Život.

Kolumbán mladší se narodil přibližně v roce 540 (některé prameny uvádějí dokonce data 525-530, některé 543) v jihovýchodním Irsku v provincii Leinster. Nejprve obdržel domácí vzdělání a jeho učitelé jej pak poslali studovat tzv. svobodná umění, kde se stal obdivovatelem Senecy, Horatia, Ovidia nebo Vergilia. Vzdělal se v gramatice, rétorice, geometrii, studoval Bibli.  Ve dvaceti letech se rozhodl vzdát světských radostí a začal žít klášterním životem. Nejprve vstoupil do kláštera Cluan-Inis, kde se vzdělával pod vedením opata Sinella, poté do kláštera Bаngor na východním pobřeží Severního Irska, kde byl opatem asketický mnich Comgall. V tomto klášteře byl Kolumbán, po letech věnovaných modlitbám, askezi a studiu, vysvěcen na kněze. Od svých padesáti let působil jako misionář ve Francii, Germánii a Itálii. V Itálii vystoupil proti arianismu.  Zemřel 23. listopadu 615 v Bobbiu, klášteře, který sám založil..

Misijní činnost.

V roce 590 se Kolumbán vydal s dvanácti průvodci na misijní cestu do Evropy. Nejprve působil jako misionář v Bretani, Galii a Burgundsku, potom se přemístil do Vogéz. Zde postavil několik klášterů, vytvořil pravidla pro život v nich, zavedl zpověď a pokání. První kláštery vznikly na území Francie, v Annegray, v Luxeuil, ve Fontaine. Kolumbánův způsob života a jeho řehole do nich lákaly velké množství mladých lidí, což mělo za následek zvýšenou potřebu výstavby nových a nových klášterů. Například z Fontaine bylo později založeno na padesát nových klášterů, které se řídily Kolumbánovou řeholí.  V Luxeuil žil Kolumbán skoro dvacet let. Dostal se do konfliktu s francouzskými biskupy, protože se snažil o zavedení irské tradice, např. co se týkalo data Velikonoc, a byl kvůli tomu roku 603 předvolán před synodu. Do konfliktu se dostal také s králem Theoderichem a jeho babičkou Brunhildou, a to za kritiku nemravného života na královském dvoře. Theodorich jeho i ostatní mnichy irského původu dekretem z roku 610 vyhostil ze země, místo do Irska však Kolumbán odjel do Německa, odtud do Itálie, kde byl roku 612 přijat langobardským králem. Od něho dostal pozemky v údolí Trebbia a zde založil svůj nejvýznamnější klášter Bobbio..

Citáty.

„Nehledáme Boha, který přebývá někde daleko od nás, ale toho, kterého máme uvnitř v sobě, jestliže si to ovšem zasloužíme.“  „Hledej nejvyšší vědění ne ve slovní disputaci, ale v dokonalém dobrém životě, ne jazykem, ale vírou, která vychází z prostého srdce a nezakládá se na dohadech učené bezbožnosti.“  „Pravá láska se neprojevuje jen slovem, ale činem, doopravdy. Vracejme tedy Bohu, našemu Otci, jeho obraz neporušený – svou svatostí, neboť on je svatý a říká: Buďte svatí, neboť já jsem svatý. Vracejte mu ho svou láskou, neboť on je láska... Vracejte ho svou dobrotou a pravdivostí, neboť on je dobrota a pravda. Nemalujme obraz, který s ním nemá nic společného.“

Svatý Kolumbán či Kolumbán z Bobbia nebo také Kolumbán mladší (cca 540 – 23. listopadu 615) byl iroskotským misionářem na evropské pevnině, zejména ve Francii a Itálii. Papež Jan Pavel II. jej oficiálně prohlásil za patrona motocyklistů, dále je také vzýván proti záplavám a duševním onemocněním. Jeho atributy jsou holubice, kniha, medvěd, pramen, Slunce.

Columbanus (, 540 – 21 November 615), also known as St. Columban, was an Irish missionary notable for founding a number of monasteries from around 590 in the Frankish and Lombard kingdoms, most notably Luxeuil Abbey in present-day France and Bobbio Abbey in present-day Italy.  He is remembered as a key figure in the Hiberno-Scottish mission, or Irish missionary activity in early medieval Europe.  In recent years, however, as Columbanus's deeds and legacy have come to be re-examined by historians, the traditional narrative of his career has been challenged and doubts have been raised regarding his actual involvement in missionary work and the extent to which he was driven by purely religious motives or also by a concern for playing an active part in politics and church politics in Francia.  Columbanus taught an Irish monastic rule and penitential practices for those repenting of sins, which emphasised private confession to a priest, followed by penances levied by the priest in reparation for the sins. Columbanus is one of the earliest identifiable Hiberno-Latin writers.


Holon a kvadrant.

Základními kameny integrální teorie je koncept "holonu" (což je pojem původně zavedený Arthurem Koestlerem) a tzv. kvadrantu. Pojem holon má vyjádřit, že každá entita má podvojný charakter: na jedné straně má autonomní existenci a existuje sama pro sebe, na druhé je součástí vyšších celků, je na nich závislá, je jimi ovlivňována a ovlivňuje je (obvyklým příkladem bývá buňka lidského těla či jedinec v rámci společnosti). Celostní je takový pohled, který vnímá oba charaktery a udržuje je v rovnováze.  Podobnou rovnováhu Wilber hledá v tzv. kvadrantu. Vzhledem k tomu, že člověk a jeho mysl je rovněž holonem, nelze na ni uplatnit jediný model při pokusu ji pochopit – je souběžně „já“, „to“, „my“ i „ti“. To vytváří jakési částečně samostatné oblasti: „já“ podle Wilbera nejlépe popisuje Freudova psychoanalýza, „to“ Skinnerův behaviorismus, „my“ Gadamerova hermeneutika a „ti“ Marxova ekonomická teorie. To vytváří jakýsi teoretický kvadrant, v němž jednotlivé části jsou komplementární a je třeba se je tak naučit vnímat, byť zdánlivě se jednotlivé způsoby pohledu vylučují.  Obecně je dle Wilbera kvadratický pohled nutný na každý holon, byť výkladové modely už nejsou stejné jako u člověka a jeho subjektivity.  S pomocí kvandrantu Wilber nastolil i svou teorii pravdy. I pravdy existují čtyři (individuálně-vnitřní – autenticita, individuálně-vnější – fakticita, kolektivně-vnitřní – spravedlnost, kolektivně-vnější – funkčnost).  Kromě Freuda, Marxe, Skinnera a Gadamera Wilber ovšem syntetizuje mnoho jiných teorií, užívá myšlenky kvantového fyzika Davida Bohma, fyzika Ilji Prigogina, psychologů Jeana Piageta, Carla Gustava Junga, Erika Eriksona či Abrahama Maslowa, spisovatelů Aldouse Huxleyho či Ralpha Waldo Emersona, řady západních klasiků (Platón, Plótínos) či východní filozofie (zejména Šrí Aurobindo), pro niž se nadchl již v mládí, kdy se buddhismus a taoismus v 60. letech staly v USA velmi populární.

Kenneth Earl Wilber (* 31. leden 1949) je americký psycholog a filosof, který bývá řazen k transpersonální psychologii, hlubinné psychologii, mysticismu, new age či hlubinné ekologii. Svou filozofii nazývá Integrální teorie, roku 1998 k jejímu šíření založil "Integral institute". K jeho nejznámějším knihám patří "Theory of Everything", "Stručná historie všeho" a magnum opus "Pohlaví, ekologie, duchovnost" ("Sex, Ecology, Spirituality)".

Kenneth Earl Wilber II (born January 31, 1949) is an American philosopher and writer on transpersonal psychology and his own integral theory, a systematic philosophy which suggests the synthesis of all human knowledge and experience.


Biografie.

Narodil se na severu Chile poblíž Iquique v židovské rodině z Ukrajiny. V roce 1939 se rodina přestěhovala do Santiaga, kde se seznámil s básníky Nicanorem Parrou a Enriquem Lihnem.  V 50. letech odjel do Paříže, aby se zde učil pantomimu u mima Etienne Decrouxe. Poté založil s Fernandem Arrabalem a Rolandem Toporem avantgardní skupinu performančního umění nazvanou "Mouvement panique". Roku 1966 vytvořil svůj první komiks ("Anibal 5"), roku 1967 natočil první film ("Fando y Lis"). Roku 1970 zaujal netradičním filmovým westernem "El Topo". Film nadchl Johna Lennona a Yoko Ono, kteří poskytli Jodorowskému milion dolarů na další film. Výsledkem byl kultovní snímek "La Montaña Sagrada" (Svatá hora) z roku 1973. V něm Jodorowsky otevřel své velké téma esoteriky. Byl poté blízko k realizaci velkého projektu, adaptaci románu "Duna" Franka Herberta (do role císaře hodlal obsadit malíře Salvadora Dalího, do role barona Harkonnena Orsona Wellese). Projekt však zkrachoval, protože jeho rozpočet a nekonformní zpracování nechtěla zaštítit žádná produkční společnost.  Natočil pak ještě tři filmy, ovšem již jen v undergroundové produkci. Známým se stala jeho science-fiction komiksová série "Incal" z let 1981–1989, na které spolupracoval s kreslířem Moebiem.  Koncem 80. let se opět obrátil novým směrem a rozvinul vlastní filosoficko-spirituální syntézu s terapeutickými ambicemi, kterou nazval "psychomagie" a jež je postavena z velké části na studiu tarotu, imaginaci, interpretaci snů a symbolů. V Paříži začal provozovat psychomagickou terapeutickou praxi, za níž si nechává platit pouze dopisy klientů. Principy této praxe vysvětluje v knize rozhovorů "Psychomagie: nástin panické terapie" (1995, česky 2015). Vede psychomagické dílny a semináře v různých zemích.  V roce 2013 byl uveden jeho film "Tanec reality", který se vrací k jeho chilskému dětství.

Alejandro Jodorowsky Prullansky (* 17. února 1929 Tocopilla, Chile) je chilsko-francouzský filmař, herec, mystik, filosof, autor komiksů, dramatik a spisovatel, někdy řazený k surrealismu. Svou duchovní nauku nazval psychomagie.

Alejandro Jodorowsky Prullansky (; born 17 February 1929) is a Chilean-French filmmaker and artist. Since 1948, Jodorowsky has worked as a novelist, screenwriter, a poet, a playwright, an essayist, a film and theater director and producer, an actor, a film editor, a comics writer, a musician and composer, a philosopher, a puppeteer, a mime, a psychologist and psychoanalyst, a draughtsman, a painter, a sculptor, and a spiritual guru. Best known for his avant-garde films "El Topo" (1970) and "The Holy Mountain" (1973), he has been "venerated by cult cinema enthusiasts" for his work which "is filled with violently surreal images and a hybrid blend of mysticism and religious provocation".


Výskyt.

Tento rod je rozšířen v Evropě, v mírném podnebném pásu Asie, v severní a subsaharské Africe, v obou Amerikách a Austrálii. Do zámořských oblastí se dostala jeho semena s osivem obilí nebo lnu.  Rostliny jsou odolné k přísuškům, potřebují dostatek vláhy pouze k vyklíčení, pak již rostou i za poměrného sucha. Jejích semena mají dlouhou životnost, za vhodných podmínek klíčí v průběhu téměř celého roku. Mladé rostlinky které vyrostou již na podzim většinou zimní období přečkají a druhým rokem na jaře z nich vyraší květonosná lodyha. Rostliny vyklíčené na jaře kvetou tentýž rok.

Popis.

Rostliny jednoleté nebo ozimé, lysé nebo chlupaté s jednoduchými až hvězdicovými chlupy, ale bez mnohobuněčných. Lodyhy jsou přímé či vystoupavé a dorůstají do výše 30 až 120 cm, většinou bývají rozvětvené. Listy v přízemní růžici mají krátké řapíky a v době rozvíjení květů již usychají. Lodyžní listy bez palistů vyrůstají střídavě, jsou úzké a dlouhé (2 až 7 cm), mají ouška a bývají částečně objímavé. Jejich čepele jsou celistvé nebo zubaté, někdy mírně zvlněné.  Květenství je tvořeno drobnými, symetrickými, čtyřčetnými, bisexuálními květy na stopkách a bez listenů a bývá sestaveno do hroznu, která se později ještě prodlužuje. Vytrvalé kališní lístky vyrůstající ve dvou kruzích jsou úzce podlouhlé až obkopinaté, obvykle vztyčené. Volné, výrazně delší korunní lístky, sestavené do kříže, jsou obvejčité až obkopinaté, lalokovité, na konci okrouhlé a někdy s mělkým zářezem, barvu mají žlutou, světle žlutou nebo bílou. Šest plodných tyčinek s volnými nitkami ve dvou kruzích (2 + 4) je nestejné délky a nesou vejčité nebo podlouhlé žluté prašníky. Přisedlý dvoudílný semeník je tvořen srůstem dvou plodolistů, má jednu čnělku s bliznou. V jednom oddílu semeníku je 5 až 50 vajíček. V květu jsou boční nektarové žlázky. Rod je hmyzosnubný, pyl přenáší létající hmyz. Ploidie je 2n = 40.  Plody jsou podlouhlé nebo hruškovité pukající šešule nebo šešulky dlouhé 6 až 12 mm, každá obsahuje 10 až 50 semen, na rostlině jich bývá 20 až 100 nebo i více, otvírají se dvěma chlopněmi. Drobná až středně velká bezkřídlá semena jsou okrouhlá nebo elipsoidní, endospermu mají málo nebo vůbec ne.

Význam.

Za příznivých podmínek se rychle šiří a v oblastech kde se řádně nečistí osivo, nestřídají se plodiny nebo se nedostatečně zpracovává půda (orba, vláčení) se stává nepříjemným plevelem v obilovinách, lnu nebo pícninách.  Semena obsahují olej který se u některých druhů (např. u lničky seté) využívá v gastronomii, kosmetice i průmyslu, tyto druhy lničky se začínají pěstovat a šlechtit.

Taxonomie.

V České republice rostou čtyři druhy lničky: V minulosti na našem území rostl ještě jeden druh, který je v současnosti již nezvěstný:

Externí odkazy.

Lnička ("Camelina") je rod brukvovitých, dosud převážně planě rostoucích rostlin rozšířených téměř po všech kontinentech, jejíchž některé druhy se semeny bohatými na olej skýtají perspektivu ekonomického pěstování.

Camelina is a genus within the flowering plant family Brassicaceae. The "Camelina" species, commonly known as false flax, are native to Mediterranean regions of Europe and Asia. Most species of this genus have been little studied, with the exception of "Camelina sativa", historically cultivated as an oil plant. Heinrich Johann Nepomuk von Crantz was the first botanist to use the genus "Camelina" in his classification works in 1762. As a way to reduce fossil fuel emissions, the US Navy tested a 50-50 mix of jet aviation fuel and biofuel derived from camelina seeds in 2010. A study published in December 2016 explained that the current low price of conventional kerosene-based jet fuel makes it cost-prohibitive for commercial airlines to use camelina-based jet fuel. The study said substantial government intervention would be one way to create a market for camelina, by combining 9 percent government subsidy on camelina crop production, with 9 percent tax on the conventional fuel.


Klubová kariéra.

Debreceni VSC.

Fotbalovou profesionální dráhu zahájil Balázs Dzsudzsák v klubu Debreceni VSC v roce 2004. Během svého půsebení zde vyhrál s klubem třikrát nejvyšší maďarskou fotbalovou soutěž a třikrát maďarský Superpohár (2005, 2006, 2007).

PSV Eindhoven.

24. října 2007 odešel do zahraničí do nizozemského klubu PSV Eindhoven, s nímž podepsal pětiletou smlouvu. Debutoval v lize 12. ledna 2008 proti Feyenoordu Rotterdam (výhra 1:0). S PSV vyhrál nejvyšší nizozemskou ligovou soutěž Eredivisie ve své první sezóně 2007/08 a také Johan Cruijff Schaal (nizozemský Superpohár) v roce 2008.

Anži Machačkala.

12. června 2011 přestoupil do ruského klubu Anži Machačkala, kde podepsal čtyřletý kontrakt. Debutoval 6. srpna 2011 proti celku Tom Tomsk (výhra 2:0). V Machačkale nastoupil v celkem 8 zápasech, aniž by se střelecky prosadil, většinou střídal. 27. srpna utrpěl zlomeninu klíční kosti při střetu s protivníkem v zápase s Rostovem. Toto zranění jej vyřadilo ze hry do konce sezóny.

Dynamo Moskva.

12. ledna 2012 přestoupil za 19 milionů € do ruského klubu Dynamo Moskva, tento přestup z něj udělal nejdražšího maďarského hráče v historii. Debutoval 9. března 2012 proti CSKA Moskva a v 75. minutě založil gólovou akci, která vedla k vyrovnání na konečných 1:1. Svou první branku v dresu moskevského Dynama vstřelil v 75. minutě proti Tereku Groznyj. V následujícím kole 26. srpna 2012 si zaknihoval úspěšný zápas proti Lokomotivu Moskva, když jeden gól vsítil a na další dva přihrál, díky čemuž Dynamo zvítězilo 3:2.

Bursaspor.

V srpnu 2015 přestoupil z Ruska do tureckého klubu Bursaspor.

Reprezentační kariéra.

Balázs Dzsudzsák nastupoval za některé mládežnické výběry Maďarska.

A-mužstvo.

V A-mužstvu debutoval 2. června 2007 v kvalifikačním zápase v Héraklionu proti domácímu týmu Řecka. Nastoupil na hřiště v 79. minutě za stavu 2:0 pro domácí tým, tímto výsledkem střetnutí také skončilo. První gól vstřelil 24. května 2008 opět v zápase proti Řecku, tentokrát se Maďarsku podařilo odčinit na domácí půdě minulou porážku a zvítězilo 3:2. Dzsudzsák se prosadil ve 47. minutě, když vyrovnával na průběžných 1:1.  10. září 2013 se jedním gólem v domácím kvalifikačním utkání proti Estonsku podílel na vysoké výhře 5:1, Maďarsko drželo dva zápasy před koncem kvalifikace druhou příčku základní skupiny D, která dávala velké šance na postup do baráže na Mistrovství světa 2014 v Brazílii, kam se však Maďaři neprobojovali.  S maďarským národním týmem slavil v listopadu 2015 postup z baráže na EURO 2016 ve Francii. Německý trenér maďarského národního týmu Bernd Storck jej zařadil do závěrečné 23členné nominace na EURO 2016 ve Francii. Maďaři se ziskem 5 bodů vyhráli základní skupinu F. V osmifinále proti Belgii se po porážce 0:4 rozloučili s turnajem. Dzsudzsák na šampionátu dvakrát skóroval (proti Portugalsku).

Balázs Dzsudzsák (* 23. prosince 1986, Debrecín, Maďarsko) je maďarský fotbalový záložník a reprezentant, který v současnosti hraje za turecký klub Bursaspor.

Balázs Dzsudzsák () born 23 December 1986) is a Hungarian professional footballer who plays for Al Ain and the Hungary national team.  Dzsudzsák began his career at his hometown club Debreceni VSC, winning consecutive league titles in each of his three seasons before departing to PSV of the Netherlands in January 2008, ending the season with the Eredivisie title. He joined Dynamo Moscow in 2012 after a brief spell at Anzhi Makhachkala, before joining Turkish side Bursaspor in 2015 and Emirati club Al Wahda FC a year later.  Dzsudzsák made his full international debut for Hungary in 2007, and has since earned 100 caps. He captained the side at UEFA Euro 2016


Děj.

Divizní velitel "Sergej Kotov" (hraný Nikitou Michalkovem), přesvědčený komunista, hrdina ruské občanské války, člen staré gardy bolševiků a přímý spolupracovník Josifa Stalina, tráví odpočinkový letní den se svou rodinou, manželkou "Marusjou" (hranou Ingeborgou Dapkūnaitovou) a dcerou "Naďou" (hranou Michalkovovou vlastní dcerou Naděždou Michalkovovou), v rodinném sídle, kde vyrůstala jeho manželka a kde jsou její příbuzní a známí z dětství a kde také do jisté míry přežívá duch intelektuální společnosti předrevolučního období.  Nejprve je idyla přerušena zoufalým zemědělcem, který se od Kotova dožaduje pomoci proti vojenskému cvičení, které se začalo odehrávat na polích se pšenicí a hrozí zničit úrodu. Kotov se neochotně rozhodne pomoci, dojede na místo a za pomoci vypůjčené vojenské čepice se nechá poznat od vedoucího důstojníka, který zná jeho propagační portréty s čepicí a z profilu. Vyžádá si spojení na velitele operace, kterým je maršál SSSR Michail Tuchačevskij, jehož oslovuje důvěrně „Míšo“ a přesvědčí ho, aby cvičení přesunul jinam. Je dále středem všeobecného obdivu a zásah potěší i jeho manželku.  Po návratu do domu zpět se objeví další překvapení. Po letech se vrací "Miťa" (hraný Olegem Meňšikovem), který v domě vyrůstal jako žák Marusjina otce a později byl Marusjiným nápadníkem, než bez vysvětlení zmizel. Všichni se s ním znají a vítají ho a vychází najevo, že ho odjinud zná dokonce i Kotov. Pro Marusju je setkání emociálně vyčerpávající (později vychází najevo, že se kvůli jeho zmizení dokonce pokusila o sebevraždu a dlouho trvalo, než se z něj vzpamatovala), malé Nadě je představen jako „strýc Miťa“.  V rámci výpravy na místní přírodní koupaliště, která končí humornou scénou cvičení civilní obrany proti plynovému útoku, Miťa Marusje připomíná šťastné mládí, což ona opět těžce nese. Po návratu vypráví Miťa Nadě „pohádku“, kde líčí svůj příběh, ovšem s jmény zúčastněných říkanými pozpátku. Vychází najevo, že když se vrátil z prohrané Ruské občanské války, kde bojoval coby šlechtic a antikomunista na straně belogvardějců, a chtěl si vzít Marusju a usadit se, byl za přispění samotného Kotova donucen odejít sloužit do Čeky a to pod pohrůžkou represí možná nejen proti sobě, ale i proti svým blízkým.  Marusja to pochopí a je na Kotova naštvaná, ale ten se obhajuje a tak se zase usmíří. Poté vychází najevo, že Miťa nepřijel jen z nostalgie za dávnými přáteli, ale přijel jako důstojník NKVD s rozkazem odvézt Kotova a že auto si pro ně přijede za dvě hodiny. Je jasné, že jde o vážnou věc, ale muži se dohodnou tvářit se před ostatními jakoby nic.  Když se ovšem při hraní kopané ztratí míč a oni se potkají opět sami dva, začnou se navzájem obviňovat: Miťa Kotovovi vyčítá, že mu sebrali nejen Marusju, ale i jeho povolání, čest a lásku k vlasti. Kotov naopak Miťovi vysvětluje, že zatímco on se vždy držel svých ideálů, tak Miťa se ještě před Kotovovým přispěním nechal přesvědčit ke zradě a pomohl unést z Paříže osm významných osobností ruského exilu, aby pak mohly být v Rusku bez soudu popraveny. A obviňuje Miťu, že jeho skutečnou motivací byly peníze, že se stal koupeným zrádcem. Kotov předpokládá, že se Miťa vrátil kvůli své osobní pomstě a je si proto jistý, že je nedotknutelný a nic mu nehrozí. Když mu ten hrozí, že mu to pak při mučení připomene, tak dokonce Miťu udeří – ale konflikt je narušen Naďou a oba muži se opět tváří jako přátelé. Před odjezdem ještě Kotov stihne absolvovat přísahu „svého“ pionýrského oddílu Stalinovi.  Ve svém absurdním divadle Miťa s Kotovem pokračují, i když přijede osobní automobil s pracovníky NKVD, kteří se vydávají za pracovníky oblastní filharmonie. Rozlučka probíhá ve veselém duchu a zpěvu písní. Malé Nadě je povoleno odřídit auto až do nejbližší zatáčky a ona se těší, že půjde s tatínkem do ZOO jindy, když to teď kvůli jeho odjezdu nejde. Zvláště po Nadině opuštění auta už ovšem Miťa zcela opouští přátelské přetvařování.  Automobil dojede k místu, kde je cesta zablokována náklaďákem, jehož zoufalý řidič už celý den hledá místo, kde měl složit náklad. Kotov mu chce poradit, ale jeden pracovník NKVD Kotova zkusí zadržet v autě. Kotov ho praští a tak se něj všichni vrhnou, zbijí ho a spoutají. Řidiče nakladního auta pak příslušník NKVD zastřelí, protože byl svědkem toho, jak Kotova v autě zmlátili příslušníci NKVD až do krve.  Závěrečná scéna zachycuje Miťův pokus o sebevraždu a následné titulky oznamují, že Kotov se přiznal a byl v srpnu 1936 popraven, jeho manželka byla odsouzena na deset let a zemřela v gulagu v roce 1940 a Naďa sice byla zatčena spolu s matkou, ale dožila se rehabilitace v roce 1956 během Chruščovovského tání.

Unaveni sluncem ( – "Utomljonnyje solncem") je ruský film z roku 1994 režiséra Nikity Michalkova, který zde hraje i hlavní roli. Druhou hlavní roli hraje Oleg Meňšikov a další významné role hrají Ingeborga Dapkūnaitová a Michalkovova vlastní dcera Naděžda Michalkovová. Film, který se odehrává během jednoho letního dne roku 1936, umělecky zachycuje rodinnou atmosféru v rodině vysokého důstojníka v době Velké čistky v Rudé armádě.  Film získal v roce 1994 cenu Oscara za nejlepší cizojazyčný film a Velkou cenu na filmovém festivalu v Cannes.  Michalkov později natočil podstatně méně úspěšná pokračování "" a "".

Burnt by the Sun (, translit. "Utomlyonnye solntsem", literally "wearied by the sun") is a 1994 film by Russian director and screenwriter Nikita Mikhalkov and Azerbaijani screenwriter Rustam Ibragimbekov. The film depicts the story of a senior Red Army officer, played by Mikhalkov, and his family during the Great Purge of the late 1930s in the Stalinist Soviet Union. It also stars Oleg Menshikov, Ingeborga Dapkūnaitė and Mikhalkov's daughter Nadezhda Mikhalkova.  The film achieved a high degree of popularity in Russia and positive reviews in the United States. It received the Grand Prix at the 1994 Cannes Film Festival, the Academy Award for Best Foreign Language Film and other honours.


Složení zavěšené podhledové konstrukce.

Kotvení.

Kotvením rozumíme připevnění podhledu k nosným částem stavební konstrukce. Volba způsobu kotvení je odvislá od materiálu nosné konstrukce. Do železobetonových stropů jsou podhledy kotveny hmoždinkami různých typů, nebo jsou připevňovány do prvků, které jsou osazeny do bednění před zabetonováním. K připevnění podhledu do dřevěných konstrukcí slouží hřebíky nebo vruty. Obklady, tj. podhledy které se umísťují přímo na strop, se obvykle lepí, případně se lepí a přikotvují.

Závěsy.

Závěsy jsou prvky, na kterých je podhledová konstrukce zavěšena. Nejčastěji jsou vyráběny z oceli s různou povrchovou úpravou. Závěsy by měly umožnit rektifikaci zavěšované konstrukce do určené roviny. Délka závěsů odvisí od potřebné světlé výšky dutiny mezi spodním lícem nosné konstrukce a zavěšeným podhledem.

Nosná kostra, nosný rošt.

Nosná kostra je nejčastěji provedena z ocelových, nebo lehčích hliníkových nosníků (profilů).

Plášť.

Na nosnou konstrukci se připevňují prvky pláště, které mohou mít formu desek, rovných či tvarovaných kazet, nebo také lamel. Vytváří se tak bezesparé podhledové desky, nebo skládané podhledy kazetové nebo lamelové (ty jsou nejvíce užívány u akustických podhledů).  Pro výrobu prvků pláště se používá sádrokarton, tvrzený polyuretan, dřevotřískové desky, minerální desky, ocelové nebo hliníkové plechy.

Doplňky (příslušenství).

Podhledy doplňují obvykle plochá osvětlovací tělesa, mřížky vzduchotechniky, hlásiče požáru aj.

Napínaný stropní podhled.

Zvláštním druhem velmi lehkého podhledu jsou napínané podhledy. Jedná se o pevnou fólii, na jejímž okraji je připájená plastová lišta. V prostorách a podhledem se po obvodu připevní ke zdi hliníkové profily a fólie se pomocí lišt na okrajích začne upevňovat do profilů. Vzniká tak efektní bezesparý podhled.

Podhled je v obecném významu spodní plocha vodorovné (stropní) nebo šikmé (schodišťové, střešní) nosné konstrukce stavby. Viditelné části této plochy jsou zpravidla upravovány tak, aby působily esteticky. Nejčastějšími úpravami jsou omítky, nátěry a obklady. Jsou-li na stropě upevněny potrubní rozvody a elektrické kabely, pak je často potřeba je zakrýt či ochránit před požárem. Provádí se to samostatnou konstrukcí, které říkáme podhledová konstrukce, zjednodušeně podhled.  Podhledy musí vždy splňovat mechanické (statické) požadavky bezpečnosti. Další požadavky, které rozhodují o volbě materiálů, umístění ve stavbě a konstrukci podhledu jsou:

A dropped ceiling is a secondary ceiling, hung below the main (structural) ceiling. It may also be referred to as a drop ceiling, T-bar ceiling, false ceiling, suspended ceiling, grid ceiling, drop in ceiling, drop out ceiling, or ceiling tiles and is a staple of modern construction and architecture in both residential and commercial applications.


Vznik, charakteristika a historie opery.

"Medium" je Menottiho čtvrtá opera. Po prvních dvou komických operách v tradici italské buffy ("Amélie jde na ples" a "Stará panna a zloděj") a po nezdařené tragikomické aktovce "Bůh ostrova", kterou později zničil, jde o jeho první vážnou operu. První inspiraci k tomuto námětu získal, když se v Rakousku účastnil spiritistické seance a ohromila ho naivní i zoufalá důvěřivost klientů médií: „"Ačkoli opera nebyla zkomponována dříve než v roce 1945, tato myšlenka [...] mne poprvé napadla roku 1936 v malém rakouském městě Sankt Wolfgang poblíž Salcburku. Sousedé mě pozvali, abych se zúčastnil seance. Pozvání jsem bez váhání přijal, ale musím přiznat, že spíše z legrace. V průběhu seance se mě však začal zmocňovat neklid. I když jsem si nebyl vědom ničeho neobvyklého, postupně jsem začal chápat, že mí hostitelé – ve své žalostné touze uvěřit – skutečně viděli a slyšeli svou zemřelou dceru Doodly (toto jméno jsem zachoval v opeře). To já, a ne oni, jsem se cítil oklamán. Tvořivá síla jejich víry a přesvědčení mne přiměla zpochybnit vlastní cynismus a žasnout nad mnohovrstevnatostí skutečnosti."“  Stylisticky se "Medium" řadí k americkému typu realistických oper navazujících na evropskou, zejména italskou hudební tradici, označovanému jako verismus; tuto i další Menottiho opery z přelomu 40. a 50. let 20. století charakterizuje hluboký ponor do emocionálního stavu postav a podle muzikoložky Elise K. Kirkové jsou „stejně temné a šokující dnes jako v době, kdy byly uvedeny poprvé“. Libreto je výborně vypracované a tématem duchů, o nichž si ani hlavní hrdinka, ani diváci nemohou být jisti, zda reálně existují nebo zda jsou jen plody zjitřeného podvědomí, připomíná Brittenovo "Utahování šroubu" ze stejné doby. Sám Menotti je popsal takto: „"Přes tajuplné prostředí a hrůzné zakončení je "Medium" vlastně hra idejí. Popisuje tragédii ženy uváznuvší mezi dvěma světy, světem skutečnosti, který není schopna zcela pochopit, a nadpřirozeným světem, ve který není schopna věřit."“ K podobnému tématu se ve velkorysejší podobě vrátil v opeře "Svatá z Bleecker Street".  Jedná se o komorní operu napsanou pro malý orchestr, instrumentace má impresionistické rysy, klasická harmonie se stupňováním napětí a ztemňováním děje až ke konečné katastrofě nabývá na chromatismu, zpěvní linie je často parlandová a vychází z italské tradice (Giacomo Puccini). "Medium" bývá často považováno za Menottiho nejlepší dílo.  "Medium" mělo po uvedení na Broadwayi velký úspěch u publika i kritiky, třikrát za sebou je navštívil Arturo Toscanini, dosáhlo 212 představení (1. května až 1. listopadu 1947) a inscenace hned následujícího roku a znovu, s podporou ministerstva zahraničí, roku 1955 hostovala v Londýně a Paříži. Poté proniklo i do divadel mimo Spojené státy (1953 Vídeň Volksoper; 1956 Curych, Düsseldorf, Buenos Aires; 1957 Rio de Janeiro; 1958 Helsinky; 1960 Řím; 1961 Londýn; 1962 Paříž; 1964 Montreal; 1966 Tel Aviv; 1969 Spoleto; 1974 Marseille, Mnichov, Lisabon; 1983 Nantes; 1989 Mnichov…). Dosud se poměrně často hraje zejména ve Spojených státech, kde databáze OPERA America registruje 6 inscenací v letech 2000–2012.  Opera byla jedna z prvních vysílaných v televizi; 12. prosince 1948 byla vysílána živě v cyklu "Studio One" stanice CBS.  Za existence Československa nastudovalo "Medium" Slovenské národní divadlo v Bratislavě (premiéra 11. června 1976). V českých zemích ji poprvé uvedla Komorní opera Janáčkovy akademie múzických umění v Brně na scéně Bezbariérového divadla Barka, a to v českém překladu Vladimíra Fuxe; jedná se o první a dosud jedinou Menottiho operu hranou v Česku.

Osoby a první obsazení.

V opeře je dále slyšet hlas dívky (soprán) mimo scénu. Podle pokynů skladatele se může jednat o hlas představitelky paní Gobineauové, některé inscenace či nahrávky však používají hlas odlišné zpěvačky.

Instrumentace.

Flétna, hoboj, klarinet, fagot, lesní roh, trubka, bicí, klavír pro 4 ruce / celesta, smyčce.

Děj opery.

1. jednání.

"Salon u media"  V salonu spiritistického media madame Flory si hrají její dcera Monica a Toby, němý posluhující cikánský chlapec zachráněný z „ulic Budapešti“. Monica si zpívá píseň o králi a královně ("Where, oh where is my new golden spindle and thread?"), zatímco Toby si přes zákaz madame Flory obléká její hedvábné šály a bižuterii. Když se madame Flora, neboli, jak ji Monica oslovuje, „Baba“, vrací domů poté, co úspěšně vymohla od chudé klientky dlužné peníze, a děti prudce kárá, že nepřipravili místnost pro nadcházející seanci.  Brzy přicházejí pán a paní Gobineauovi a vdova paní Nolanová. Gobineauovi jsou pravidelnými zákazníky a přicházejí hovořit s duchem svého zemřelého dvouletého synka Mickeyho (zpěv paní Gobineauové "It happened long ago…"), paní Nolanová je zde poprvé. Madame Flora připraví atmosféru a v tranzu vede podvodnou seanci, při níž paní Nolanová hovoří s duchem své zemřelé šestnáctileté dcery, který ji utěšuje; ve skutečnosti je to Monica zahalená do bílé róby za průsvitnou zástěnou (árie Moniky "Mummy, Mummy dear, you must not cry for me"). Když Monica zanechá matoucí poselství a zmizí, paní Nolanová se za ní vrhá, Gobineauovi ji však zadrží. Poté pan a paní Gobineauovi komunikují s Mickeym, je slyšet pouze dětský smích.  Poté, co se s ním rozloučí, se náhle madame Flora chytí za krk: ucítila, jak se jí dotkla něčí chladná ruka. Hosté nejsou překvapeni, protože přítomnost duchů berou za samozřejmou, ale madame Flora je vyděšená a vyhazuje je. Pak volá Monicu a vysvětluje jí, co ucítila, nakonec začne vinit Tobyho, že ví více, než se zdá. Monica Tobyho chrání a snaží se Babu uklidnit tím, že jí zpívá ukolébavku o černé labuti ("The sun has fallen and lies in blood"). Baba však slyší tajemný dívčí hlas volající matku stejnými slovy, jaká používá Monica při jejich falešných seancích, a prudce zaútočí na Tobyho, který jí nedokáže odpovědět, zda se jí ve tmě dotknul on. Monica se ji znovu snaží uklidnit ukolébavkou, zatímco Baba nutí Tobyho k modlitbě a recituje své Ave Maria.

2. jednání.

"O několik dní později"  Toby hraje pro Monicu loutkové divadlo, poté Monica zpívá valčík a Toby k němu tančí (Moničin valčík – "Up in the sky some-one is playing a trombone and a guitar"); jejich vzájemná náklonnost je zjevná a Monica zčásti žertovně, zčásti vážně sama Tobyho city vyslovuje (árie "Monica, Monica, can't you see that my heart is bleeding for you?"). Baba přichází domů podnapilá a nejprve laskavě a pomocí slibů – včetně svatby s Monicou, poté však výhrůžkami a násilím se snaží z Tobyho vynutit odpověď na otázku, zda to byl on, kdo se při seanci dotknul jejího hrdla (scéna Baby "Toby, you know that I love you").  Přicházejí hosté (Gobineauovi a paní Nolanová). Madame Flora je chce poslat pryč a vrátit jim peníze, současně se je snaží přesvědčit, že celá komunikace s duchy byla jen podvod. Ale ani tehdy, když jim spolu s Monicou ukáže všechny triky a tajnosti, nejsou hosté ochotni uvěřit: možná, že ona sama trpí iluzí, že je podváděla, a ve skutečnosti to bylo všechno pravda. Dožadují se své seance (tercet "Please let us have our seance, Madame Flora"), ale rozlícená Baba je vykáže a přes Moničiny prosby vyhodí z domu i Tobyho.  Madame Flora zamkne Monicu v její ložnici, o samotě si pak nalije další alkohol. Dostihují jí vzpomínky na její hrůznou a tajemnou minulost i na její dávné hříchy (árie Baby "Afraid, am I afraid?"). Když usne, Toby se potichu vrátí a chce se dostat k Monice, její dveře však jsou zamčeny. Toby hledá svou tamburínu, ale když spadne víko truhly a Baba se probudí, ukryje se Toby za závěs loutkového divadla. Vyděšená Baba popadne revolver a vyzývá neznámého přítomného, aby se ozval, jinak bude střílet. Uvidí, že se pohnula opona loutkového divadla, a střelí tím směrem několik ran. Domnívá se, že zabila ducha. Monica buší na své dveře, Baba jí otevře a dívka nalézá mrtvého chlapce a běží pro pomoc. Baba zůstává nad Tobyho tělem se stále nezodpovězenou otázkou: „Byl jsi to ty?“

Medium (v anglickém originále ) je dvouaktová opera (autor ji označuje jako „tragédie“) italsko-amerického skladatele Giana Carla Menottiho na vlastní libreto. Byla napsána na zakázku nadace Alice M. Ditson Fund při newyorské Columbia University, kde byla také poprvé provedena 8. května 1946 v místním Brader Matthews Theater. První profesionální inscenaci (při níž bylo "Medium" kombinováno s Menottiho aktovkou "Telefon aneb Láska ve třech") uvedla Ballet Society mimo Broadway poprvé v newyorském Heckscher Theater 18. února 1947. Broadwayská premiéra se konala ve stejném obsazení 1. května 1947 v Ethel Barrymore Theater. Představení trvá asi hodinu.

The Medium is a short (one-hour-long) two-act dramatic opera with words and music by Gian Carlo Menotti. Commissioned by Columbia University, its first performance was there on 8 May 1946. The opera's first professional production was presented on a double bill with Menotti's "The Telephone" at the Heckscher Theater, New York City, February 18–20, 1947 by the Ballet Society. The Broadway production took place on May 1, 1947, at the Ethel Barrymore Theater with the same cast.  In 1951, Menotti directed, with the help of filmmaker Alexander Hammid, a film version made to resemble film noir, and starring Marie Powers as Madame Flora and Anna Maria Alberghetti as Monica. A live television production starring Marie Powers took place on 12 December 1948 on the TV series "Studio One". It was also filmed for Australian TV in 1960.


Výskyt.

Chebule korková je původní ve východní Indii, roste i na přilehlých ostrovech a dále v Malajsii a jižním Vietnamu. Obývá skalnatá pobřeží, kde se pne po útesech nebo další vegetaci.

Popis.

Chebule korková je mohutný popínavý keř až liána, která se pne po skalnatých útesech nebo využívá oporu vzrostlých stromů a přitom dosahuje značné výšky. Stonek je až 10 cm silný. Kůra je výrazně zvrásněná, šedá. Listy jsou velké, střídavé, řapíkaté, jednoduché, srdčité, celokrajné. Květy jsou jednopohlavní, okvětí je rozlišené na kalich a korunu, kališní lístky v počtu 6, ve dvou kruzích. Jsou bílé až krémové, sestavené do složených hroznů. Prašníkové květy obsahují velký počet jednobratrých tyčinek. Plody jsou drobné, asi 1 cm velké, červenavé až hnědavé, na povrchu mírně svraskalé peckovice. Semena mají ledvinitý až měsíčkovitý tvar.

Toxikologie.

Semena obsahují toxické sesquiterpenoidní laktony tutinanolidy (pikrotoxiny). Součástí je jedovatý pikrotin neboli pikrotoxin, latinsky cocculin. Je silně hořký a omamný. Je účinný zejména pro ryby a drobné ptactvo. Skořápka obsahuje terciární alkaloidy menispermin a paramenispermin. Stonky a kořeny obsahují alkaloidy berberin, palmatin, magnoflorin a columbamin.

Použití.

Plody známé jako kebule jsou tradičně domorodci používány k lovu ryb. Peckovice naházené do vody ryby pozřou a pak je možné je omámené pochytat. Tento způsob lovu ryb na kebuli byl přenesen i do Evropy, ale zde byl záhy zákonem zakázán. V Českých zemích je tento způsob rybolovu doložen od 16. století až do poloviny 20. stoltetí, kdy přestala být volně dostupná. Z kůry se připravuje v jihovýchodní Asii šípový jed k lovu drobného ptactva.  Od 16. století se používaly dovezené sušené peckovice ("fructus cocculi", "cocculi indici") v evropském lékařství. Rozemleté s přidávaly do mastí na vši. Používaly se i při horečkách.  Pro výraznou hořkou chuť jimi někteří angličtí sládci pančovali těžká piva, což zmiňuje též Charles Dickens a kritizovali britští chemici 19. století Watts a Accum. Dřevo se používá v řezbářství, nebo jako topivo.  Příbuzným druhem používaným v lékařství pro léčivý kořen je "Jateorhiza palmata" pocházející z Východní Afriky a rozšířená i v Asii. Tinospora srdčitá ("Tinospora cordifolia") z Indie se dováží v čajích guduchi, který má široké použití v tradiční indické medicíně.

Chebule korková ("Anamirta cocculus", synonymum "Cocculus suberosus"), známá též jako kebule korková, je keřovitá liána, jediný druh rodu chebule. Roste v Asii. Plody a kůra obsahují omamné látky užívané při lovu ryb a v lékařství.

Anamirta cocculus () is a Southeast Asian and Indian climbing plant. Its fruit is the source of picrotoxin, a poisonous compound with stimulant properties.  The plant is large-stemmed (up to 10 cm in diameter); the bark is "corky gray" with white wood. The "small, yellowish-white, sweet-scented" flowers vary between 6 and 10 millimeters across; the fruit produced is a drupe, "about 1 cm in diameter when dry".


Historie.

Piemontský skot pochází z podhůří Savojských Alp z oblasti Piemont. Do vznikajícího plemene bylo zahrnuto více původních místních rázů skotu: nížinný žlutý skot s velkým tělesným rámcem, menší žlutý horský skot, místní plemeno skotu s pracovní užitkovostí, a  ráz skotu z okolí města Alba, u kterého se objevovala telata s dvoubedřím, dědičnou hypertrofií svalů beder a hýždí. Původně se šlechtilo na trojstrannou užitkovost, v současnosti se jedná o plemeno specializované, masné.

Charakteristika.

Piemontese má střední tělesný rámec a masný užitkový typ. Kostra je poměrně jemná, hrudník je široký a svalnatý, plece jsou široké, trup dlouhý, na bedrech, lopatkách i stehnech je velké množství svalové hmoty. Hlava býků je krátká a mohutná, u krav dlouhá a úzká, uši mají střední velikost, roky jsou krátké, rovné a směřují do stran. Barva srsti býků je celoplášťová šedá nebo narezlá, v okolí očí a uší, na krku, na plecích a na končetinách s výrazným podílem černých chlupů, krávy jsou bílé, světle šedé nebo lehce rezavé. Mulec, sliznice, paznehty a rohy mladých zvířat jsou černé, u starších zvířat zůstávají tmavě pigmentované špičky rohů. Telata jsou žlutohnědá.  Konstituce je pevná, plemeno je přizpůsobivé, nenáročné na chovatelské podmínky, s vynikající pastevní schopností a vysokou konverzí objemných krmiv. Temperament je živý bez známek agresivity. U plemenic je požadována dobrá plodnost v kombinaci s dlouhověkostí, piemontský skot je rané plemeno, zapouští se ve věku 15-18 měsíců. Užitkovost je výrazně masná, zvířata dosahují vysokých přírůstků ve výkrmu, u býků v testaci v roce 2003 byl denní přírůstek 1480 g, jatečná výtěžnost u vykrmovaných býků přesahuje 65 %, a 55 % u krav. Jatečné tělo obsahuje malý podíl kostí, minimální množství loje a vysoký podíl zadního masa, často se vyskytuje dvoubedří. Maso má vynikající kvalitu, je šťavnaté, přiměřeně mramorované a obsahuje jen málo tuku a cholesterolu. Co se mléčné užitkovosti týče, mléko obsahuje množství bílkoviny, což z něj dělá vhodnou surovinu pro výrobu speciálních sýrů, ale roční produkce dosahuje jen 2500 litrů.  Kromě čistokrevné plemenitby se sperma býků piemontského skotu používá k užitkovému a převodnému křížení.

Piemontský skot, též piemontese je plemeno skotu s masnou užitkovostí, určené pro extenzivní způsob chovu s využitím pastvy. Je to jediné původem evropské plemeno, které má podíl krve zebu. Pochází z Itálie, kromě Evropy se chová také v Americe, v Číně, v Austrálii či na Novém Zélandu, značné oblibě se těší v Argentině.

The Piedmontese ( or ) is a breed of domestic cattle that originated in the region of Piedmont, in north-west Italy. The calves are born fawn coloured, and turn grey-white as they mature. Piedmontese cattle carry a unique gene mutation identified as an inactive myostatin allele that causes hypertrophic muscle growth, or double muscling. Purebred Piedmontese cattle are homozygous, meaning they have two identical alleles present for this unique gene. They have garnered attention from breeders of beef cattle in other parts of the world, including North and South America. A small group of select Piedmontese bulls and cows were imported into Canada in the late 1970s, and into the United States in the early 1980s, and were used as the foundation breeding stock to develop a new breed of beef cattle known as North American Piedmontese cattle.


Klubová kariéra.

Svoji fotbalovou kariéru začal v FC Nitra, kde s výjimkou hostování v ŠK Slovan Bratislava v roce 2011 působil do léta 2013. Slovan nevyužil opce na přestup.

FC Slovan Liberec.

V červnu 2013 podepsal tříletou smlouvu s klubem FC Slovan Liberec. V utkání základní skupiny Evropské ligy 2013/14 24. října 2013 s favorizovaným španělským celkem Sevilla FC musel nahradit v 79. minutě za stavu 1:0 pro Liberec brankáře Přemysla Kováře, který před pokutovým územím fauloval protihráče a dostal červenou kartu. Střetnutí skončilo remízou 1:1, Hroššo v závěru čelil společně s obranou velkému tlaku soupeře a jednou inkasoval. 7. listopadu 2013 v odvetném zápase s domácím mužstvem Sevilla FC musel nastoupit místo potrestaného Kováře od začátku a svým jistým výkonem přispěl k dělbě bodů za remízu 1:1. Liberec tak natáhl šňůru neporazitelnosti v evropských pohárových soutěžích již na devět utkání, čímž vyrovnal český rekord Slavie Praha ze sezóny 1995/96. V posledním utkání skupiny 12. prosince 2013 v Portugalsku proti Estorilu Praia vychytal výhru 2:1, český tým obsadil s 9 body konečné 2. místo ve skupině a mohl slavit postup do jarní vyřazovací fáze.  V 1. české lize debutoval 2. listopadu 2013, kdy vychytal čisté konto proti týmu 1. SC Znojmo. Utkání Liberce se Znojmem skončilo bezbrankovou remízou. Nepodařený zápas absolvoval 29. března 2014 v souboji předních týmů Gambrinus ligy proti FC Viktoria Plzeň, kdy inkasoval celkem šestkrát (z toho dvakrát po teči). Slovan byl deklasován Viktorií 0:6.  Po odchodu Přemysla Kováře do izraelského Hapoelu Haifa se stal na začátku sezony 2014/15 brankářskou jedničkou. V prvním soutěžním zápase nové sezony 17. července 2014 ve 2. předkole Evropské ligy UEFA 2014/15 vychytal na stadionu v Čermeli čisté konto proti domácímu celku MFK Košice (výhra 1:0). Nulu udržel i v domácí odvetě 24. července, Liberec zvítězil 3:0 a postoupil do 3. předkola proti FC Astra Giurgiu.  Se Slovanem Liberec v sezóně 2014/15 podstoupil boje o záchranu v 1. české lize, ta se zdařila. S týmem vybojoval triumf v českém poháru, ve finále proti FK Baumit Jablonec se stal jedním z hrdinů libereckého mančaftu, v závěrečném penaltovém rozstřelu zneškodnil dva střelecké pokusy soupeře.  Celkem za Liberec odchytal 20 ligových utkání.

FK Dukla Praha.

V Liberci vládla silná konkurence na brankářském postu a tak v lednu 2016 přestoupil do jiného prvoligového českého mužstva FK Dukla Praha. V prvním ligovém startu za Duklu 13. února vychytal čisté konto proti svému bývalému klubu Slovanu Liberec (výhra 2:0). V Dukle odchytal 9 ligových zápasů.

FC Nitra (návrat).

V lednu 2017 se vrátil na Slovensko do FC Nitra. S Nitrou slavil v sezóně 2016/17 administrativní postup do Fortuna ligy 2017/18.

Reprezentační kariéra.

V roce 2008 nastoupil ke dvěma zápasům slovenské reprezentace do 21 let.

Lukáš Hroššo (* 19. dubna 1987, Nitra) je slovenský fotbalový brankář a bývalý mládežnický reprezentant, od ledna 2017 hráč klubu FC Nitra.

Lukáš Hroššo (born 19 April 1987) is a Slovak professional footballer who plays as a goalkeeper for Ekstraklasa club Cracovia Kraków.


Průběh akce.

Jugoslávská lidová armáda obsadila Vukovar 16. listopadu 1991. Ranění vojáci z poražené chorvatské armády a civilisté se v tu dobu nacházeli v budově místní nemocnice a podle dohody, uzavřené mezi chorvatským a jugoslávským politickým vedením, měli být z oblasti evakuováni. Ještě předtím však došlo v nemocnici k řadě incidentů. Příslušníci srbských paravojenských jednotek a ranění z řad Jugoslávské lidové armády obviňovali personál nemocnice, že jim neposkytuje potřebnou péči a také, že mezi ním působí agenti chorvatských dobrovolnických gard.  Evakuaci osob z vukovarské nemocnice nicméně neprovedla Jugoslávská lidová armáda; osoby, nacházející se uvnitř nemocnice, odvezli příslušníci srbských paravojenských jednotek. Ti krátce po svém příjezdu na místo zahradili cestu pozorovatelům Červeného kříže a několik set osob odvezli nikoliv na území pod kontrolou chorvatské armády, nýbrž na prasečí farmu Ovčara, nacházející se cca 5 km jihovýchodně od města. Tato farma byla v říjnu 1991 přeměněna v zajatecký tábor, kam byli umisťováni chorvatští zajatci (cca 3–4 tisíce lidí) předtím, než byli převezeni do věznice ve Sremské Mitrovici, či kasáren JLA v Srbsku.  Mnozí z internovaných civilistů byli nejprve zbiti, později vyvedeni ven a spolu s příslušníky poražené chorvatské armády zastřeleni a naházeni do hromadných hrobů. Hroby byly poté buldozery zasypány zemí.  26. prosince 1991 byl zajatecký tábor Ovčara uzavřen.  Událost na farmě Ovčara patří mezi největší masakry Chorvatské války za nezávislost. Pro Chorvaty se stala jedním ze symbolů války a především jejích obětí. Mezi nimi nebyli pouze Chorvati, ale také několik příslušníků jiných národů, buď stojících na chorvatské straně v Bitvě o Vukovar, či západních novinářů a dobrovolníků.

Následky.

V srpnu 1996 byla zahájena exhumace obětí, trvající 40 dní. V následujících letech byla většina (193) z nich identifikována.  20. září 2007 odsoudil Mezinárodní tribunál pro bývalou Jugoslávii v Haagu jugoslávské důstojníky, podílející se na celé události (Veselin Šljivančanin, Mile Mrkić), k několikaletým trestům (třetí ze souzených, Miroslav Radić, byl nakonec zproštěn všech obvinění). Dalších 14 osob, které se na masakru podílely, odsoudily srbské soudy k mnohaletým trestům (dohromady 214 let odnětí svobody).  V roce 2010 navštívil Vukovar tehdejší srbský prezident Boris Tadić a spolu se svým chorvatským protějškem Ivem Josipovićem položil věnce k památníku obětí. Také se oficiální cestou omluvil za masakr, ke kterému na farmě Ovčara došlo. Ve svém projevu se jasně distancoval od praktik Srbska 90. let 20. století a vyslovil se za demokratické Srbsko, které bude hledat cestu míru a spolupráce se svými sousedy, především Chorvatskem.

Masakr na farmě Ovčara (chorvatsky Masakr na Ovčari, nebo jen krátce Ovčara, v srbské cyrilici Масакр на Овчари) se odehrál v noci z 20. na 21. listopadu 1991 na farmě Ovčara nedaleko Vukovaru, nedlouho po Bitvě o Vukovar. Podle Mezinárodního tribunálu pro bývalou Jugoslávii se jednalo o válečný zločin. Za předání válečných zajatců srbským paravojenským formacím byli tribunálem obviněni a souzeni důstojníci Jugoslávské lidové armády. Zavražděno bylo cca 250–260 osob, mezi oběťmi byli jak příslušníci vojska, tak i civilisté.

The Vukovar massacre, also known as the Vukovar hospital massacre or the Ovčara massacre, was the killing of Croatian prisoners of war and civilians by Serb paramilitaries, to whom they had been turned over by the Yugoslav People's Army (JNA), at the Ovčara farm southeast of Vukovar on 20 November 1991, during the Croatian War of Independence. The massacre occurred shortly after Vukovar's capture by the JNA, Territorial Defence (TO), and paramilitaries from neighbouring Serbia. It was the largest massacre of the war and the worst war crime in Europe since World War II up until that point.  In the final days of the battle, the evacuation of the Vukovar hospital was negotiated between Croatian authorities, the JNA and the European Community Monitor Mission in cooperation with the International Committee of the Red Cross (ICRC). The JNA subsequently refused the ICRC access to the hospital despite the agreement and removed approximately 300 people from its premises. The group, largely consisting of Croats but also including Serbs, Hungarians, Muslims and two foreign nationals who fought on the side of the Croatian National Guard, was initially transported to the JNA barracks in Vukovar. Several prisoners were identified as hospital staff and removed from the group to be returned to the hospital while the rest of them were transported to the Ovčara farm south of Vukovar. Once at the farm, the prisoners were beaten for several hours before the JNA pulled its troops from the site, leaving the prisoners in the custody of the Croatian Serb TO and Serbian paramilitaries. The prisoners were then taken to a prepared site, shot in groups of ten to twenty and buried in a mass grave.


Biografie.

V roce 1878 získal titul doktora práv. Působil pak ve státní službě, nejprve na finanční prokuratuře, v letech 1880-1906 jako úředník ministerstva zemědělství, kde postupně dosáhl postu sekčního šéfa. Podílel se na přípravě významných předloh v oblasti agrární reformy. Jako odborník měl na starosti zasvěcení nástupníka trůnu Františka Ferdinanda d'Este do otázek státního práva a ústavy. Až do smrti Ferdinanda d'Este byl jeho blízkým spolupracovníkem a přítelem.  Vrchol jeho politické kariéry nastal na počátku 20. století. Od 2. června 1906 do 15. listopadu 1908 byl předsedou vlády Předlitavska (vláda Maxe Becka). Jeho nástup do funkce předsedy vlády byl přitom nečekaný. Beck měl ovšem výhodu konzervativního původu a zároveň i pochopení pro parlamentarismus. Díky tomu dokázal dokončit práce na volební reformě (všeobecné rovné volební právo), podle které pak proběhly volby do Říšské rady roku 1907. Do vlády na rozdíl od předchozích spíše úřednických kabinetů povolal několik parlamentních politiků včetně zástupců německé, polské a české politické scény. Po volbách se udržela vláda u moci, ačkoliv musela složitě manévrovat v roztříštěném parlamentu rozděleném na stavovské a etnické frakce. Na podzim 1907 takto dokázal prosadit v parlamentu i zásadní předlohu v podobě obnoveného finančního vyrovnání mezi oběma polovinami monarchie. V roce 1908 ovšem čelil jako předseda vlády oslabování svých pozic. Vyhrotilo se česko-německé napětí v českém zemském sněmu a dostal se do rozporu s vojenskými a dynastickými elitami, protože neměl pochopení pro rakousko-uherskou anexi Bosny a Hercegoviny. Když vládě vypověděli loajalitu němečtí křesťanští sociálové, byl nucen podat demisi, přičemž svůj konec v čele vlády hodnotil jako výsledek komplotu a zrady ve vlastních řadách.  V roce 1907 se stal členem Panské sněmovny. Veřejně se angažoval i po zániku monarchie. Od roku 1919 do roku 1938 byl prezidentem rakouské organizace Červeného kříže a v období let 1915–1934 taky prezidentem rakouského Nejvyššího účetního dvora.  Jeho otec Antonín Jaroslav Beck (1812–1895) byl v polovině 19. století poslancem ústavodárného Říšského sněmu a náležel zde ke konzervativnímu křídlu české pravice.  Jeho spolužákem na vídeňském Akademickém gymnáziu v letech 1868 až 1872 byl Tomáš Garrigue Masaryk.

Max Wladimir von Beck (6. září 1854 Vídeň – 20. ledna 1943 Vídeň) byl rakousko-uherský, respektive předlitavský státní úředník a politik, v letech 1906–1908 předseda vlády Předlitavska.

Baron Max Wladimir von Beck (6 September 1854, Vienna – 20 January 1943, Vienna) was an Austrian statesman.  Baron Max Wladimir von Beck was recently selected as the main motif of an Austrian collectors' coin, the 100 Years of Universal Male Suffrage commemorative coin, minted on January 10, 2007. The coin design is based on a historic photo of the opening session of Parliament in 1907, right after the elections. The two oval portraits in the foreground are of the Emperor Franz Joseph and the Baron, who were responsible for putting the reform through.


Klubová kariéra.

Po přestupu z Trenčína do MŠK Žilina zde působil 5 roků a vyhrál s klubem ligový titul v sezóně 2006/07. O jeho služby měl zájem řecký klub AEK Atény, ale hráč se rozhodl zůstat v Žilině. V červnu 2008 podepsal tříletou smlouvu s rumunským klubem FC Vaslui, kde podával výborné výkony, které ho vynesly po určité časové proluce zpět do slovenského národního týmu.  S polským klubem Legia Warszawa získal v sezóně 2011/12 polský fotbalový pohár, ve finále vychytal vítězství 3:0 proti týmu Ruch Chorzów, za něhož nastoupil v bráně jeho krajan Michal Peškovič. V sezóně 2012/13 získal s klubem titul v Ekstraklase a obhájil vítězství v polském poháru (čili získal tzv. double). V sezóně 2013/14 odchytal zápasy Legie v předkolech Ligy mistrů, Legia byla vyřazena v play-off předkole po výsledcích 1:1 venku a 2:2 doma rumunským mistrem Steauou București (kvalifikovala se však automaticky do základní skupiny Evropské ligy). Sezonu 2013/14 zakončil obhajobou ligového titulu.  V sezoně 2014/15 měl s Legií našlápnuto do play-off předkola Ligy mistrů UEFA po vítězstvích nad skotským Celtic FC 4:1 doma a 2:0 venku, nicméně UEFA potrestala kontumací klub za administrativní chybu (neoprávněný start hráče Bartosze Bereszynského v závěru odvetného utkání) a Legia tak přišla o možnost zabojovat o základní skupinu LM. Místo toho se představila ve 4. předkole Evropské ligy 2014/15 proti kazašskému FK Aktobe a s Kuciakem v bráně Aktobe dvakrát porazila a postoupila do základní skupiny. V sezóně 2014/15 vyhrál s klubem polský fotbalový pohár.  V roce 2015 odmítl nabídku na prodloužení smlouvy v Legii a v závěru ledna 2016 přestoupil do anglického klubu Hull City AFC, tou dobou vedoucího týmu anglické druhé ligy (Football League Championship). Hull City postoupil do Premier League 2016/17, Kuciak ale téměř vůbec nechytal. V září 2016 vyslovil nespokojenost se svou pozicí v mužstvu: "„Nevím, proč mě Hull City kupoval.“" V Hullu odchytal pouze jedno utkání EFL Cupu.  V únoru 2017 přestoupil z Hullu City do polské Lechie Gdańsk (zadarmo). Dostal dres s číslem 1.

Reprezentační kariéra.

V A-mužstvu Slovenska debutoval 10. prosince 2006 v Abú Dhabí v přátelském utkání proti domácí reprezentaci Spojených arabských emirátů. Kuciak odchytal druhý poločas, zápas skončil vítězstvím Slovenska 2:1.  Trenér Vladimír Weiss jej nominoval na Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice , kde Slovensko vypadlo po prohře 1:2 v osmifinále s pozdějším vicemistrem Nizozemskem. Nezasáhl však ani do jednoho utkání na šampionátu, plnil roli třetího brankáře.  14. listopadu 2012 odchytal přátelské utkání v Olomouci proti České republice. Slovenský národní tým prohrál 0:3. 6. února 2013 nastoupil v Bruggách proti domácí Belgii. Slovensko sahalo po remíze, ale nakonec utkání prohrálo 1:2 gólem z 90. minuty. V březnu 2013 rovněž figuroval v nominaci slovenského národního týmu pro kvalifikační zápas s Litvou (22. března) a přátelské utkání se Švédskem (26. března, oba zápasy měly dějiště v Žilině na stadiónu Pod Dubňom). Odchytal pouze zápas proti Litvě, který skončil remízou 1:1. Svůj desátý a zatím poslední zápas v reprezentačním A-mužstvu odchytal 7. června 2013 ve Vaduzu proti Lichtenštejnsku, šlo o kvalifikační utkání na MS 2014 (remíza 1:1).

Dušan Kuciak (* 21. května 1985, Žilina) je slovenský fotbalový brankář a bývalý reprezentant, který od ledna 2017 působí v klubu Lechia Gdańsk. Účastník Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice. Byl ohodnocen jako nejlepší legionář polské Ekstraklasy za rok 2013 a nejlepší brankář sezony 2013/14. Mimo Slovensko působil na klubové úrovni v Anglii, Rumunsku a Polsku.  Jeho bratrem je Martin Kuciak, rovněž fotbalový brankář.

Dušan Kuciak (; born 21 May 1985) is a Slovak professional footballer who plays as a goalkeeper for Polish club Lechia Gdańsk and the Slovakia national team. He is the younger brother of Martin Kuciak, who plays as a goalkeeper for Nitra.


Klubová kariéra.

Narodil se v Kamenici nad Hronom a pochází z maďarské menšiny na Slovensku. Svoji fotbalovou kariéru začal v klubu VTJ Sokol Kamenica nad Hronom. V mládeži zamířil do týmu FK Štúrovo, jehož je odchovanec.

Matador Púchov.

Před sezonou 2005/06 přestoupil do "áčka" Matadoru Púchov, který byl tehdy nováčkem nejvyšší soutěže.  Svoji ligovou premiéru si odbyl ve 3. kole hraném 30. 7. 2005 proti Artmedii Bratislava (prohra 0:2), odehrál celých 90 minut. Premiérový gól v dresu Púchova zaznamenal v 10. kole proti mužstvu FK ZŤS Dubnica nad Váhom, když v 72. minutě srovnal na konečných 1:1. Podruhé skóroval 29. října 2005 proti klubu FK AS Trenčín, utkání skončilo nerozhodně 1:1. 19. 11. 2005 se prosadil v 19. kole v odvetě s Dubnicí nad Váhom, když v deváté minutě otevřel skóre zápasu. Střetnutí nakonec skončilo prohrou Púchova v poměru 1:3. Svoji čtvrtou branku v ročníku si připsal v odvetném utkání s Trenčínem a společně se svými spoluhráči se radoval z vítězství 2:1. Na jaře 2006 skončil Púchov v tabulce na posledním místě a po roce sestoupil do druhé ligy. Během celého svého angažmá nastoupil k 29 ligovým utkáním.

FC Artmedie Petržalka.

V létě 2006 Matador Púchov opustil a stal se novou posilou Artmedie Petržalka, druhého týmu tabulky ze sezony 2005/06.

Sezóna 2006/07.

Ligový debut za Petržalku si na své konto připsal v 9. kole hraném 9. září 2006 proti Trenčínu. Na hrací plochu přišel v 67. minutě, ale vysoké porážce 0:4 nezabránil. V podzimní části ročníku 2006/07 odehrál pouze sedm ligových střetnutí, na jaře 2007 působil na hostování v Dukle Banská Bystrica.

Sezóna 2007/08.

Na podzim 2007 hostoval v Banské Bystrici. Poprvé v sezoně skóroval proti ViOnu Zlaté Moravce (výhra 4:0) ve 23. kole, když ve 40. minutě zvyšoval na 2:0. Následně se trefil 26. 4. 2008 proti mužstvu MFK Ružomberok, když v poslední minutě utkání srovnal na konečných 2:2. V ročníku 2007/08 získal s Artmedií „double“, tzn. ligový titul a triumf v domácím poháru. Během půl roku odehrál 13 zápasů v lize.

Sezóna 2008/09.

S klubem postoupil přes maltský tým Valletta FC (výhry 2:0 a 1:0) a mužstvo Tampere United z Finska (výhry 3:1 a 4:2) do třetího předkola Ligy mistrů UEFA 2008/09. Petržalka po prohře 0:4 a remíze 1:1 nepostoupila přes slavný italský klub Juventus FC a následně vypadla po porážkách 0:4 a 0:2 i v úvodním předkole Poháru UEFA 2008/09 s týmem SC Braga z Portugalska.  V sezoně 2008/09 nasbíral 29 startů v lize a vstřelil sedm gólů. Prosadil se třikrát proti mužstvu MFK Košice (prohra 2:3, výhry 2:1 a 3:2), po jedné brance dal do sítí klubů FK Dukla Banská Bystrica (remíza 1:1), MFK Dubnica nad Váhom (výhra 3:0), FC ViOn Zlaté Moravce (výhra 5:0) a FC Nitra (remíza 1:1).

FK Dukla Banská Bystrica (hostování).

V lednu 2007 zamířil z Petržalky hostovat do Banské Bystrice. I když si během půl roku nepřipsal žádný ligový start, v létě 2007 bylo jeho hostování prodlouženo.  Premiérový ligový zápas zaznamenal 14. července 2007 v úvodním kole proti Nitře (prohra 0:1), odehrál celý zápas. V osmém kole nastoupil proti Petržalce, tedy proti svému bývalému zaměstnavateli, ale Bystrica přesto venku prohrála 3:6. V rozemezí 10.-13. kola se třikrát prosadil. Skóroval jednou proti Ružomberoku (remíza 2:2), Košicím (prohra 1:2) a v odvetě s Nitrou (výhra 1:0). Celkem odehrál 17 ligových zápasů, ve kterých nechyběl na trávníku ani minutu.

ŠK Slovan Bratislava.

Před ročníkem 2009/10 se dohodl na smlouvě se Slovanem Bratislava, úřadujícím mistrem ze sezony 2008/09 Corgoň ligy.

Sezóna 2009/10.

Svůj debut si připsal 5. července 2009 v zápase o slovenský Superpohár proti mužstvu MFK Košice. Premiéra byla úspěšná, Slovan porazil svého soka v poměru 2:0 a tuto trofej získal. S klubem se představil ve 3. předkole Ligy mistrů UEFA 2009/10 proti řeckému celku Olympiakos Pireus, kterému dvakrát pohlehl v poměru 0:2. Následně Slovan Bratislava bojoval ve čtvrtém předkole - play-off o účást v základní skupině Evropské ligy UEFA 2009/10, ale prohrál 0:5 a 1:2 se slavným týmem AFC Ajax z Nizozemska.  V lize debutoval v prvním kole hraném 10. 7. 2009 proti mužstvu FK Senica (výhra 3:0), nastoupil na celý zápas. Poprvé se střelecky prosadil v 11. kole, když v 17. minutě vstřelil jediný rozhodující gól v duelu s klubem FC Nitra. Následně skóroval 6. března 2010 proti Dukle Banská Bystrica, Slovan podlehl soupeři na jeho hřišti 1:2. Svoji třetí branku dal do sítě Spartaku Trnava, když ve 37. minutě otevřel skóre střetnutí a podílel se na vítězství 3:0 nad tímto rivalem. Počtvrté v ročníku se radoval ze vstřeleného gólů ve 30. kole proti týmu MFK Dubnica nad Váhom, když čtvrt hodiny před konce srovnal na konečných 2:2. Ve finále slovenského poháru hraného v Michalovcích proti Spartaku Trnava (výhra 6:0) se trefil ve 12.minutě a společně se svými spoluhráči získal tuto trofej. Během roku odehrál 29 ligových utkání.

Sezóna 2010/11.

V úvodním zápase 3. předkola Evropské ligy UEFA 2010/11 se srbským mužstvem FK Crvena zvezda (výhra 2:1) zvyšoval v 69. minutě na 2:0, v odvetě na domácí půdě Slovan remizoval se soupeřem 1:1 a postoupil. Ve čtvrtém předkole - play-off číhal klub VfB Stuttgart z Německa, se kterým Slovan po prohře 0:1 a remíze 2:2 vypadl. Svůj první a zároveň jediný gól v sezoně dal v 19. kole hraném 27. listopadu 2010 se Senicí, v 73. minutě vyrovnal na konečných 2:2. Na podzim 2010 si připsal 18 startů v lize. Slovan v ročníku 2010/11 získal titul a Saláta se na něm částečně podílel.

FK Rostov.

V lednu 2011 podepsal čtyřletý kontrakt s ruským celkem FK Rostov, nabídku měl ještě od týmu FK Crvena zvezda. Celý transfer ze Slovanu do Rostova se zrealizoval údajně za více než 1 milion €.

Sezóna 2011/12.

Debutoval 25. ledna 2011 v přípravném zápase proti rakouskému klubu SV Mattersburg (remíza 1:1), Saláta nastoupil do druhého poločasu. Liga v Rusku se tentokát hrála rok a půl, jelikož došlo ke změně hracího modelu. Premiérový start v lize si odbyl 14. 3. 2011 v prvním kole proti Spartaku Moskva, odehrál celých 90 minut a podílel se na vysoké domácí výhře 4:0. Svoji první branku vsítil v devátém kole v souboji s týmem PFK CSKA Moskva (prohra 1:2), ale v konečném důsledku pouze korigoval skóre zápasu. V březnu 2012 vstřelil ve 31. minutě efektními „nůžkami“, akrobatickým kopem přes hlavu, rozhodující gól v utkání proti Spartaku Naľčik (výhra 2:1) a zaznemanal svoji druhou branku v Premier Lize. Na jaře 2012 bojoval s Rostovem o záchranu, která se zdařila. Zároveň s mužstvem došel do semifinále domácího poháru. Během sezony 2011/12 nastupoval pravidelně v základní sestavě a odehrál 39 ligových střetnutích.

Sezóna 2012/13.

Svůj premiérový přesný střelecký zásah v ročníku si připsal ve 4. kole hraném 12. srpna 2012 proti klubu PFK Křídla Sovětů Samara (prohra 1:2), prosadil se v 55. minutě. Podruhé vsítil gól proti Amkaru Perm (výhra 3:0), v jehož dresu nastoupil mj. krajan Michal Breznaník. Saláta se trefil v 69. minutě a zvyšoval na 2:0. 15. 3. 2013 se ve 21. kole v souboji s Volgou Nižnij Novgorod (prohra 1:2) zranil a již ve 27. minutě musel nuceně střídat. Později podstoupil operaci kolene, které ho vyřadilo ze hry do konce ročníku. Celkem nastoupil za rok k 18 utkání v lize, Rostov po roce opět došel do semifinále ruského poháru.

FK Tom Tomsk (hostování).

Koncem července 2013 odešel na roční hostování do týmu tehdejšího nováčka ruské nejvyšší ligy FK Tom Tomsk, který získal na hráče i předkupní právo.  V sobotu 27. července 2013 se obě mužstva střetly v lize, podle dohody klubů do utkání Saláta nezasáhl a po zápase odcestoval s novými spoluhráči do Tomsku. Debut v lize si tak připsal 3. srpna 2013 v zápase čtvrtého kola proti Uralu Sverdlovská oblast. Odehrál celý zápas, Tomsk podlehl svému sokovi v poměru 1:2. Celek na jaře 2014 skončil v tabulce na 11. místě a po neúspěšné baráži sestoupil po roce do druhé ligy. Saláta si během celého svého angažmá připsal v lize pouze sedm startů, v dalších 19 střetnutích byl jen na lavičce náhradníků. V létě 2014 se vrátil do Rostova, kde se v srpnu 2014 dohodl s vedením na ukončení smlouvy.

ŠK Slovan Bratislava (návrat).

Začátkem září 2014 se vrátil jako volný hráč (zadarmo) do Slovanu Bratislava, se kterým uzavřel smlouvu na dva roky.

Sezóna 2014/15.

Podzim 2014 strávil na hostování v celku FC DAC 1904 Dunajská Streda. Svoji obnovenou ligovou premiéru si tak připsal až 27. 2. 2015 ve 20. kole proti klubu MŠK Žilina. Na trávníku strávil celý zápas, ale poražce 0:2 v Žilině nezabránil. Prvního přesného zásahu po návratu do Slovanu docílil ve 26. kole, když byla jeho branka jediná a tudíž rozhodující v souboji s mužstvem MFK Ružomberok. Na jaře 2015 nastoupil ke všem 15 ligovým zápasům, ve kterých nechyběl na hřišti ani minutu.

Sezóna 2015/16.

Se Slovanem došel přes mužstvo Europa FC z Gibraltaru (výhry 6:0 a 3:0) a irský klub UC Dublin (výhry 1:0 a 5:1) až do třetího předkola Evropské ligy UEFA 2015/16, kde nastoupil proti ruskému týmu FK Krasnodar a po prohře 0:2 a remíze 3:3 s ním vypadl.  Poprvé v ročníku skóroval 19. července 2015 proti ViOnu Zlaté Moravce a podílel se na výhře 2:1. Svůj druhý gól dal proti Senici 17. 4. 2016, Slovan vyhrál na hřišti soupeře 3:1. Se Slovanem na jaře 2016 došel až do finále slovenského poháru, kde tým podlehl v utkání hraném v Trnavě klubu AS Trenčín 1:3. V sezóně 2015/16 odehrál 29 střetnutí v lize.

Sezóna 2016/17.

S mužstvem se představil v prvním předkole Evropské ligy UEFA 2016/17 proti albánskému týmu KF Partizani. Úvodní zápas skončil bezbrankovou remízou, ale odveta v Senici se neuskutečnila. Partizani bylo přesunuto do druhého předkola Ligy mistrů UEFA 2016/17 na místo tehdejšího albánského mistra KF Skënderbeu Korçë vyloučeného kvůli podezření z ovlivňování zápasů a Slovan postoupil automaticky do dalšího předkola. Ve druhém předkole Slovan remizoval 0:0 a prohrál 0:3 s mužstvem FK Jelgava z Lotyšska a vypadl. V lednu 2017 uzavřel s “belasými” nový dvouletý kontrakt, i když měl nabídky z ciziny. V sezoně 2016/17 získal se Slovanem domácí pohár, když společně se svými spoluhráči porazil ve finále hraném 1. května 2017 na stadionu NTC Poprad tehdy druholigový tým MFK Skalica v poměru 3:0. Svoji jedinou branku v ročníku zaznamenal 27. 5. 2017 v posledním 33. kole, když v souboji se Zemplínem Michalovce zvyšoval dvanáct minut před koncem na konečných 3:1. V sezoně 2016/17 nastoupil k 31 ligovým utkáním a byl rovněž stejně jako jeho spoluhráč Seydouba Soumah zařazen do nejlepší jedenáctky Fortuna ligy, v případě Saláty se jednalo o druhou nominaci do ideální jedenáctky v řadě.

Sezóna 2017/18.

23. června 2017 odehrál za mužstvo celých devadesát minut v zápase Česko-slovenského Superpoháru hraného v Uherském Hradišti proti českému celku FC Fastav Zlín, kterému Slovan Bratislava podlehl v penaltovém rozstřelu. Se Slovanem postoupil přes arménský klub FC Pjunik Jerevan (výhry 4:1 a 5:0) do druhého předkola Evropské ligy UEFA 2017/18, kde bratislavský tým vypadl po prohrách 0:1 a 1:2 s mužstvem Lyngby BK z Dánska. Poprvé v sezoně se střelecky prosadil v úvodním kole v souboji s Tatranem Prešov, kdy při výhře 5:1 na půdě soupeře otevřel skóre utkání a zároveň vsítil první gól Slovanu v ročníku 2017/18. V srpnu 2017 se v zápase s Dunajskou Stredou (remíza 1:1) zranil a už v 11. minutě musel být vystřídán, kvůli zranění (přetržený vaz v koleni a poškození menisku) musel podstoupit plastiku předního křížového vazu. Svůj první ligový zápas po zranění odehrál 28. dubna 2018 v derby proti Spartaku Trnava (výhra 2:1), na hrací plochu přišel v 78. minutě místo Dávida Holmana. Na jaře 2018 se podílel se Slovanem na obhajobě zisku slovenského poháru z předešlého ročníku 2016/17, i když ve finále hraném 1. května 2018 v Trnavě proti celku MFK Ružomberok (výhra 3:1) nenastoupil. Během roku odehrál kvůli dlouhodobému zranění pouze sedm střetnutí v lize.

Sezóna 2018/19.

V prvním předkole Evropské ligy UEFA 2018/19 v soubojích s moldavským klubem FC Milsami Orhei (výhry 4:2 a 5:0) nehrál. Za "belasý" nastoupil v předkole EL proti týmu Balzan FC z Malty (prohra 1:2 a výhra 3:1) a rakouskému celku Rapid Vídeň, se kterým Slovan po výhře 2:1 a prohře 0:4 vypadl. Svůj první ligový gól v sezoně zaznamenal v souboji s mužstvem MŠK Žilina, když svojí trefou ze 69. minutě rozhodl o výhře 1:0 na půdě soupeře. Podruhé v ročníku se střelecky prosadil 22. 9. 2018 proti tehdejšímu nováčkovi ŠKF iClinic Sereď (výhra 2:1), když v 11. minutě otevřel skóre zápasu. Na podzim 2018 odehrál celkem 12 ligových zápasů. 31. 12. 2018 mu ve Slovanu skončila smlouva a klub opustil. V ročníku 2018/19 získaly "belasý" mistrovský titul, na kterém se Saláta částečně podílel.

FC DAC 1904 Dunajská Streda (hostování).

Po návratu do Slovanu odešel obratem hostovat do Dunajské Stredy. Jelikož bylo po mezinárodním přestupním termínu, působil do otevření zimního přestupového okna s amatérským statutem.  Premiérovy ligový start v dresu Dunajské Stredy zaznamenal 13. září 2014 v devátém kole na hřišti ViOnu Zlaté Moravce (remíza 1:1), nastoupil na celých 90 minut a v 6. minutě otevřel skóre zápasu. Podruhé za Dunajskou Stredu skóroval v 89. minutě 12. kola proti klubu FK AS Trenčín a podílel se na výhře 3:2. V zimě 2014/15 se vrátil zpět do Slovanu, během svého působení si připsal v deseti utkáních plnou zápasovou minutáž.

Szombathelyi Haladás.

V zimním přestupovém období sezoně 2018/19 zamířil do Maďarska, kde se dohodl na půlroční smlouvě s následnou dvanáctiměsíční opcí s celkem Szombathelyi Haladás tehdy hrajícím maďarskou nejvyšší soutěž. Na jaře 2019 nastoupil v lize k sedmi střetnutím.

Klubové statistiky.

Aktuální k 31. květnu 2019

Reprezentační kariéra.

A-mužstvo.

V A-mužstvu Slovenska debutoval 24. května 2008 v Luganu v přátelském utkání proti domácí reprezentaci Švýcarska. Na hřiště šel v 85. minutě, zápas skončil porážkou Slovenska 0:2.  14. listopadu 2012 absolvoval přátelské utkání v Olomouci proti reprezentaci České republiky. Slovenský národní tým prohrál 0:3. 6. února 2013 nastoupil v Bruggách proti domácí Belgii. Slovensko sahalo po remíze, ale nakonec utkání prohrálo 1:2 gólem z 90. minuty, Saláta šel na hřiště v 87. minutě. V březnu 2013 rovněž figuroval v nominaci slovenského národního týmu pro kvalifikační zápas na MS 2014 s Litvou a přátelské utkání s reprezentací Švédska, oba zápasy měly dějiště v Žilině na Stadiónu Pod Dubňom, nicméně ani do jednoho z nich Kornel nezasáhl. V srpnu 2013 jej povolal nový trenér Slovenska Ján Kozák k přátelskému střetnutí hraném 14. srpna s domácím Rumunskem (remíza 1:1). 15. října 2013 zvyšoval hlavou po rohovém kopu v 16. minutě na průběžných 2:0 v závěrečném kvalifikačním utkání cyklu 2012–2013 v Rize s domácím Lotyšskem, byl to jeho první reprezentační gól ve slovenském A-týmu. Slovensko nakonec remizovalo 2:2 a skončilo s 13 body na nepostupovém třetím místě tabulky za první Bosnou a Hercegovinou a druhým Řeckem. 19. listopadu 2013 dostal příležitost v přátelském utkání proti Gibraltaru, které mělo dějiště v portugalském Algarve ve městě Faro a bylo vůbec prvním oficiálním zápasem Gibraltaru po jeho přijetí za 54. člena UEFA v květnu 2013. V zápase se zrodila překvapivá remíza 0:0, za slovenský výběr nastoupili hráči z širšího reprezentačního kádru a také několik debutantů.

Mistrovství světa 2010.

Trenér Vladimír Weiss jej nominoval na Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice , kde Slovensko vypadlo po prohře 1:2 v osmifinále s pozdějším vicemistrem z Nizozemska. Na turnaji odehrál jediné utkání, v základní skupině F 20. června 2010 s Paraguayí (prohra 0:2).

EURO 2016.

Trenér Ján Kozák jej zařadil do 23členné nominace na EURO 2016 ve Francii, kam se Slovensko probojovalo poprvé v éře samostatnosti. V zápasech základní skupiny nenastoupil. Slovenští fotbalisté skončili se 4 body na třetím místě tabulky, v osmifinále se představili proti reprezentaci Německa (prohra 0:3, Saláta šel na hřiště v 84. minutě), a se šampionátem se rozloučili.

Kornel Saláta (* 24. ledna 1985, Kamenica nad Hronom) je slovenský fotbalový obránce a reprezentant, od ledna 2019 hráč maďarského mužstva Szombathelyi Haladás. Mimo Slovensko působil na klubové úrovni v Rusku. Nastupuje ve středu obrany.  Účastník Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice a EURA 2016 ve Francii. Mezi jeho fotbalové vzory patří John Terry a Rio Ferdinand. Kromě slovenštiny se dorozumí také maďarsky, rusky a anglicky. V červnu 2017 se oženil, jeho manželka se jmenuje Timea.

Kornel Saláta (; born 24 January 1985) is a Slovak football defender of Hungarian descent who currently plays for II. liga club KFC Komárno


Děj.

Píše se rok 1928 a v Hollywoodu se režisér Leo Andrejev (William Powell) chystá natočit film. Když hledá v hromadě fotografií adepta na generála, padne mu zrak na zdatného, postaršího Sergiuse Alexandera (Emil Jannings). Pověří svého asistenta (Jack Raymond), aby ho kontaktoval a pozval na zkoušky druhý den ráno. Hned v šest hodin se Sergius dostaví před studia, aby byl vpuštěn s armádou dalších komparzistů. V šatně se převléká, když mu vedle sedící kolega vytkne, že se nemůže soustředit, protože pořád kyve hlavou. Sergius mu vysvětluje, že za to nemůže, že je to důsledek velkého šoku, který kdysi zažil.  Děj filmu se pak přesune o víc jak deset let dozadu. Je rok 1917, v Rusku probíhá socialistická revoluce a carův bratranec, generál Sergius Alexander, je vůdčím velitelem carské armády. Je informován, že se podařilo odhalit dva revolucionáře vydávající se za filmaře. Když jeden z nich, Leo Andrejev, je příliš drzý, Sergius ho zbičuje a pošle do vězení. Druhým revolucionářem je krásná Natália Dabrova.  Generál si Natálii vezme do svého paláce, kde mu dělá společnost. Zprvu se ji to protiví, ale postupem času zjišťuje, že Sergiusova láska k Rusku ji nesmírně imponuje. Dostává perly jako dárek. I přesto se rozhodne ho zastřelit. Schová si zbraň pod polštář a pozve generála na šálek čaje do své komnaty. On si pistole všimne a schválně jde Natálii pro cigarety přes celou místnost. Věří, že nemá dost kuráže ho zabít. A tak se stane. Natálie propukne v pláč a vyzná velkému vojevůdci lásku.  Natáliin společník Leo uteče z vězení. Přidá se k bolševikům, kteří chtějí generálův vlak zastavit. V tu chvíli se Natálie přidá na stranu revolucionářů a žádá pověšení Sergia v Petrohradu. Dav ho zlynčuje, jeho muže zastřelí a on sám je nucen nastoupit znovu do vlaku. Když se všichni opijí a usnou, Natálie jde do strojovny, kde padne generálovi do náruče. Byla to záminka, aby ho mohla vysvobodit. Vrátí mu perlový náhrdelník, aby se měl jak dostat z Ruska a žádá ho, aby vyskočil z vlaku. Sergius Alexander z rychle jedoucího vlaku vyskočí a chvilku na to vidí, jak celá vlaková souprava padá do promrzlé řeky a mizí pod její hladinou i s milovanou Natálií.  Děj filmu se vrací zpět do filmového ateliéru v Los Angeles. Z vrchního velitele armády je komparzista. Režisér filmu při setkání s deprimovaným Sergiusem poznává bývalého armádního generála. Podává pokyny pro filmovou scénu, ve které má Sergius potrestat jednoho rebelujícího vojáka. Generál se do bojové scény vžije natolik, že se mu před zrakem míchají obrazy z reálného natáčení se vzpomínkami na revoluci. Vášeň s jakou hraje a předvádí svůj výkon bere dech všem přítomným. Nakonec umírá přímo na scéně v kostýmu generála carské armády. Ještě se zeptá režiséra, zdali vyhráli. Ten odpoví, že ano. Asistent režie po skonání Sergiuse Alexandera dodá, že „to byl velký herec“. Leo Andrejev výrok doplní: „Byl více, než jen dobrým hercem. Byl to velký muž.“

Zajímavosti.

Film je inspirován příběhem bývalého generála Lodijenského, který působil ve službách cara Mikuláše II., který opustil Rusko po revoluci v roce 1917. V Hollywoodu občas pracoval u filmu jako součást komparzu.  Jannings natočil ve Státech pět filmů. "Poslední komando" (nebo též "Poslední rozkaz") je jediný, který se zachoval celý dodnes.

Poslední komando (angl. "The Last Command") je němý dramatický film režiséra Josefa von Sternberga z roku 1928 s Emilem Janningsem v hlavní roli. Film získal Oscara za nejlepší mužský herecký výkon. Jannings se stal prvním hercem, který byl oceněn touto cenou.

The Last Command is a 1928 silent film directed by Josef von Sternberg, and written by John F. Goodrich and Herman J. Mankiewicz from a story by Lajos Bíró. Star Emil Jannings won the first Academy Award for Best Actor in a Leading Role at the 1929 ceremony for his performances in this film and "The Way of All Flesh," the only year that multiple roles were considered. In 2006, the film was deemed "culturally, historically, or aesthetically significant" by the United States Library of Congress and selected for the National Film Registry. The supporting cast includes Evelyn Brent and William Powell.


Hráčská kariéra.

Hokejově vyrostl v týmu HC Vítkovice, kde jako centr odehrál prakticky celou svou hokejovou kariéru. Během vojenské služby oblékal dres Dukly Trenčín. Kariéru ukončil v týmu TJ Karviná, kde od sezóny 1982/1983 začal své trenérské působení.

Trenérská kariéra.

Od sezóny 1982/1983 začal své trenérské působení. Na lavičce se mu dařilo více než na ledě. Třikrát přivedl svůj tým do finále extraligy – dvakrát s Vítkovicemi (1993 a 1997) a jednou se Zlínem (1995), ale z českého titulu se neradoval ani jednou.  Od roku 1992 byl asistentem a následující dvě sezóny i hlavním trenérem československé a později české reprezentace do 20 let. V roce 2001 odešel na první zahraniční angažmá do Ruska. Po prvním roce působení v týmu Lokomotiv Jaroslavl získal titul ruského šampiona, který v další sezóně i obhájil. Následně se přesunul do Kazaně, se kterou získal 3. místo. V roce 2002 získal ocenění pro nejlepšího trenéra sezóny v ruské superlize.  V následujících dvou sezónách se vrátil na lavičku Vítkovic, před následující sezonou 2006/07 musel odstoupit z pozice hlavního trenéra kvůli problémům se štítnou žlázou. Nástupce zvolil asistenta Miloše Holaňa. Kvůli nemoci vynechal jeden rok trénování.  V roce 2008 opět odešel do Ruska, kde převzal Dynamo Moskvu. Během rozjeté sezóny 2010-11 nastoupil v listopadu opět k týmu Lokomotiv Jaroslavl, v němž vedl i slovenského reprezentanta Pavla Demitru. V play-off o Gagarinův pohár však ztroskotal v semifinále na Atlantu Mytišči 2:4 na zápasy.  V letech 2011–2015 byl hlavní trenérem slovenské hokejové reprezentace, se kterou získal na Mistrovství světa 2012 stříbrné medaile.  Po odstoupení Vladimíra Růžičky v červnu 2015 se stal hlavním trenérem české hokejové reprezentace, smlouvu podepsal pouze na jednu sezónu završenou Mistrovstvím světa pořádaným v Rusku. V lednu 2016 Český svaz ledního hokeje v předstihu oznámil, že pro vedení národního mužstva v následujících dvou ročnících vybral Vůjtkova asistenta Josefa Jandače. Po vyřazení českého týmu na Mistrovství světa 2016 oznámil Vůjtek ukončení své trenérské kariéry. Zároveň však informoval o záměru další spolupráce s vítkovickým klubem.  V září 2016 se vrátil do mateřských Vítkovic, kde začal působit jako trenérský konzultant.

Rodinný život.

Vladimír Vůjtek st. má velmi dobrý vztah ke Slovensku. Během základní vojenské služby hrával v Trenčíně. Z tohoto města má i manželku. Jeho dcera Šárka je manželkou slovenského reprezentanta Róberta Petrovického. Vůjtkův syn Vladimír byl také aktivním hokejistou a českým reprezentantem , zranění však předčasně ukončila jeho hráčskou kariéru. Na rozdíl od otce se mu podařilo získat český mistrovský titul v roce 2000 se Spartou Praha. V současnosti působí jako hráčský agent a poradce klubu HC Vítkovice Ridera.  Podle svých slov všichni jeho blízcí známí, které získal šestiletým trenérským působením v Rusku a za kterými mohl do Ruska jezdit, zemřeli při letecké havárii v Jaroslavli v roce 2011.

Vladimír Vůjtek (* 17. května 1947, Klimkovice) je bývalý český hokejový trenér a československý hokejový útočník. Mezi roky 2011 a 2015 vedl slovenskou hokejovou reprezentaci, v letech 2015–2016 byl hlavním trenérem české reprezentace.

Vladimír Vůjtek Sr. (born 17 May 1947) is a Czech ice hockey coach and former player. He is currently managing Czech Republic men's national ice hockey team. As a coach he won Russian Superleague twice with Lokomotiv Yaroslavl in 2002 and 2003.  2012 – Won silver medal on Ice Hockey World Championships with Slovakia  Vladimír Vůjtek Sr. is the father of Vladimír Vůjtek Jr.


Životopis.

Rodina.

Monika Leová se narodila v Praze, ale od narození žila s matkou a prarodiči v malé vesničce Dvořisko, nedaleko města Choceň. Pochází z rasově smíšené rodiny, jelikož její matka Jana Leová (rozená Syrová) je Češka a otec Lê Đinh Châu je vietnamského původu. Když byla malá, tak se její rodiče rozvedli. Má sestru Lenku a bratra Čeňka. V červnu 2018 se provdala za Martina Košína. Jen děti, zejména kvůli slibně rozvíjející se kariéře, zatím Monika neplánuje.

Vzdělání.

Na základní školu chodila do Chocně, kterou absolvovala v roce 2006. V letech 2006-2010 studovala na Obchodní akademii v Chocni. Od října 2010 studovala na Fakultě informatiky a statistiky Vysoké školy ekonomické bakalářský obor "Statistické metody v ekonomii" ve studijním programu "Kvantitativní metody v ekonomice", který absolvovala v červnu 2014. Název téma bakalářské práce zněl: "Prognóza obsazenosti školních zařízení Chocně do roku 2015 prostřednictvím časových řad". Ovládá anglický a ruský jazyk.

Soutěže Miss.

V roce 2012 se stala "I. vicemiss" Miss VŠE (vítězkou se stala Andrea Kolářová). V roce 2013 se zúčastnila soutěže krásy Česká Miss. Před Českou Miss se bála, že právě kvůli svému exotickému vzhledu nemá šanci uspět. Finálový galavečer se konal 23. března 2013 v Hudebním divadle Karlín a získala titul "Blesk Česká Miss Earth". Toto vítězství ji nominovalo na mezinárodní soutěž krásy Miss Earth pro rok 2013.

Moderátorská kariéra.

Díky České Miss získala na televizní stanici Prima exkluzivní smlouvu. Od 12. srpna 2013 moderovala tam nově zaváděné "Odpolední zprávy". Moderátorskou dvojici tvořila s Tomášem Drahoňovským.

Osobní život.

Vietnamsky trochu rozumí, ale vůbec nemluví. V éteru rádia Zet jako host pořadu "Myšlení první ligy" Jana Mühlfeita vyznala, že byla vždy exhibicionistka.

Filmografie.

Své první herecké příležitosti dostala Monika v seriálech "V.I.P. vraždy" (2016) a "Ohnivý kuře" (2018).

Ing. Monika Leová (* 23. července 1991 Praha) je česká moderátorka, modelka a Blesk Česká Miss Earth pro rok 2013.

Monika Leová (born on 23 July 1991 in Prague) is a Czech model, beauty pageant titleholder and TV presenter who won Czech Miss in 2013. Monika was born in the Czech Republic to a Vietnamese father (Lê Đình Châu) and a Czech mother. She is fluent in English and Russian.