylo to proto, že se šifra dá rychle naučit a nevyžaduje žádné speciální zařízení. Typickým účelem bylo chránit důležité, ale ne kritické tajné informace. Poté, co by se ji podařilo nepřátelským kryptoanalytikům prolomit, by už informace byla nepoužitelná.  Dnes se Playfairova šifra už v armádě nepoužívá kvůli novým digitálním kódovacím systémům. Je považována za málo bezpečnou, protože by ji mohly moderní počítačové systémy prolomit během sekund.  První publikované prolomení Playfairovy šifry je devatenáctistránkový spis poručíka Josepha Mauborgna z roku 1914.

Popis systému.

Text k zašifrování se napíše bez diakritiky velkými písmeny, jedno písmeno z abecedy, které se málo vyskytuje, zaměníme za jiné (v češtině například Q za K). Poté text rozdělíme do dvojic, tzv. bigramů. Pokud se v bigramu objeví dvě stejná písmena, je nutné je oddělit jinými písmeny (např. X nebo Z). Pokud má text lichý počet písmen, doplní se na konci opět písmeny X nebo Z.  Odesílatel a příjemce se domluví na hesle, jehož délka by měla být aspoň 5 znaků, přičemž se žádné neopakuje (kratší by bylo snáze rozluštitelné). Poté se sestaví čtverec o délce strany 5x5 znaků, vytvořený z hesla a zbylých písmen abecedy. Pokud se v heslu některá písmena opakují, napíší se jen jednou. Vynechá se také písmeno Q. Protože máme ve čtverci 25 znaků, počet možných hesel je 15 511 210 043 330 985 984 000 000.  V šifrování je základní skutečnost, že písmena z každého z bigramů se mohou ve čtverci vyskytnout ve třech pozicích: na stejném řádku, na stejném sloupci nebo na jiném řádku a sloupci. Samotné šifrování probíhá podle tří pravidel:  Výsledný zašifrovaný text se pak rozdělí do skupin po pěti písmenech. Pokud je poslední pětice neúplná, doplní se bezvýznamovými dvojicemi (např. XX).  Dešifrování probíhá opačně oproti šifrování. Zašifrovaný text se rozdělí na bigramy a v tabulce se hledají písmena původního textu. Nakonec se podle významu vloží zpět původní Q, která byla zaměněna za K.

Příklad zašifrování.

Wikipedie, otevřená encyklopedie

Dešifrování.

Podobně jako jiné starší klasické šifry může být i tato poměrně snadno prolomena, pokud je k dispozici dostatečně dlouhý text. Klíč lze jednoduše získat, pokud známe původní i zašifrovaný text. Je-li znám pouze zašifrovaný text, tzv. útok hrubou silou spočívá ve zkoumání četnosti výskytu bigramů a získávání klíče z nich při znalosti četnosti výskytu bigramů v předpokládaném jazyce zprávy.  V angličtině je možné hledat dvojice bigramů s navzájem přehozenými písmeny, protože existuje mnoho slov začínajících RE a končících ER, stejně tak DE a ED, např. REstrictER nebo DEfeatED. Po identifikování takových slov je snazší sestavit předpokládaný text a odhalit tak šifrový klíč.  Jinou možnou metodou je gradientní algoritmus, spočívající v náhodných záměnách např. nějakého bigramu za jiný bigram a následném zkoumání, je-li nový text smysluplnější. Ručně by se jednalo o zdlouhavou práci, nicméně počítačové systémy mohou touto metodou prolomit i poměrně krátké texty.  Playfairovu šifru odlišuje od jiných podobných šifer skutečnost, že se v žádném bigramu nevyskytují dvě stejná písmena. Pokud dostatečně dlouhý zašifrovaný text neobsahuje žádnou dvojici stejných písmen, je pravděpodobně zakódován touto šifrou.

Playfairova šifra je polyalfabetická šifra, kterou navrhl v roce 1854 britský vědec Charles Wheatstone. Pojmenovaná je podle největšího propagátora a britského poslance Lyona Playfaira. Byla používána jako vojenská polní šifra v omezené míře i za druhé světové války.

The Playfair cipher or Playfair square or Wheatstone-Playfair cipher is a manual symmetric encryption technique and was the first literal digram substitution cipher. The scheme was invented in 1854 by Charles Wheatstone, but bears the name of Lord Playfair for promoting its use.  The technique encrypts pairs of letters ("bigrams" or "digrams"), instead of single letters as in the simple substitution cipher and rather more complex Vigenère cipher systems then in use. The Playfair is thus significantly harder to break since the frequency analysis used for simple substitution ciphers does not work with it. The frequency analysis of bigrams is possible, but considerably more difficult. With 600 possible bigrams rather than the 26 possible monograms (single symbols, usually letters in this context), a considerably larger cipher text is required in order to be useful.


Implementace.

Jednou z možností konstrukce tabulky je využití metod podobných prohledávání databází (tvorba indexů pro záznamy). Tvorbu ovlivňuje potřeba dvou základních operací a to vkládání a vyhledávání. Shodným znakem při implementaci tabulky symbolů je většinou použití hashovací tabulky. Překladač může využít jednu velkou tabulku pro všechny symboly nebo několik menších hierarchicky uspořádaných tabulek pro různé části zdrojového kódu. Konkrétní implementace se liší podle toho, zda se tabulka vytváří pro jazyk bez blokové struktury (např. BASIC) nebo jazyk s blokovou strukturou programu (Pascal atd.).

Jazyky bez blokové struktury.

U těchto jazyků se využívají tři způsoby implementace: neseřazené tabulky, seřazené tabulky a uložení obsahu tabulky do stromové struktury. Neseřazené i seřazené tabulky mají poměrně neefektivní vyhledávání i zápis (lineární složitost). V třetím případně je složitost vkládání i vyhledávání zredukována, ale za cenu větší paměťové náročnosti a složitostí implementace.

Jazyky s blokovou strukturou.

U těchto jazyků je situace složitější o nutnost zachovat blokovou strukturu zápisu programu, tzn. umožnit používání lokálních proměnných, procedur a funkcí. Toho lze docílit vytvořením několika tabulek (pro každý blok jedna), které jsou uspořádány do stromové struktury, přičemž při hledání záznamu se postupuje ve stromu pouze vzhůru (ke kořeni). Může být využito též zásobníku.

Použití.

Tabulka symbolů se využívá při sémantické analýze, po které by měla obsahovat všechny nalezené identifikátory jako například proměnné, konstanty, procedury, funkce a informace o nich. Ukládané informace se odvíjí od objektu, který je do tabulky ukládán. Ukládání provádí ve většině případů lexikální analyzátor. Informací se využívá nejen ke kontrole, ale následně i v dalších částech překladače (například při alokaci paměti).

Příklad.

Zde je uveden jednoduchý příklad několika položek v tabulce symbolů, který obsahuje pouze proměnné. První sloupec obsahuje adresu do paměti, kde je proměnná uložena. Ukládání provádí interpret a může mít absolutní, nebo relativní podobu. Druhý sloupec popisuje typ symbolu, zde se jedná o typ použité proměnné. Pokud by se jednalo o funkci, bylo by zde uvedeno více údajů (např. typ jednotlivých parametrů, typ návratové hodnoty atd.). Ve třetím sloupci je uveden název symbolu. Čtvrtý sloupec obsahuje délku, nebo také velikost, ta může být závislá na použité platformě a je také dána definicí v konkrétním jazyce.  Jak je možné vidět v uvedené tabulce, proměnná indexDoPole nebyla deklarována, ale byla použita. Pokud bychom používali jazyk, který umí používat pouze deklarované proměnné, jednalo by se o sémantickou chybu.

Tabulka symbolů je v informatice označení pro datovou strukturu, kterou používá překladač nebo interpret pro uložení všech identifikátorů nalezených ve zdrojovém kódu programu, které jsou doplněny o další informace. Tabulku symbolů může používat většina částí překladače. Vzhledem k tomu, že je zde uvedena i informace o velikosti objektu, často se toho využívá při statické nebo dynamické alokaci paměti.

In computer science, a symbol table is a data structure used by a language translator such as a compiler or interpreter, where each identifier (a.k.a. symbol) in a program's source code is associated with information relating to its declaration or appearance in the source. In other words, the entries of a symbol table store the information related to the entry's corresponding symbol.


Život.

V roce 1936 maturoval na reálném gymnáziu ve Valašském Meziříčí, v letech 1930–1940 studoval na pražské konzervatoři. Dirigování studoval u M. Doležila a P. Dědečka, skladbu u R. Karla a Aloise Háby. Na mistrovské škole konzervatoře byl v letech 1939–1942 žákem Václava Talicha. Operní režii studoval u Ferdinanda Pujmana. Současně s konzervatoří studoval na Universitě Karlově v Praze v letech 1936–1939 hudební vědu a estetiku.  V letech 1940–1941 byl dirigentem v Divadle E. F. Buriana, v letech 1941–1943 byl asistentem režie v Národním divadle a v sezóně 1943/1944 byl dirigentem a režisérem opery ve Státní divadle v Brně. V roce 1945 spoluzakládal s Antonínem Kuršem a Aloisem Hábou Divadlo 5. května a v letech 1945–1948 zde vedl operu jako šéf, režisér a dirigent. Po sloučení divadla s Národním divadlem v roce 1948 se stal režisérem a dirigentem Národního divadla. V sezóně 1951/1952 byl členem tříčlenného vedení opery, v letech 1958–1960 byl zástupcem šéfa opery pro Smetanovo divadlo. V letech 1962–1965 byl současně i režisérem Laterny magiky.  V Národním divadle působil v letech 1948–1989. Po dobu svého působení úzce spolupracoval s výtvarníky Františkem Tröstrem a Josefem Svobodou. Ve svých inscenacích používal úspěšně filmové prostředky a projekce.  Pohostinsky režíroval v La Scale v Miláně, v Royal Opera House v Londýně, v Teatro La Fenice v Benátkách, ve Staatsoper a Volksoper ve Vídni, v Deutsche Oper v Berlíně a rovněž na operních scénách v Mnichově, Drážďanech, Curychu, Kodani a dalších městech.  Byl autorem několika baletů, instrumentálních skladeb, dvou oper a dvou zpěvoher. V 60. a 70. letech 20. století natočil mnoho operních a baletních inscenací pro televizi a film. V roce 1987 vyšla jeho kniha pamětí "Jak jsem dělal operu" (vydal Panton Praha).  Je pohřben v Příbrami na Městském hřbitově "na Panské louce".

Václav Kašlík (28. září 1917 Poličná – 4. června 1989 Praha) byl český dirigent, hudební a operní skladatel a režisér opery.

Václav Kašlík (28 September 1917 – 4 June 1989) was a Czech composer, opera director and conductor, known for his operas, both on the stage and on television.  Kašlík was born in Poličná (today part of Valašské Meziříčí) in Moravia, Austria–Hungary (now in the Czech Republic). He studied musicology at Prague University, and composition, conducting, and opera production at the Prague Conservatory. In 1940 he began working for Brno radio as a conductor, and made his debut as a director at the Prague National Theatre with Boleslav Vomáčka’s "The Watersprite". In 1945 he and Alois Hába founded on the grounds of the former "Neues Deutsches Theater" the "Grand Opera of the Fifth of May" (today the State Opera Prague).  In 1953 he returned to the Prague National Theatre, establishing international reputation as a director. His use of television, film, and projections brought him wide acclaim, particularly due to the collaboration with Josef Svoboda.  His compositions are colored by the folk music of Moravia and Moravian Wallachia, as well as jazz and pop music.


Člen korespondent.

Souvisejícím titulem, který rovněž existuje v některých zemích, je člen korespondent (, , "člen-korresponděnt"), tím je významná a uznávaná osoba vědeckých objevů a vědomostí.

Historie.

Historicky význam titulu "akademik" ("academician") navazuje na tradice dvou nejúspěšnějších raných vědeckých společností, buďto (Spojené království), kde šlo o "čestné uznání" nezávislým orgánem vzájemných recenzentů, hodnotitelů, a bylo míněno jako odlišení osoby, které dávalo relativně malou formální moc navíc, nebo na model (Francie), kde šlo o mnohem užší integraci s vládou, poskytovalo více státních financí jakožto organizaci a kde "titul" akademika znamenal mnohem víc práv, pokud šlo o rozhodování. Zatímco oba přístupy jsou do určité míry politické, obvykle jsou "vědecké akademie" tvořeny po Britském modelu, povaha zapojení politiků při stání se "akademikem" je více zakořeněna ve vědecké argumentaci, pokud je organizace tvořena dle Francouzského modelu, zapojuje typicky mnohem více partikulárních zájmů a čistě politických důvodů, které nemají s vědou nic společného.

Česko.

Historicky byl krom uvedeného jako "akademik" označován student obchodní akademie, případně i vojenské akademie, jakož i absolvent těchto institucí. Uvedené označení se rovněž užívalo pro posluchače vysoké školy, tedy pro vysokoškolského studenta. Z 19. století je rovněž doloženo užívání pro člena univerzity. Historické prameny dokládají též požívání označení "akademik" pro studenty či žáky malířské akademie, přičemž je také užívání uváděno pro umělce – představitele akademismu. V některých pramenech je též možné nalézt tohoto užívání i pro akademické malíře, což byl v minulosti udělovaný akademický titul.

Řádný člen.

Akademik jakožto synonymum pro řádného člena akademie věd (bez významu vědeckého nebo čestného titulu) se jako termín využíval v zemích bývalého Rakousko-Uherska a Německého císařství (); v rámci Českých zemí souvisel s Českou akademií věd a umění císaře Františka Josefa I. (1888–1918) a Českou akademií věd a umění (od roku 1918).

Akademická hodnost.

V Československu se titul "akademik" (často zkracováno jako "akad.") uděloval jako nejvyšší akademická hodnost, která mohla být udělována v letech 1953–1992 po dobu existence Československé akademie věd, ČSAV (resp. Slovenské akademie věd, SAV). Udělení titulu spočívalo ve jmenování řádným členem akademie věd a znamenalo nejvyšší možnou poctu pro československé vědce. Akademici byli jmenováni vládou ČSSR (SSR) zpravidla na základě volby valným shromážděním členů akademie, příp. na návrh jejího prezidia (první akademici byli jmenováni prezidentem na návrh vlády). Titul byl obvykle udělován vynikajícím vědcům za celoživotní práci ve svém oboru.  Na rozdíl od ostatních akademických titulů se tento titul uváděl před jménem nositele a nahradil všechny ostatní tituly před i za jménem, kombinace nebyla přípustná. Jako pocta pro akademika existoval zvláštní příplatek ke standardnímu platu, v určité době i služební auto a nárok na státní pohřeb. Nižší členství ČSAV byl tzv. "člen korespondent". Shromáždění akademiků a korespondentů čítalo zhruba 200–300 osob. Roku 1988 vzrostl počet akademiků ze 72 na 112 a počet korespondentů ze 161 na 201.  Jako nejvyšší vědecká hodnost (podobně jako třeba doktor nebo profesor) se nadále používá v následujících zemích (zejména bývalého Východního bloku): Arménie, Ázerbájdžán, Bosna a Hercegovina, Bulharsko, Čína, Estonsko, Gruzie, Chorvatsko, Litva, Lotyšsko, Maďarsko, Moldavsko, Mongolsko, Rumunsko, Rusko, Severní Makedonie, Slovinsko, Srbsko, Tádžikistán, Turecko a Ukrajina. Po určitých reformách spojených s rozpadem Sovětského svazu bylo též umožněno, aby se začaly formovat nové akademie, které již nejsou spjaty pouze s výsadním monopolem státu. Zatímco některé z těchto následně nově utvořených akademií provedly zlepšení relativně rigidní struktury, prestiž a význam tohoto titulu byla podstatným způsobem narušena a titul "akademik" ("academician") tak mohl být udělován pseudovědeckými asociacemi, nebo organizacemi, které tento titul užívají pouze za účelem získávání peněz. Proto se stalo zvykem či téměř povinností uvádět také onu instituci – tedy akademii se kterou je dotyčný spjat.

Příslušník akademické obce.

Československá akademie věd (ČSAV) fungovala do roku 1992, od té doby tedy již členy tato instituce mít nemůže, přičemž následně vzniká – již v České republice – Akademie věd České republiky (AV ČR), tato instituce již systém členství neužívá, od roku 1993 do současnosti se tedy v ČR již o nejvyšší akademickou hodnost (titul) nejedná. V současné době tak některé české prameny chybně označují příslušníky akademické obce.

Finsko.

Čestný titul.

V několika zemích se termín využívá jako čestný titul – typicky se jedná o Finsko. Ve Finsku (, , ) jej uděluje prezident, a to maximálně 12 akademikům za přínos ve vědě a školství a 8 akademikům za literaturu a umění.

Německo, Nizozemí.

Dnes se v Německu namísto termínu "akademik" používá prosté označení "člen akademie" (), podobně tak i v Holandsku ().

Spojené království.

Ve Spojeném království se pro označení členů učených společností používá zcela odlišného systému oproti kontinentální Evropě, užívá se tam výraz "člen", tedy (např. , zkratka "FRS"), například též , což může být považováno za přibližný ekvivalent. ("Fellowship of the Academy of Social Sciences") byl znám jako , a to až do července roku 2014.

Kanada.

V Kanadě je srovnatelně udělováno .

Spojené státy.

Ve Spojených státech se ekvivalentně označuje osoba, která pracuje jako učitel nebo výzkumník na univerzitě případně jiné vysoké škole, přičemž je dotyčný zpravidla držitelem vyššího stupně vzdělání (např. D.Sc.).

Akademik (zkratka akad.) je označení či titul obvykle související s členstvím v akademii věd (AV), přičemž konkrétní význam se v průběhu času měnil a stejně tak se liší i v rámci jednotlivých zemí světa. V mnoha zemích (včetně Československa) byl udělován jako titul značící nejvyšší akademickou hodnost – řádného člena akademie věd. V rámci některých zemí bývalého Východního bloku se podle vzoru Akademie věd SSSR užívá dodnes. Oproti tomu současná Akademie věd České republiky (AV ČR) systém řádného a mimořádného členství nevyužívá, titul již neuděluje a nepoužívá ani prostého označení "akademik" u stávajících zaměstnanců. V rámci některých zemí bývalého Západního bloku je též užíváno ekvivalentní označení „akademik“ (nikoli titul) pro pracovníky univerzit nebo jiných vysokých škol.

An academician is a full member of an artistic, literary, engineering, or scientific academy. In many countries, it is an honorific title used to denote a full member of an academy that has a strong influence on national scientific life. In systems such as the Academy of Sciences of the USSR, the title grants privileges and administrative responsibilities for funding allocation and research priorities.


Jak elektronický mailing list funguje.

E-mailové konference jsou obvykle plně nebo částečně automatizované pomocí speciálního softwaru pro správu mailing listů a hlavní adresy, které jsou nainstalovány na serveru schopném přijímat e-mail. Příchozí zprávy odeslané na hlavní adresu jsou zpracovány softwarem, a v závislosti na svém obsahu, jsou zpracovány interně (v případě zpráv obsahujících příkazy určené pro samotný software), nebo jsou distribuovány na všechny e-mailové adresy přihlášené do seznamu adresátů. V závislosti na software, mohou existovat další adresy určené za účelem zasílání příkazů.  E-mailové zprávy zaslané z e-mailové adresy člena konference na určitou e-mailovou adresu jsou automaticky rozesílány všem členům (abonentům), kteří jsou registrování v příslušné diskusní skupině, tj. fakticky přidání do mailing listu. Je-li konference nastavena jako moderovaná, osoba nebo osoby s právem moderátora mohou rozhodovat o přijímání (registraci) členů konference a o jejich vylučování, popřípadě může být rozesílání jednotlivých zpráv podmíněno jejich souhlasem. Někdy lze pomocí e-mailů i měnit některá nastavení systému. V některých systémech je možné například slučovat všechny zprávy z jednoho dne do jedné zprávy, dočasně zastavit či trvale odhlásit odběr zpráv atd. V typické e-mailové konferenci je seznam oprávněných odesílatelů shodný se seznamem adresátů, ale i toto může být nastaveno odlišně.  Mnohé servery pro poštovní konference mají speciální e-mailovou adresu, na kterou účastníci (nebo ti, kteří chtějí být účastníky) mohou posílat příkazy na server, které plní následující funkce: přihlášení, odhlašování, dočasné zastavení odesílání zpráv se na ně, nebo mění dostupné preference. Společný formát pro zasílání těchto příkazů je poslat e-mail, který obsahuje pouze příkaz následovaný jménem mailing listu. Příklady: "subscribe anylist" nebo "subscribe anylist Jan Novák". Některé servery umožňují uživatelům vykonávat tyto funkce přes webové uživatelské rozhraní.  Většinu mailing list serverů je možné nastavit, aby předávaly zprávy účastníkům konkrétní poštovní konference buď jednotlivě v pořadí jak jsou doručeny serveru nebo ve formě přehledu, v níž všechny zprávy přijaté za konkrétní den jsou sloučeny do jednoho e-mailu, který je odeslán účastníkům jednou denně. Některé e-mailové konference umožní jednotlivým účastníkům se rozhodnout, jak upřednostňují dostávat zprávy ze seznamu serveru (jednotlivě nebo ve formě přehledu).

Druhy.

Oznamovací – newsletter.

Jedním typem mailing listu je oznamovací mailing list, který se používá především jako jednosměrný zdroj informací a zpráva na něj může být odeslána jen některými účastníky. Často se tento typ nazývá newsletter. Newslettery a propagační mailing listy jsou používané v různých odvětvích, jako součást přímých marketingových kampaní.

Diskuzní – e-mailová konference.

Dalším typem elektronického seznamu adres je diskusní list (e-mailová konference), do kterého může přispívat každý účastník. Účastník používá diskuzní mailing list, aby posílal zprávy všem ostatním účastníkům, kteří mohou odpovědět podobným způsobem. Tímto se uskutečňuje diskuse a výměna informací. E-mailové konference tohoto typu mají obvykle určené téma (například politika, vědecké diskuse, soutěže o nejlepší vtip), a téma může sahat od extrémně úzkého až po velmi široké. V tomto jsou diskuzní mailing listy podobné jako Usenet diskuzní skupiny a sdílejí stejný odpor ke zprávám, které jsou mimo téma (anglicky "offtopic"). Termín diskusní skupina zahrnuje jak tyto typy mailing listů, tak i Usenet diskusní skupiny.  Výhodou e-mailové konference oproti webovým prostředím, jako je chat nebo diskusní fórum, je širší dosah (jsou uživatelé, například v zaměstnaneckých sítích, kteří mohou používat elektronickou poštu, ale nemají přístup k internetovým webovým stránkám). Další výhodou mohou být specifické možnosti archivace (snadnější možnosti třídit, řadit, promazávat či přeposílat došlé zprávy), snadnější možnost automatizovaného stahování atd. Doručené zprávy může mít příjemce ve své moci více než na webové diskusi, kde technicky připadá v úvahu dodatečná změna, smazání nebo skrytí vložených příspěvků nebo může časem celý archiv zaniknout. Základní funkci rozesílání zpráv podle zadaných pravidel však dnes zvládne prakticky každý poštovní server i poštovní klient pomocí nastavení pravidel pro zpracování zpráv. Specializované weby však mohou užívání usnadnit, propojit výhody e-mailových konferencí s výhodami webového prostředí a nabízet například webový katalog konferencí či možnost prohlížet si příspěvky, zaregistrovat se či přispívat do konference prostřednictvím webu. Provozovatel často získává finance na provoz, případně i na zisk pomocí reklam připojovaných ke zprávám, podobně jako free-mailové služby.  Nejznámějším českým webem specializovaným na e-mailové konference byla Pandora.cz, kterou v roce 1999 spustil jako Mobil server s. r. o. (Patrick Zandl a Petr Mitošinka) jako službu, která do té doby na českém internetu chyběla, na přelomu let 2000 a 2001 byl podnik s celým portfoliem úspěšných projektů prodán dceřiné společnosti MAFRA a. s. Provoz serveru Pandora.cz byl nenávratně ukončen 1. prosince 2013. Ze světově známých stojí za zmínku například Google Groups nebo Yahoo! Groups.

Zabezpečení mailing listů.

Ve všech typech mailing listů je potřeba mít opatření proti spamu. Diskuzní listy často vyžadují, aby každá zpráva byla schválena moderátorem, předtím než je odeslána zbytku přihlášených uživatelů. Společnosti, které posílají reklamní newslettery, spolupracují s distributory mailů, kteří jsou na whitelistu a souhlasí se standardy a vysokými pokutami do poskytovatelů internetových služeb v případě opt-in stížností uživatelů. Výměnou za jejich dodržovaní a souhlas s pokutami nejsou e-maily poslané whitelisted společnostmi blokovány spamovými filtry, které mohou často zastavit legitimní e-maily.  Některé mailing listy jsou otevřené pro všechny, kteří se k nim chtějí připojit. Jiné vyžadují schválení vlastníkem mailing listu, aby bylo možné se k mailing listu připojit. Připojení k mailing listu se nazývá „přihlášení“ a jeho opuštění se nazývá „odhlášení“.

Archívy.

Archív mailing listu je sbírka starých zpráv z jedné nebo více elektronických konferencí. Takové archívy často zahrnují vyhledávání a indexovací funkce. Mnohé archívy jsou přímo spojené s mailing listem, ale některé organizace, jako je Gmane, shromažďují archívy z více e-mailových konferencí hostované v různých organizacích, a tak jedna zpráva odeslána do jednoho populární mailing listu může skončit v mnoha různých archívech. Gmane mělo archívy více než 9000 e-mailových konferencí (informace z 16. ledna 2007). Některé známé freewarové programy pro shromažďování archivy konferencí jsou Hypermail, MHonArc a FUDforum.

Elektronický mailing list je speciální použití elektronické pošty, které umožňuje šíření informací mnoha uživatelům internetu. Je podobný tradičnímu mailing listu (seznamu jmen s adresami), který mohou používat organizace pro zasílání publikací svým členům nebo zákazníkům, ale většinou se tím myslí čtyři věci: seznam e-mailových adres, lidé (přihlášení uživatelé), kteří přijímají zprávy na těchto adresách, informace (e-mailové zprávy), které se na tyto adresy posílají, a adresa mailing listu, což je jedna e-mailová adresa, která v případě, že na ni přijde zpráva od některého z oprávněných odesílatelů, přepošle kopie této zprávy všem přihlášeným uživatelům mailing listu.  Tento softwarový systém má dvě základní použití: jako newsletter pro jednosměrné rozesílání zpráv a jako e-mailová konference pro vzájemnou komunikaci mezi skupinou přihlášených uživatelů. E-mailová konference pak může být uzavřená nebo otevřená a moderovaná (cenzurovaná) nebo nemoderovaná.

An electronic mailing list or email list is a special use of email that allows for widespread distribution of information to many Internet users. It is similar to a traditional mailing list – a list of names and addresses – as might be kept by an organization for sending publications to its members or customers, but typically refers to four things:


Koncept.

Forma a především délka pořadu se během jeho existence několikrát změnila. V době největší slávy byla vysílána v sobotu od 22.00 do 4.00. Pořad uváděl Marek Řeřicha, který zároveň působil jako Dj a moderátor. Nedílnou součástí se staly živé rozhovory ve studiu i po telefonu, pozvánky na aktuální akce, soutěže a hudba namíchaná přímo ve studiu. Hosty pořadu byli především přední čeští a slovenští djové a producenti, např. Michael Burian, Dj Richard Reynolds, Dj Akvamen, Mejsi, Dj Roxtar, Michael c, Dj Flux, Matamar, Dj Brian, Joe Lafayete, Dafonic, Ondray, Adriana Hanacova a nově taky Patrik Junior . Jedinečná byla také nabídka setů od mezinárodně uznávaných hudebníků jakými jsou např. Carl Cox, Tom Middleton, Groove Armada, Armin van Buuren, Eric Morillo, The Chemical Brothers, Eric Prydz atd.

Historie.

Dance Extravaganza se poprvé vysílala 10. června 1997. Původně byl pořad zaměřený na komerční hudbu, postupně se však přeorientoval na méně známé styly jako je progressive house a tím napomohl jejich zpopularizování. Dance Extravaganza odvysílala i několik speciálních dílu, jako byl např. přímý přenos z festivalu Summer of Love 2005 či vystoupení Paul van Dyka v pražské T-Mobile aréně. Pořad několikrát získal ocenění Czech Dance Award. I přes značnou popularitu byl po 9 letech zrušen kvůli nespecifikovaným problémům s moderátorem Řeřichou. Poslední epizoda se vysílala 24. června 2006. Po zrušení původního pořadu a časové prodlevě se Evropa 2 rozhodla pro jeho obnovení s pozměněným názvem Dance Exxtravaganza. Původní vysílací čas se změnil a došlo i k nahrazení moderátora ve studiu předtočeným obsahem .

Archiv pořadu.

Odklon Dance Exxtravaganzy od původního schema zklamal mnohé fanoušky, kteří se rozhodli pro vytvoření nekomerční stránky, která obsahuje odkazy na stažení záznamů původního pořadu z let 1997 - 2006, informace o skladbách, hudebních stylech atd. Cílem je vytvořit ze soukromých archivů co nejkompletnější kolekci pořadu, jelikož Evropa 2 původní záznamy nezpřístupnila.

Současnost.

26.2.2012 se poprvé za celých 6 let od ukončení vysílání původní show objevil náznak možného návratu hlavního aktéra Marka Řeřichy s jeho muzikou (zaznamenanou z dřívějších let i ze současnosti) k jeho věrným fanouškům. Řeřicha sám odmítá jakékoliv působení v rámci médií, či na klubové scéně, místo toho nastiňuje svoji představu o projektu založeném na online streamu. Všechna tato aktivita se rodí v diskuzi pod článkem z roku 2009, jež se stručně ohlížel za celým pořadem, kam sám Marek občas přispívá a kde zmínil své záměry. Následně diskuzi zahlcují kladné ohlasy volající po realizaci zmíněného projektu.

Dance Extravaganza byl rozhlasový pořad zaměřený na elektronickou a taneční hudbu, který vysílala rozhlasová stanice Evropa 2 v letech 1997 . Ve své době šlo rozsahem (6 hodin živého vysílání) a zaměřením o jedinečný koncept. Pořad získal kultovní status a pomohl v České republice zpopularizovat tehdy okrajové hudební styly spadající do žánrů tzv. elektronické taneční hudby.

Dance Extravaganza was a highly influential radio programme broadcast by Czech radio station Evropa 2 from 1997 to 2006. The show was focused on electronic and dance music. It significantly contributed to the popularity of electronic music in the Czech Republic.


Děj.

Děj se odehrává v dogtownské části Venice Beach v raných 70. letech kde surfaři Tony Alva (Victor Rasuk), Stacy Peralta (John Robinson) a Jay Adams (Emile Hirsch) žijí šťastný život plný skateboardingu, surfingu s majitelem skateshopu a designerem skateboardů Skipem Engblomem (Heath Ledger) a ostatními surfery. Skipovi jednoho dne do jeho Zephyr skateshopu dojdou polyurethanová kolečka a kamarád Z-Boys Sid pozve Jaye, Stacyho a Tonyho, aby si zkusili dát polyurethanová kolečka na skateboardy: Potom co Skip uvidí, co kluci na skateboardech dokážou, rozhodne se založit vlastní skateboardový tým. Tým se ukáže být jako skvělá volba, vzhledem k vítězství v hodně soutěžích se Jay, Tony a Stacy stávají velice populárními po celé Venice Beach.  Suchá období neposkytovala dostatek vln k surfování ale zároveň neposkytovala dostatek vody k napuštění bazénů, čehož si všimla parta kolem Z-boys velice rychle, začali se pokoušet o ježdění v bazénech, které ovšem nebyly jejich, mezitím se stále účastnili soutěží, které vyhrával. Tím se dostávali do skejtových magazínů a velice sport proslavili. Na oslavu jednoho článku Skip, který kluky sponzoroval, uspořádá párty, na kterou se dostaví trošku výstřední Topper Burks (Johnny Knoxville), a nabídne sponzoring Tonymu Alvovi. Ten ze začátku váhá, protože Skipy mu ze začátku velmi pomohl, ale když vidí výhody spojené se skejtováním za Toppera, rychle se nakloní na jeho stranu. Po něm Skipův tým opustí Jay, který doufá, že mimo něj vydělá víc peněz pro svou mámu, poslední tým opustí Stacy.  Tony a Stacy se stanou velice rychle slavnými a uznávanými skateboardisty, s výstupy v televizi, vlastními prkny a Stacy se dokonce objeví v Charlieho andílcích. Jay se mezitím připojí ke gangu. Jejich životy se velice změní, už nejsou nejlepšími přáteli, ale rivaly – toto je patrné zejména mezi Stacym a Tonym. Na mistrovství světa ve skateboardingu se Tony dostane do potyčky s jiným skateboardistou a málem přijde o oko, Jay se naštve na svoje sponzory, protože nedělají prkna aby se na nich dalo jezdit, ale aby vydělali, a Stacy vyhraje soutěž. Po mistrovství klukům zavolá jejich kamarád Sid a pozve je k němu domů, oznámí klukům že má nádor na mozku a pozve je k poježdění v jeho bazénu.  V titulkách se dozvídáme, že z Tonyho se stal skvělý skateboardista který se pořád lidem vloupává do dvorků a jezdí v jejich vypuštěných bazénech. Stacy otevře vlastní firmu, za kterou jednu dobu jezdí tehdy 14letý Tony Hawk. Jay je pořád považován za jednoho z lidí co zažehli jiskru sportu. Sid nakonec na nádor na mozku zemře a jeho otec nechá v bazénu jezdit všechny skejtry z okolí.

Legendy z Dogtownu je biografický film z roku 2005 režírovaný Catherine Hardwicke, se scénářem napsaným Stacym Peraltou. Film pojednává o příběhu Z-Boys, partě lidí kteří stáli u zrodu skateboardingu. Film je věnován památce komika Mitche Herberga, který se ve filmu objevil, ale zemřel dříve než byl film uveden do kin. Je to také první film na kterém spolupracovali TriStar Pictures a Columbia Pictures což jsou obě obchodní značky Sony Pictures Entertaiment.

Lords of Dogtown is a 2005 American biographical drama film directed by Catherine Hardwicke and written by Stacy Peralta. The film follows a group of young skateboarders in Santa Monica, California during the mid–1970s. This is the first (and so far only) production made by both Columbia Pictures and TriStar Pictures.


Popis.

Balón byl sestrojen pro výzkum kosmického záření ve vysokých vrstvách zemské atmosféry. Podle návrhu profesora Piccarda jej postavila švýcarská firma Riedinger a ve Švýcarsku byl také registrován. Skládal se z pláště z lehké (100 g/m²) pogumované tkaniny o objemu 14000 m a kulové gondoly. Byl plněn vodíkem. Při startu byl obal plněn jen zhruba do 1/5 objemu (2800 m³), teprve výstupem náplň expandovala a balón dosáhl kulovitého tvaru.  Gondola byla vyrobena z hliníkového plechu o tloušťce stěn 3 mm a měla průměr 2,1 m. Byla vybavena osmi okny a dvěma hermetickými průlezy. Okna byla dvojitá, aby se zabránilo omrzání. Polovina gondoly byla zvenku natřena černě a polovina bíle, což mělo usnadnit termoregulaci. Kvůli poruše ovládání balónu byl ale tento systém během rekordního letu nefunkční.

Lety.

K prvnímu vzletu byl balón připraven 14. září 1930. Kvůli špatnému počasí byl ale let zrušen. Ke skutečnému startu proto došlo až 27. května 1931. Balón vystartoval ve 3.57 ráno z Bernu. Kvůli větru byl balón na zemi zajištěn nadbytečným lanem, které však po startu zablokovalo ovládání výpustního ventilu, což posádce velmi zkomplikovalo přistání. Let proto trval až do večera, kdy po západu slunce plyn vychladl a balón klesl. Dosáhl výšky přibližně 16 km. Jako rekord byl pak uznán další let ze 17. srpna 1932, kdy balón dosáhl výšky 16 201 m (podle IAF) či 16 940 m (podle Švýcarského topografického úřadu). Další a poslední let (s jinou posádkou) byl proveden 18. srpna 1934. O několik let později obal balónu shořel při pokusu profesora Piccarda o využití zvetšelého obalu pro teplovzdušný balón.

FNRS (též FNRS-1) byl stratosférický balon, v němž jeho konstruktér Auguste Piccard v roce 1931 dosáhl světového výškového rekordu. Označení je zkratkou belgického fondu pro vědecký výzkum ("Fonds National Belge de la Recherche Scientique"), který stavbu financoval. Stejně pak byly pojmenovány i dva batyskafy: FNRS-2 a FNRS-3.

The FNRS-1 was a balloon, built by Auguste Piccard, that set a world altitude record. It was named after the Belgian Fonds National de la Recherche Scientifique, which funded the balloon.


Původ názvu.

Původ názvu místa není dodnes přesně vysvětlen. Je možné, že byl odvozen od zdejší hory Geisingberg. Německé "gießen" (či ve středověké němčině "geußen") totiž znamená v češtině "lít" nebo "zalévat". Odtud byl odvozen i název hory, která byla díky vydatným srážkám neustále "přelévána vodou". Další vysvětlení nabízí i mohutný rozvoj hornictví v dané lokalitě. Název mohl být totiž odvozen i od místních úpraven cínu, místa, kde byl "sléván" cín.

Historie.

Nejstarší zmínka pochází z roku 1375, kdy se v oblasti již nalézaly těžební jámy. Kovárna byla zmíněna v roce 1449, v době bouřlivého rozvoje těžby cínu v sousedním Altenbergu. Kovárna se nalézala spolu s hamry a dalšími dílnami na západní straně Geisingského potoka. Rozvíjecí se osídlení okolo zpracovatelských dílen obdrželo jako Starý Geising (Altgeising) roku 1453 městské právo. Roku 1462 byl na východním břehu založen Nový Geising (Neugeising), který městské právo obdržel okamžitě. Roku 1857 se oba celky sloučily v Geising.

Začlenění do města Altenberg.

Roku 2010 odhlasovala městská rada začlenění města do Altenbergu, které se uskutečnilo 1. ledna 2011. Geising tak 557 let od propůjčení městského práva Starému Geisingu ztratil samostatnost. K začlenění došlo především kvůli kritické finanční situaci. V roce 2010 totiž město nebylo schopno předložit vyrovnaný rozpočet a jeho dluhy dosahovaly 4,8 milionu eur.

Architektura.

Střed Geisingu je památkově chráněnou zónou. Bývalé město zůstalo v minulosti ušetřeno velkých požárů a jeho historický ráz je proto dobře zachován (městský půdorys zůstal od 16. století v podstatě nezměněn). V městské části se nachází mnoho hrázděných domů. Budova radnice byla vystavěna roku 1908 a je rovněž památkově chráněna. Městský kostel byl vystavěn roku 1698 a nachází se v něm velice cenný hornický oltář.

Geising je městská část německého města Altenberg, které se nachází ve spolkovém státě Sasko. Leží v Krušných horách, blízko u hranic s Českou republikou, 13 km od města Teplice a 32 km jižně od Drážďan. Geising byl původně samostatné město, družební město Krupky. 1. ledna 2011 se stal Geising částí města Altenberg. K 31. prosince 2015 bylo v Geisingu registrováno 1 279 obyvatel.

Geising is a municipal subdivision of Altenberg in the Sächsische Schweiz-Osterzgebirge district, in the Free State of Saxony, Germany. It is situated in the Ore Mountains, close to the border with the Czech Republic, north of Teplice, and south of Dresden. Since 1 January 2011, it is part of the town Altenberg.


Kompozice.

V textu písně se Syd Barrett vrátil do dětství. Skladba vypráví o chlapci, který ukazují dívce své kolo (které si však půjčil; anglicky "bike"), plášť, myš bez domova, již pojmenoval Gerald, a skupinku perníkových panáčků, protože ona „patří do jeho světa“. Ke konci písně jí nabídne, že ji vezme do „místnosti hudebních melodií“. Po posledním verši následuje coda – instrumentální sekce, kterou lze označit jako musique concrète. Jedná se o hlučnou koláž oscilátorů, hodin, gongů, zvonů, zvuku houslí a dalších efektů. Konec skladby tvoří zvuk silně zrychleného smíchu. Syd Barrett napsal píseň „Bike“ pro svoji tehdejší přítelkyni Jenny Spiresovou.

Živé a alternativní verze.

Není doloženo žádné živé vystoupení Pink Floyd, kde by byla na repertoáru píseň „Bike“. Dne 10. května 2007 se konal v londýnském Barbican Centre koncert Madcap's Last Laugh na počet Syda Barretta, kterého se zúčastnili i Roger Waters a Pink Floyd ve složení David Gilmour, Rick Wright a Nick Mason. Jako závěrečná píseň zde zazněla právě „Bike“, kterou zahráli a zazpívali všichni tamní účinkující s výjimkou Rogera Waterse. V roce 2018 byla píseň zařazena na program debutového turné skupiny Nick Mason's Saucerful of Secrets.  Nahrávání skladby začalo 21. května 1967, tehdy byla ještě označována jako „The Bike Song“. Píseň vyšla 4. srpna 1967 na albu "The Piper at the Gates of Dawn" a má délku 3 minuty a 21 sekund. Byla zařazena na kompilacích "Relics" (1971) a "" (2001), vyšla též v box setech, ve kterých bylo obsaženo celé album "The Piper at the Gates of Dawn".

„Bike“ je skladba britské rockové skupiny Pink Floyd, napsaná jejich kytaristou a zpěvákem Sydem Barrettem. Poprvé vyšla na debutovém albu kapely s názvem "The Piper at the Gates of Dawn" v srpnu 1967, kde byla zařazena jako poslední, jedenáctá píseň.

"Bike" is a song by British rock band Pink Floyd, which is the final track featured on their 1967 debut album, "The Piper at the Gates of Dawn".


Životopis.

Narodila se v roce 1993 na Floridě, její matka Serena pochází z Portorika, její otec Zack je irského, německého a anglického původu. Má mladší sestru Madison. V dětství hrála v reklamách, roku 2003 se rodina přestěhovala do Los Angeles.

Kariéra.

V 10 letech začala svojí hereckou kariéru ser seriálem "Gilmorova děvčata. "Následující rok se objevila v epizodě seriálu stanice Disney Channel "Sladký život Zacka a Codyho". V roce 2005 získala roli ve filmu "Marie. "Film měl premiéru na Filmovém festivalu ve Venice. Během roku získala angažmá v seriálu "Zoey 101. "Menší role získala ve filmech "When do We Eat?" a "Silver Bells". V roce 2006 se objevila v jedné epizodě seriálu "Everwood".  V roce 2009 získala roli v muzikálovém filmu stanice Nickelodeon "Spectacular!", po boku Nolana Geralda Funka. Film měl premiéru 16. února 2009 a stal se nejpopulárnějším filmem stanice, se sledovaností 3.7 milionů diváků. Objevila se v seriálech "The Naked Brothers Band, iCarly, True Jacksonová "a" Rota."

2010-13: V jako Victoria.

V roce 2010 získala hlavní roli v muzikálovém seriálu "V jako Victoria". Pilotní epizoda měla premiéru 27. března 2010 a sledovalo ji 5,7 milionů diváků. Pro seriál nazpívala titulní píseň s názvem "Make It Shine". Svůj hlas propůjčila animovanému seriálu "Tučnáci z Madagaskaru". V roce 2010 si zahrála v televizním filmu "Wolfsbergská bestie. "Na iTunes umístila 18. února 2012 písničku "Countdown" ze seriálu. Následoval další singl "Take a Hint". V říjnu 2012 oznámila, že plánuje v roce 2013 vydat své album. 26. října 2012 měl premiéru film "Kde je Albert?", ve kterém získala hlavní roli.

2013–dosud: "Eye Candy" a "Gold".

Její debutový singl nazvaný "Gold" byl zveřejněn 18. června 2014. 11. října 2013 bylo oznámeno, že získala hlavní roli Lindy Sampson v připravovaném seriálu stanice MTV "Nebezpečný flirt""." V srpnu 2014 bylo oznámeno, že opouští Columbia Records. V roce 2016 si zahrála hlavní roli v televizním filmu stanice Fox "". V roce 2017 měl premiéru film "The Outcast", ve kterém si zahrála roli Jodie.

Victoria Dawn Justice (* 19. února 1993, Hollywood, Florida, USA) je americká zpěvačka a herečka. Proslavila se díky seriálům "Zoey 101" (2005–2008) a "V jako Victoria" (2010–2013), které vysílala stanice Nickelodeon. Také si zahrála ve filmech "Wolfsbergská bestie" (2010), "Kde je Albert?" (2012), "The First Time" (2012) a "Naomi and Ely's No Kiss List" (2015). V roce 2015 hrála hlavní roli v seriálu stanice MTV "Nebezpečný flirt."

Victoria Dawn Justice (born February 19, 1993) is an American actress and singer. She rose to fame on Nickelodeon in the 2000s, starring as Lola Martinez on "Zoey 101" (2005–2008) and later as Tori Vega on "Victorious" (2010–2013). Justice has also appeared in the films "The Boy Who Cried Werewolf" (2010), "Fun Size" (2012), "The First Time" (2012) and "Naomi and Ely's No Kiss List" (2015). In 2015, she starred in the lead role as Lindy Sampson on the MTV television series "Eye Candy". In music, Justice has recorded several songs for the soundtracks of her acting projects, including "Victorious" and the Nickelodeon musical "Spectacular!".


Popis.

Prase savanové dorůstá délky 1,3 - 1,7 m, ocas měří mezi až 50 cm. Výška v kohoutku dosahuje 70 - 85 cm, hmotnost se pohybuje v rozmezí 120-150 kg. Bachyně je asi o 20% menší než kanec a má také slabší tesáky. Prase bradavičnaté má šedé až hnědočervené zbarvení, většina těla je lysá, nebo porostlá jen řídkými štětinami. Na hřbetě jsou štětiny dlouhé a vytvářejí zřetelnou hřívu. Hlava je velká, má široký rypák, velmi dlouhé, vzhůru zahnuté tesáky, dorůstající u kanců délky až 60 cm a po stranách hlavy dva páry výrůstků, podobných bradavicím. Ty slouží patrně k tlumení nárazů při vzájemných soubojích kanců a chrání lebku před poškozením. Ocas je velmi dlouhý, ale tenký, bičovitý a zvířata ho často nosí strnule vzhůru, zvláště při útěku. Ze smyslů je nejlepší čich. Od příbuzného prasete bradavičnatého se prase savanové odlišuje větší velikostí, delšími, více rozevřenými tesáky a výrazně konvexním profilem hlavy.

Výskyt.

Prase savanové obývá téměř celou subsaharskou Afriku kromě pralesních oblastí, hor Etiopie, Kapska a Afrického rohu. Na Africkém rohu ho zastupuje pravé prase bradavičnaté, které žilo dříve i v Kapsku, kde však bylo vyhubeno. Preferuje sice otevřené travnaté savany, ale najdeme ho i v polopouštích, v křovinaté buši a místy i v horách, až do výše 3000 metrů nad mořem. Podmínkou jejich výskytu je alespoň sezónní dostatek vody, i když je schopné dočasně krýt spotřebu vody potravou (z dužnatých hlíz a oddenků). Obvykle je stálé, nemigruje.

Potrava.

Živí se hlavně různými travinami (vousatka, troskut), a to jak jejich nadzemními částmi, tak i oddenky a kořeny, ale také plody, kořeny a hlízami jiných rostlin. Při vyrývání podzemních částí rostlin si pomáhá silnými kly. Příležitostně požírá i bezobratlé živočichy (např. velké mnohonožky), drobné obratlovce a nepohrdne ani mršinami a trusem různých živočichů. Při rytí často klečí na kolenou předních končetin, opatřených tvrdými mozoly, což působí poněkud komicky. Prase savanové má rádo dostatek vody, válí se rádo v bahně a také se koupe, ale je schopné delší dobu přežít i bez vody. Její spotřebu mu může krýt potrava (oddenky, hlízy, kořeny).

Chování.

Prasata savanová nejsou příliš společenská zvířata. Rodinné skupiny tvoří samice s mláďaty, kanci jsou samotářští. Aktivní jsou za soumraku a v noci, ve dne většinou odpočívají v noře. Nora může být velmi hluboká, prase si ji buďto vyhrabe samo, nebo pro sebe rozšíří noru jiného zvířete (hrabáč, dikobraz, hyena), může být hluboká až 10 m. V noře prase odpočívá, samice zde rodí selata a prasata se zde také ukrývají před predátory. V případě ohrožení prchají do nory, kam zalézají pozadu a brání se masivní hlavou s ostrými kly. Dospělí se ozývají funěním, nechrochtají, selata kvičí. Pokud jsou selata v ohrožení, často nehnutě zalehnou a předstírají smrt, pokud se jich však člověk nebo jiný predátor dotkne, zakvičí a přivolají tím matčinu pomoc. Loví je především lvi, levharti a psi hyenovití, prase se jim však často dokáže ubránit. Postřelené prase savanové mnohdy napadne i člověka a dokáže ho svými tesáky smrtelně zranit.

Rozmnožování.

Pohlavní zralosti dosahují prasata ve věku 18-24 měsíců. Samci se však do páření zapojují až ve věku 4 let. Říje probíhá většinou ve čtvrtém nebo pátém měsíci od začátku období dešťů. Kanci v této době bojují dlouhými kly nebo se přetlačují hlavami. Díky silné kůži a "bradavicím", které slouží jako chrániče, však většinou nedochází k vážným zraněním. Samice se většinou páří s více kanci. Březost trvá šest měsíců, někdy i déle, což je nejdéle ze všech druhů prasat (kromě p. bradavičnatého). Samice rodí v noře 3-4, výjimečně až 8 dobře vyvinutých selat. Ta po narození váží asi 0,5 kg. Selata prožijí prvních 7 týdnů života v noře a ještě další dva měsíce je matka vodí a kojí. Selata jsou velmi náchylná k přehřátí i prochladnutí. Samec se o mláďata nestará. Dospělosti se dožívá méně než polovina mláďat. Prasata savanová se v přírodě dožívají i více než patnáct let, v zajetí i více než dvacet.

Poddruhy.

Vědci rozeznávají čtyři poddruhy prasete savanového, které se však liší jen velmi málo.

V kultuře.

V románu Henryka Sienkiewicze Pouští a pralesem je zmíněn divoký kanec "ngiri", který smrtelně zranil švýcarského cestovatele Lindeho. Vzhledem k tomu, že se příběh odehrál v dnešní Ugandě, mělo by se jednat o prase savanové. Prasetem savanovým je rovněž dobrácký pašík Pumba, populární postavička z animovaného filmu Lví král.

Prase savanové ("Phacochoerus africanus") je nepřežvýkavý sudokopytník z čeledi prasatovitých. Žije v savanách a lesích subsaharské Afriky. Dříve bylo uváděno pouze jako poddruh prasete bradavičnatého ("P. aethiopicus"), ale dnes se obě pokládají za samostatné druhy. Zatímco prase bradavičnaté žije v severní Keni, Somálsku a východní Etiopii, prase savanové obývá velkou oblast střední, jižní a východní Afriky od Eritrey po Jihoafrickou republiku.

The common warthog ("Phacochoerus africanus") is a wild member of the pig family (Suidae) found in grassland, savanna, and woodland in sub-Saharan Africa. In the past, it was commonly treated as a subspecies of "P. aethiopicus", but today that scientific name is restricted to the desert warthog of northern Kenya, Somalia, and eastern Ethiopia.


Povídky.

Nikdo se nebude smát.

Povídka pojednává o mladém vysokoškolském asistentovi, který má napsat recenzi na článek. Tento článek mu připadá naprosto hrozný, ale když se setká s autorem (pan Záturecký), nemá to srdce mu to naplno říct. Proto mu pořád slibuje, že recenzi co nejdříve napíše. Poté se začne před ním schovávat. Nejprve si vymyslí, že odjíždí do zahraničí, když se má vrátit, tak najednou nečekaně onemocní. Dokonce si pak všechny své přednášky přeloží na jiné dny. Pan Záturecký se ale nenechá odradit. Zjistí si asistentovu adresu a jednoho dne se tam vydá. Nalezne tam jen jeho polonahou přítelkyni. To se ovšem asistentovi hodí, protože obviní pana Zátureckého z toho, že jeho dívku obtěžoval. Manželka pana Zátureckého si to nechce nechat líbit. Udá asistenta a ten musí před komisí prozradit, jak to všechno bylo. Poté se paní Záturecká se svým manželem vydávají do zdejší firmy, kde má pak Záturecký najít asistentovu přítelkyni. Bohužel si už nepamatuje, jak vypadá. Vše skončí tím, že asistent všechno paní Záturecké řekne a myslí, že má konečně klid. Mezitím si jeho přítelkyně našla novou známost a s ním se rozchází. Jeho to ale vůbec nemrzí, protože stejně ví, že s ním byla jen kvůli tomu, aby z ní udělal modelku.

Zlaté jablko věčné touhy.

Dva hlavní hrdinové, muži středního věku. Hlavní hrdina obdivuje svého kamaráda Martina, který provádí "registráž" a "kontaktáž" žen, aby je následně mohl sbalit, přestože má doma manželku, kterou miluje. To nejlepší již mají za sebou, ale stále se snaží. V příběhu je vylíčena cesta za dobrodružstvím a ženami, která je ve výsledku úplně neúspěšná a možná ani nikdo nechtěl, aby byla úspěšná. Závěr je, že hlavní je naděje, kterou jim tohle „dovádění“ dává. Něco si tím dokazují.

Falešný autostop.

Nepojmenovaní hrdinové. Stydlivá dívka a její zkušený starší přítel jedou na dovolenou. Během cesty začnu hrát hru na stopařku a řidiče. Dívka se do role vžije a začne se chovat prostopášně. Tím se příteli zhnusí. Zastaví v hotelu, kde pijí a nakonec ji muž systematicky ponižuje, právě kvůli tom, že se začala chovat tak, jako ženy, které míval. Miloval ji právě proto, že byla jiná. Dívka je zhrzena.

Symposion.

Povídka připomíná divadelní hru. Samotný název povídky navozuje starořeckou pitku. Pět postav – primář, doktorka, se kterou tajně chodí, Flajšman, Havel a Alžběta – popíjí víno v inspekčním pokoji během noční služby v nemocnici. Alžběta má zájem o doktora Havla, ale on, byť je velkým sukničkářem, ji neustále odmítá. Večírek málem skončí neštěstím. O tom, co k neštěstí vedlo, má však každá z postav jinou teorii.

Ať ustoupí staří mrtví mladým mrtvým.

Žena, které umře manžel přijíždí do města na dušičky. Zjistí, že díky její chybě zrušili jeho hrob. Při návštěvě potká starého známého, kterého 15 let neviděla. Je o dost starší než on. Dříve spolu spali. Jdou k němu na kávu. Pro oba je to příjemné posezení, během času se konverzace stačí k jednomu cíli. Žena parafrázuje název povídky. Myslí si, že vzhledem jejímu věku je sex nepatřičný, zvláště kvůli jejímu synovi, jehož obličej se ji stále zjevuje. Oba jsou již zestarlejší, žena nechce sex i kvůli zachování památky v mužovĕ hlavě. Muž chce, bere to jako svůj úspěch, s ohledem na svou minulost i přítomnost. Nakonec povolí. Sociální role ženy je zde primárně matka.

Doktor Havel po dvaceti letech.

Doktor Havel je nemocný, potřebuje odjet do lázní, jeho mladší krásná žena na něj žárlí. V lázních potkává redaktora lázeňského zpravodaje, který na něj pohlíží s velkým obdivem. To se Havlovi líbí, je skleslý, že na něj pohlíží již méně žen se zájmem. Byl jako Casanova. Má redaktorovi kolaudovat dívku, vyžívá se v tom. Využívá příjezdu své ženy, po které se mu v nepříjemném prostředí začne stýskat. Žena je známá herečka, najednou se doktorovi díky ní dostává kýžené pozornosti. Je znovu spokojen.

Eduard a Bůh.

Povídka o mladém Eduardovi, který právě dostudoval vysokou školu a stal se učitelem v jednom malém českém městě. Brzy si najde známost, Alici, jež je zarputilou křesťankou, a to jaksi na protest vůči komunismu. Její víra však vlastně spočívá v jediné ideji: chce za každou cenu dodržet šesté (respektive sedmé) přikázání a vyhnout se mimomanželskému sexu. Eduard by rád svůj vztah s Alicí posunul na fyzickou úroveň, ale Alice veškerým jeho pokusům odolává. Když se ho pak zeptá, zda věří v Boha, Eduard nechtěje Alici odradit zalže, že ano, a začne s ní chodit do kostela. To se však donese do školy, kde je Eduard zaměstnán, a způsobí mu to velké problémy. Stane se jakýmsi mučedníkem a Alice díky tomu poleví. Eduard si však později uvědomí, že měl Alici raději, když byla neústupná, a že v jeho mysli ztratila tvář.

Směšné lásky je sbírka povídek spisovatele Milana Kundery. Toto dílo bylo vydáno jako soubor z tří předchozích povídkových knih: "Směšné lásky (tři melancholické anekdoty)" (1963), "Druhý sešit směšných lásek" (1965) a "Třetí sešit směšných lásek" (1968). Sbírka povídek vyšla poprvé slovensky, v roce 1967 v nakladatelství Smena, měla 179 stran, překladatelem byl Slavo Marušiak, autorem obálky Milan Bočkay. V roce 1970 vyšla kniha v češtině. Z původních deseti povídek bylo vybráno osm:Já truchlivý Bůh, Nikdo se nebude smát, Zlaté jablko věčné touhy, Falešný autostop, Symposion, Ať ustoupí staří mrtví mladým mrtvým, Doktor Havel po deseti letech a Eduard a Bůh.

Laughable Loves () is a collection of seven short stories written by Milan Kundera in which he presents his characteristic savage humour by mixing the extremes of tragedy with comic situations in (mostly romantic) relationships.


Život.

Narodila se 22. srpna 1972 v německém Bad Segebergu jako dcera vévody Jana Oldenburského a jeho manželky hraběnky Ilky Ortenburské. Byla pokřtěna jako "Eilika Helena Jutta Clementina vévodkyně Oldenburská." Díky svému původu z oldenburské panovnické dynastie byla Eilika v době narození 794. osobou v pořadí následnictví britského královského trůnu, a to až do doby, kdy se vdala v římskokatolickém kostele.

Sňatek.

Svého budoucího chotě Jiřího Habsbursko-Lotrinského poznala v roce 1995 při horské túře u příležitosti setkání aristokratické mládeže v Bavorském v Allgäu.

Obřad.

18. října 1997 se Eilika vdala za Jiřího Habsbursko-Lotrinského. Svatba se konala v bazilice sv. Štěpána v Budapešti. Jiří Habsbursko-Lotrinský je nejmladší potomek Oty Habsbursko-Lotrinského (1912-2011), který byl nejstarší syn posledního českého krále, blahoslaveného Karla I.) a jeho ženy princezny Reginy.  Mezi svatebními hosty byli například také tehdejší následník španělského trůnu, a současný španělský král Filip VI. Španělský, stejně jako tehdejší monacký korunní princ, současný kníže Albert II., nebo tehdejší marocký král Hasan II. Tehdejší papež Jan Pavel II. poslal novomanželům své osobní blahopřání a požehnání. Rovněž velvyslanci mnoha států, včetně USA, se účastnili obřadu. 25letá Eilika byla oděna v bílé šaty s vysokým límcem a měla závoj, který při svatbě v roce 1896 měla její prababička vévodkyně Alžběta Alexandrina Mecklenbursko-Zvěřínská. Obřad živě přenášela maďarská televize. Přibližně 2000 maďarských občanů a turistů se shromáždilo před chrámem, aby přihlíželi svatbě.  Jejich sňatek byl prvním historickým svazkem mezi tradičně katolickým rodem habsbursko-lotrinským a luteránskými Oldenburky. Je to také teprve druhý případ, kdy se člen habsburské panovnické dynastie oženil v Maďarsku po pádu komunismu roku 1989.

Potomstvo.

Pár má tři děti:

Následnictví a soukromý život.

Podle rodinných pravidel habsbursko-lotrinského rodu je Jiří jediným členem, který je v rovnorodém dynastickém svazku. Kdyby jeho otec Otto nebyl uznal sňatek jeho staršího bratra Karla s baronkou Františkou von Thyssen-Bornemisza, která by tak byla považována za morganatický svazek, Jiří by byl následníkem svého otce v pořadí hned po svém starším bratrovi, stejně jako tomu bylo v případě následníka rakousko-uherského trůnu arcivévody Františka Ferdinanda vůči císaři Františku Josefovi I.  Eilika a Jiří s dětmi žijí v blízkosti vesničky Šoškút v maďarské župě Pest. Jejich nejstarší dcera byla první z rodu habsburského, která se po více než padesáti letech narodila v Uhrách. Zatímco Jiří je římský katolík, Eilika se rozhodla zůstat u luteránského vyznání.

Eilika Rakouská též Eilika Oldenburská (německy "Eilika von Oldenburg") rozená Eilika Helena Jutta Clementina vévodkyně Oldenburská; * 22. srpna 1972 Bad Segeberg, Německo) je manželka Jiřího Habsbursko-Lotrinského, člena habsbursko-lotrinské dynastie.

Duchess Eilika of Oldenburg (née Duchess Eilika Helene Jutta Clementine of Oldenburg; born 22 August 1972) is the wife of Georg von Habsburg, the second in the line of succession to the former Austro-Hungarian throne. She is a daughter of Duke Johann of Oldenburg and his wife Countess Ilka of Ortenburg. Her father is a younger son of Nikolaus, Hereditary Grand Duke of Oldenburg and his wife Princess Helena of Waldeck and Pyrmont.