Důsledky jaterního selhání.

Důsledky jaterního selhání pro organismus vyplývají z mnohých funkcí, které játra zastávají. Játra však nejsou jediným orgánem v těle, proto se na důsledcích jejich poruchy podílejí také další orgány, hlavně ledviny.  Játra mají metabolické funkce a jsou ústředním bodem metabolismu sacharidů, lipidů i aminokyselin. Těžké poškození jater proto může vést k hypoglykémii, při zástavě tvorby žluči se zvyšuje také hladina cholesterolu. Narušení metabolismu aminokyselin zvyšuje v krvi poměr mezi aromatickými a větvenými aminokyselinami. Při narušení detoxikační funkce a poruše ureosyntetického cyklu se sníží nebo zastaví tvorba močoviny a v systémové krvi stoupá množství toxického amoniaku.  V játrech jsou syntetizovány plazmatické proteiny - při jejich nedostatku klesá onkotický tlak v cévách a tekutina tak může přestupovat do tkání. Nedostatek koagulačních faktorů způsobuje nadměrnou krvácivost.  Játra nemusí být schopná vychytávat některé látky z krve - zvýšená hladina bilirubinu vede ke žloutence, zvýšená hladina androgenů vede k jejich nadměrné přeměně na estrogeny a dochází k hyperestrogenním stavům, které se projevují u mužů zvětšováním prsních žláz, poruchami potence a atrofií varlat, u žen poruchami menstruačního cyklu a u obou pohlaví vznikem pavoučkových névů. Dalším hormonem, který není dostatečně inaktivován, je aldosteron - důsledkem je zadržování sodíku a vody.  Zástava tvorby žluči (cholestáza) vede ve střevě k narušení trávení tuků. Výsledkem jsou průjmy, steatorea a nedostatečné vstřebávání vitamínů rozpustných v tucích, což dále vede v hypovitaminóze.

Portální hypertenze.

Při zduření hepatocytů či při přestavbě jaterní tkáně a zvýšení množství vaziva se zvýší odpor, jaký játra kladou přitékající krvi. Dochází k portální hypertenzi, tzn. ke zvýšení krevního tlaku ve vrátnicové žíle. V důsledku toho se v řečišti vrátnice městná krev a zároveň se začínají tvořit zkraty, kudy krev může játra obtékat.  Městnání krve v orgánech trávicího ústrojí vede ke zhoršení trávení a vstřebávání. Sliznice je křehčí a náchylnější ke vzniku vředů či krvácení (které podporuje i poruchy srážlivosti krve). Sliznice tlustého střeva se dále stává propustnější pro bakterie a jejich toxiny.  Městnání krve ve slezině vede k jejímu zvětšení a nadměrnému vychytávání červených krvinek a destiček - výsledkem je anémie a další podpora krvácivosti, což vede ještě k větší anémii.  Poruchy krevního oběhu se šíří do celého těla - v krvi převažují vazodilatační hormony, výsledkem je hyperkinetická cirkulace - klidový minutový srdeční výdej je zvýšený, stejně tak srdeční frekvence a dochází k poklesu systémového krevního tlaku. To však dále zhoršuje portální hypertenzi. V kůži, svalech a ledvinách převažuje vazokonstrikce, cévy jsou stažené. Důsledkem vazokonstrikce v ledvinách může být jejich selhání. Hypotenze stimuluje vyplavování aldosteronu a dalšímu zadržování sodíku a vody v těle.

Příznaky jaterního selhání.

Výše popsané změny způsobí typické příznaky jaterního selhání

Terapie a prognóza.

U fulminantního (superakutního) jaterního selhání dochází u většiny netransplantovaných pacientů k úmrtí a jedinou možností léčby je včasná transplantace jater. V některých případech je možné vyléčení, ale závisí na tíži poškození jaterní tkáně a době působení noxy (škodlivého vlivu). Příznivý průběh mohou mít otravy paracetamolem nebo kombinace paracetamolu a alkoholu při včasném podání antidot, dobré výsledky mají i včasně léčené otravy houbami a zřídka fulminantně probíhající žloutenka typu B. Bez transplantace se naopak obvykle neobejde selhání jater při Wilsonově nemoci, akutních uzávěrech cév a většinou žloutenky typu B. Vždy je nutné zvážit možnost transplantace jater. Pro zařazení na čekací listinu transplantace jater musí pacienti s akutním jaterním selháním splňovat Kings College nebo Clichy criteria (záleží na zvyklostech pracoviště).  U chronického selhání jater v terminální fázi je transplantace jediným léčebným řešením.  Krátkodobě, k prodloužení "transplantačního okna" je možné použití umělého systému, který částečně nahrazuje funkci jater (bioarteficiální játra - Prometheus, MARS).

Jaterní selhání je stav, při kterém játra přestávají plnit své funkce, dochází k elevaci jaterních testů, poruše srážlivosti a poruchám mozkových funkcí - encefalopatie. Dělení jaterního selhání může být dle vyvolávající příčiny nebo podle rychlosti nástupu. Neléčená terminální fáze jaterního selhání je smrtelná do cca 48hodin. Jedinou léčebnou metodou terminálního jaterního selhání je transplantace jater. Pro prodloužení doby možnosti transplantace "transplantačního okna " je možný bridging náhradou funkce jater (přístroje Prometheus (FPSA - Frakcionovaná Plazmatická Separace a Adsorpce) a MARS (Molecular Adsorbents Recirculation System))  Jaterní selhání rozdělujeme podle rychlosti vzniku na akutní, subakutní a chronické. Extrémní rychlost nástupu má fulminantní jaterní selhání (FHF). Rychlost nástupu příznaků je u akutního do 7-21 dní, subakutního 21 dní až 26 týdnů u chronického pak více než 26 týdnů. Fulminantní (hyperakutní) jaterní selhání nastupuje do 7 dní.  Při těžkém selhání jater dochází ke zhroucení homeostázy a metabolickému rozvratu, dochází k poruchám srážení krve vlivem poklesu tvorby jaterních koagulačních faktorů. Zachována v játrech zůstává jen tvorba faktoru VIII. U chronického a subakutního selhání může v důsledku přestavby jaterního parenchymu a portální hypertenze docházet k rozvoji ascitu, může dojít k rozvoji hepatorenálního syndromu (selhání ledvin v důsledku selhání jater). U závažného selhání jater dochází k významné kumulaci toxických metabolitů (fenolické substance, amoniak) a objevují se poruchy funkce mozku. V posledních stadiích stav vyústí v jaterní kóma a smrt, ke které dochází nejčastěji v důsledku otoku mozku, nebo sepse.  Akutní jaterní selhání je způsobeno nejčastěji těžce probíhajícím zánětem jater virového původu, otravou hepatotoxickými látkami (nejčastěji houby - Amanita phalloides), závažnými poruchami oběhu, které vyústí v nedostatečné zásobení jater krví a kyslíkem, nebo uzávěry cév, přivádějícími živiny do jater. Zřídka jej může způsobit akutní steatóza jater, tedy hromadění lipidů v jaterních buňkách nebo rozsáhlé nádorové postižení jater, při kterém je zničena většina tkáně.  Chronické jaterní selhání je téměř vždy provázeno cirhózou, jejíž příčiny jsou rozmanité a nejčastější pak nadměrná konzumace alkoholu a chronické virové hepatitidy.  Fulminantní (superakutní) jaterní selhání je nejčastěji způsobeno otravou toxickými houbami, paracetamolem, Wilsonovou chorobou a fulminantní hepatitidou B.

Liver failure is the inability of the liver to perform its normal synthetic and metabolic functions as part of normal physiology. Two forms are recognised, acute and chronic (cirrhosis). Recently, a third form of liver failure known as acute-on-chronic liver failure (ACLF) is increasingly being recognized.


Život.

Poté co byl ve věku devatenácti let podmíněně odsouzen za krádež musel opustit školu a začal se učit hoteliérem, ale později se začal zajímat o Bibli, kterou ve škole překládal do němčiny. Zjistil, že některé pasáže v Bibli připomínají věci, které jsou po překladu a dání do souvislostí známé i modernímu člověku. Začal cestovat.  Při svých cestách navštívil mnoho záhadných míst, kde byly nalezené „stopy bohů“. Prozkoumal tajemnou říši Mayů, procestoval celé Mexiko. Například nafilmoval kamenný reliéf, který nazval „Bůh, který ovládá létající stroj“, zkoumal planinu Nazca, pověsti o městech Sodoma a Gomora, zkazky o Indických létajících strojích Vimána a mnoho dalších věcí.  Několikrát byl odsouzen, za podvody a daňové úniky.  Nyní žije ve své vile v horách ve švýcarském Beatenbergu a stále pořádá přednášky.

Zastávané názory.

Podle Dänikena jsou dějiny lidstva ve svých hmotných i písemných pramenech vyplněny odkazy a důkazy toho, že v minulosti došlo opakovaně a na mnoha místech k setkání člověka s vyspělou mimozemskou civilizací, jejichž zástupci – díky svým schopnostem a pokročilé technologické úrovni – byli vnímáni a uctíváni jako bozi, předávali lidem některé jejich technologie, nechávali si stavět chrámy a pravděpodobně upravovali lidský genom, aby z něj eugenicky „šlechtili“ inteligentnější a schopnější jedince.  V březnu 2007 mu Český klub skeptiků Sisyfos udělil zlatý Bludný balvan v kategorii jednotlivců za „matení veřejnosti v oblasti historie, archeologie, medicíny, kosmonautiky a dalších oborů, a zejména za grandiózní nedůvěru ke schopnostem předků”.

Dílo.

Tituly bez českého překladu v závorce nevyšly česky. Data uvádějí první vydání. Některé byly přeloženy vícekrát různými překladateli a pod odlišnými názvy, jako třeba Ve stopách všemocných (1993) a Po stopách všemocných (1996).  V roce 1970 vznikl dokumentární film "Vzpomínky na budoucnost" na základě jeho první knihy. V roce 2009 začal "The History Channel" vysílat seriál "Ancient Aliens" ("Vetřelci dávnověku"), vycházejícího z velké části z Dänikenova výzkumu.

Erich Anton Paul von Däniken (* 14. dubna 1935 Zofingen, kanton Aargau, Švýcarsko) je kontroverzní švýcarský spisovatel a záhadolog, který je znám především svými knihami, v nichž píše o tom, že Zemi měli v minulosti navštěvovat mimozemšťané a ovlivňovat historii lidstva. Svoji první a asi nejdůležitější knihu, "Vzpomínky na budoucnost", vydal v roce 1968 – ta ihned vzbudila veliké pozdvižení, mnoho kontroverze – Däniken obdržel spoustu kritiky, ale i sympatizanty, z nichž někteří pokračují v jeho výzkumu a považují se za alternativní nebo „ne-mainstreamové“ historické badatele, kteří nejstarší dějiny lidstva zkoumají právě z perspektivy Dänikenova axiomu. Knihy Ericha von Dänikena byly přeloženy do dvaceti jazyků. Stal se spoluzakladatelem a členem společnosti A.A.S.R.A. (Archaeology, Astronautics SETI Research Association), která sdružuje zájemce o výzkum mimozemských civilizací a dávné historie lidstva.

Erich Anton Paul von Däniken (; ; born 14 April 1935) is a Swiss author of several books which make claims about extraterrestrial influences on early human culture, including the best-selling "Chariots of the Gods?", published in 1968. Von Däniken is one of the main figures responsible for popularizing the "paleo-contact" and ancient astronauts hypotheses.  The ideas put forth in his books are rejected by a majority of scientists and academics, who categorize his work as pseudohistory, pseudoarchaeology, and pseudoscience. Early in his career, he was convicted and served time for several counts of fraud or embezzlement, and wrote one of his books in prison.  Von Däniken later became a co-founder of the Archaeology, Astronautics and SETI Research Association (AAS RA). He designed Mystery Park (now known as Jungfrau Park), a theme park located in Interlaken, Switzerland, that opened in May 2003.


Životopis.

Pocházel z rodiny řezníka a krčmáře. Vzdělání získával v Liptovském Svätém Mikuláši, v letech 1835–1837 na gymnáziu v Gemeru, v letech 1837–1841 na lyceu v Levoči, v letech 1841–1842 studoval na lyceu v Kežmarku a od roku 1842 studoval na lyceu v Prešpurku, kde se aktivně zapojoval do činnosti Ústavu řeči a literatury československé. V roce 1844 na protest proti odvolání Ľudovíta Štúra odešel z Prešpurku a ve studiu už dále nepokračoval. Nastoupil jako praktikant do advokátní kanceláře v Pešti, později hodně cestoval jak po Slovensku, tak i po Dolní zemi (dnešní Maďarsko).  V roce 1848 podněcoval slovenský lid, aby povstal, za což byl uvězněn v Šahách a Pešti až do ledna následujícího roku. Po propuštění znovu organizoval dobrovolnické oddíly a byl opět vězněn, po propuštění odjel do moravského Hulína k příteli Bedřichu Rozehnalovi a v listopadu roku 1849 se stal kapitánem dobrovolnického sboru. Po propuštění ještě v témže roce pracoval jako vládní komisař, v roce 1854 byl přeložen do Čadce, v roce 1858 se přestěhoval do Martina, od roku 1860 byl pomocným úředníkem v Kláštoru pod Znievom a od roku 1862 přísedícím u soudu ve Zlatých Moravcích. V roce 1867 ho propustili ze státních služeb, a tak si dělal státní zkoušku a působil v Zlatých Moravcích jako přísežný "pravotár" a písař v advokátních kancelářích. Zemřel údajně na tyfus (nejsou však vyloučeny ani jiné příčiny) a je pochován na slovenském Národním hřbitově v Martině.  Jeho přesná podoba není známa, ale dochovaly se víceré populární podobizny. Jedna z nich byla použita při modelování sochy Janka Kráľa, umístěné ve stejnojmenném parku v bratislavské Petržalce.

Tvorba.

První verše začal psát už v době studií na bratislavském lyceu. Zpočátku psal v češtině, později začal používat spisovnou slovenštinu a byl jedním z prvních básníků, kteří používali Štúrovu slovenštinu. Svoje básnická díla zveřejňoval v almanachu "Nitra", v pozdějším období také v časopisech "Orol tatranský", "Sokol", zřídkavě i v časopisech "Černokňažník, Tábor, Concordia, Priateľ školy a literatúry" a jiných. Začal psát epické básně s historickou tematikou, postupně však začal navazovat na slovenskou lidovou slovesnost. Do povědomí veřejnosti vstoupil jako autor balad a písní, nicméně jeho tvorba byla o mnoho širší.  Svojí tvorbou se řadí mezi básníky z období romantismu a stal se klíčovou postavou ve vývoji dobové poezie. Jeho básně ovlivnily tvorbu slovenských nadrealistů, ale i takových autorů, jako byl Laco Novomeský či Milan Rúfus a jiní.

Janko Kráľ (24. dubna 1822 Liptovský Sv. Mikuláš, Uhersko – 23. května 1876 Zlaté Moravce) byl slovenský národní buditel a jeden z nejvýznamnějších a nejradikálnějších básníků štúrovské generace.

Janko Kráľ (24 April 1822 in Liptovský Svätý Mikuláš (now Liptovský Mikuláš, Slovakia) – 23 May 1876 in Zlaté Moravce) was one of the most significant and most radical Slovak romantic poets of the Ľudovít Štúr generation and a national activist.  Because of his obscure personality, it is not known exactly what he looked like, but several more or less popular supposed pictures of him exist. One of them was used as a model for the statue of Janko Kráľ located in a park called Sad Janka Kráľa (literally Janko Kráľ Garden) in Bratislava - Petržalka. He is buried in the National Cemetery in Martin.  He was one of the first poets to start writing in the modern Slovak language standard freshly codified (in 1843) by Ľudovít Štúr and his companions. There is a school with his name, Gymnázium Janka Kráľa, located in Zlaté Moravce.


Vývoj.

První generace proudových letadel měla problém s vysokou spotřebou paliva, což omezovalo jejich dolet. V březnu 1944 objednalo americké armádní letectvo u firmy Bell projekt doprovodného stíhacího letounu s reaktivním pohonem a dlouhým doletem. Už 31. července 1944 objednalo i stavbu dvou prototypů označených jako XP-83 (sériová čísla 44-84990 a 44-84991).  Bell na svém projektu proudového stíhacího letounu, označeném "Model 40", pracoval už od roku 1943. Právě tento projekt, ze kterého vznikl stíhací letoun Bell P-59 Airacomet, byl přepracován na dálkový eskortní letoun, přičemž z "modelu 40" si zachoval některé konstrukční celky. Letoun poháněly dva proudové motory General Electric J33-GE-5 s odstředivými kompresory, umístěné v kořenech křídla, takže celý trup mohl být využit pro palivové nádrže a výzbroj. Trup měl celokovovou poloskořepinovou konstrukci a palivovou nádrží o objemu 4 350 litrů (mohl nést ještě dvě přídavné nádrže o objemu 950 litrů). Kabina byla přetlaková s malým kapkovitým překrytem. Výzbroj se skládala ze šesti kulometů ráže 12,7 mm v přídi letounu.

Testy.

První testy v aerodynamickém tunelu ukázaly, že letoun je nestabilní. Větší svislou ocasní plochu se ale nepodařilo vyrobit před zalétáním prototypu. První let prototypu proběhl 25. ledna 1945. Testovací pilot "Jack Woolams" při něm zjistil, že letoun má slabý pohon a je nestabilní. Omezené testy ovšem také ukázaly uspokojující letové vlastnosti, přestože vývrtky byly zakázány dokud nebyla dodána nová svislá ocasní plocha. Výkony však byly nízké. Typickou vlastností letounu byla neschopnost zpomalit, daná jeho aerodynamikou a špatně vyřešenými klapkami. Testovací piloti se musely při přistání přibližovat pomalým klesáním pod malým úhlem.  První prototyp XP-83 byl v roce 1946 použit k testování náporových motorů (Ramjet), uchycených pod křídlem. V trupu letounu byl proto za pilotem vytvořen prostor pro inženýra, který do něj vstupoval dvířky ve spodku trupu. Při testovacím letu 14. září 1946, jeden z náporových motorů začal hořet. Pilot "Chalmers „Slick“ Goodlin" a technik "Charles Fay", museli stroj opustit na padácích.  Druhý prototyp poprvé vzlétl 19. října 1945 a byl sešrotován v roce 1947. Měl odlišný překryt kabiny a delší příď, ve které byla baterie 30 mm kanónů. Testy výzbroje druhého prototypu probíhaly na základně Wright Field v Ohiu.  S výjimkou doletu byl typ XP-83 méně výkonný než konkurenční projekt Lockheed P-80 Shooting Star, který byl už sériově vyráběn a později i bojově nasazen v Korejské válce. Celý projekt XP-83 byl zrušen v roce 1947.

XP-83 byl prototyp amerického doprovodného stíhacího letounu, který vyvíjela společnost Bell a který poprvé vzlétl 25. ledna 1945. Podobně jako u ostatních raných konstrukcí proudových letadel byl jeho hlavní problém ve slabých motorech a jeho koncepce byla záhy překonána.

The Bell XP-83 (later redesignated ZXF-83) was a United States prototype escort fighter designed by Bell Aircraft during World War II. It first flew in 1945. As an early jet fighter, its limitations included a lack of power and it was soon eclipsed by more advanced designs.


Život.

Alfons se narodil jako syn Jindřicha Burgundského a Terezy, levobočné dcery Alfonse VI.. Po smrti svého otce v roce 1112 se tříletý Alfons formálně chopil vlády, fakticky však jako regentka vládla jeho matka, která se podruhé vdala za předního šlechtice z Galicie Ferdinanda Perese de Tavaru. S její vládou nesouhlasila podstatná část portugalské šlechty, na jejíž stranu se nakonec mladý Alfons v roce 1120 postavil, prohrál a byl poslán do exilu. V roce 1128 se vrátil s novým vojskem a porazil svoji matku a jejího manžela v bitvě na São Mamede. Po tomto vítězství se Alfons chopil vlády, odrazil výpad Alfonse VII. Kastilského, a stal se tak v podstatě suverénním vládcem celého Portugalska. Od roku 1126 užíval titulu kníže Portugalska.  Po ovládnutí Portugalska se přirozeným cílem Alfonsových plánů stali Maurové. Jeho tažení na jih se ve finále ukázala jako úspěšná, když v roce 1139 dosáhl významného vítězství nad muslimy u Ourique. Bezprostředně po tomto vítězství se Alfons I. nechal prohlásit králem Portugalska.  Alfons VII. Kastilský posléze po vzájemných potyčkách uznal svrchovanost Alfonse nad Portugalskem v roce 1143, důležitým úkolem však bylo zajistit mezinárodní uznání portugalského království. Toho nakonec dosáhl až v roce 1179, když se předtím musel zavázat k podřízenosti vůči Svatému stolci místo podřízenosti vůči Alfonsi VII. Nezávislost Portugalska tak byla v roce 1179 stvrzena papežskou bulou Manifestis Probatum.  V Portugalsku nechal postavit několik katedrál a všemožně podporoval církev, přičemž se v roce 1143 dopisem papeži Inocenci II. zavázal vyhnat Maury z Iberského poloostrova. Následně opravdu pokračoval ve výbojích směrem na jih a v roce 1147 dokázal dobýt Santarém a Lisabon.  Ještě v roce 1184 v pokročilém věku dokázal vojensky pomoci svému synovi Sanchovi, který byl Maury obklíčen u Santarému. Zemřel v následujícím roce a byl pohřben v kostele sv. Kříže v Coimbře. Jeho nástupcem na trůnu i na vojenském poli se stal syn Sancho.  V anketě Naši velcí Portugalci se v roce 2007 umístil na čtvrtém místě.

Alfons I. Portugalský zvaný "Alfons I. Dobyvatel" ( "Afonso Henriques", 1109 – 6. prosince 1185, Coimbra) byl hrabě portugalský (1112–1139; roku 1129 se prohlásil za portugalského knížete) a od roku 1140/1143 portugalský král, zakladatel portugalského království z burgundské dynastie.

Afonso I (; 1106 / 25 July 1109 / August 1109 / 11116 December 1185), nicknamed the Conqueror (), the Founder () or the Great () by the Portuguese, and El-Bortukali ([in Arabic ] "the Portuguese") and "Ibn-Arrink" or "Ibn Arrinq" ([in Arabic or ] "son of Henry", "Henriques") by the Moors whom he fought, was the first king of Portugal. He achieved the independence of the County of Portugal, establishing a new kingdom and doubling its area with the "Reconquista", an objective that he pursued until his death.  Afonso was the son of Teresa of León and Henry of Burgundy, rulers of the County of Portugal. Henry died in 1112, leaving Theresa to rule alone. Unhappy with Theresa's alliance with Galicia, the Portuguese nobility rallied around Afonso, who revolted and defeated his mother at the Battle of São Mamede in 1128 and became Count of Portugal soon afterwards. In 1139, Afonso renounced the suzerainty of the Kingdom of León and established the independent Kingdom of Portugal.  Afonso actively campaigned against the Moors in the south. In 1139 he won a decisive victory at the Battle of Ourique, and in 1147 he conquered Santarém and Lisbon from the Moors. He secured the independence of Portugal following a victory over León at Valdevez and received papal approval through "Manifestis Probatum". Afonso died in 1185 and was succeeded by his son, Sancho I.


Historie.

Vítězslav Hálek, Pivoda, Julius Grégr, Josef Wenzig, Dr. Jan Jeřábek, Dr. Mezník, Josef Richard Vilímek stáli u počátků Umělecké besedy v první řadě, vypracovali plán a organizaci a docílili 19. února 1863 jejich schválení, načež se dne 9. března sešla první valná schůze. Umělecká beseda byla prvním českým uměleckým spolkem. Měla a má tři besední odbory, literární, hudební a výtvarný. Prvním starostou Umělecké besedy se v roce 1863 stal Josef Wenzig. Prvními předsedy jednotlivých odborů byli: Bedřich Smetana (hudební), Josef Mánes (výtvarný) a Vincenc Vávra-Haštalský (literární).  Prvním vrcholem její činnosti byla 60. - 80. léta 19. století, v nichž českému umění dominovala tzv. „generace Národního divadla“ a kdy skutečně jen velmi málo významných tvůrců stálo mimo její řady. Řada besedníků dodnes slavných jmen z této doby je tedy nadobyčej dlouhá – z literárního odboru, který byl jakýmsi „mozkovým trustem“ sdružení, jmenujme za mnohé další aspoň Nerudu, Vrchlického, Sládka, Světlou, Zeyera ad., z výtvarníků to byli třeba Schnirch, Myslbek, Aleš, Chittussi aj., mezi aktivními členy hudebního odboru nacházíme i takové velikány, jakými byli Antonín Dvořák či Zdeněk Fibich…  Umělecká beseda patřila od počátku své existence mezi nejdůležitější a nejvlivnější umělecká sdružení v Čechách, mezi zakladateli spolku lze najít i taková jména jako Bedřich Smetana či Josef Mánes. Činnost spolku nebyla v 50. letech 20. století někdejšímu komunistickému vedení po chuti a tak byla až do roku 1972 postupně omezována. V roce 1990 byla obnovena, ale zkonfiskovaný majetek vrácen nebyl.

Družstvo Umělecká beseda.

Spolek Umělecká beseda založil spolu s Františkem Jandou, Václavem Štěpánem, Václavem Rabasem a dalšími stejnojmenné družstvo. Toto družstvo zakoupilo dům č.p. 441 na Malé Straně a v sousedství na místě staršího domu čp. 473/III (č. o. 3) postavilo podle projektu arch. Františka Jandy a Čeňka Vořecha novostavbu budovy Umělecké besedy č.p. 487. Budova byla zkolaudována rozhodnutím Magistrátu HMP č.j.III-26942/25 ze dne 14. října 1925. 7. listopadu 1925 se do budovy nastěhovali první obyvatelé. Ulice byla přejmenována na Besední. V budově se nacházely dva koncertní sály a Alšova výstavní síň. V besedním domě pořádal spolek pravidelné výstavy svých členů, ale i domácích a zahraničních hostů, koncerty, přednášky, diskuse i řadu dalších bohatě navštěvovaných společenských akcí. S touto budovou jsou spojeny také počátky Osvobozeného divadla (první představení Voskovce a Wericha) i Frejkova divadélka Dada. Besední dům se rovněž stal sídlem besedního hudebního vydavatelství, Hudební matice, nejvýznamnějšího československého podniku toho druhu, které si získalo svou úrovní i velký mezinárodní ohlas. Sídlila v něm i redakce besední výtvarné revue Život (vydávané až do roku 1949, v její redakci působili mj. Vladimír Holan, Josef Čapek a Karel Šourek) a také hudební revue Tempo. Po příchodu komunistů k moci byla na majetek družstva uvalena 11. července 1945 nucená správa a do budovy č.p. 487 bylo roce 1954 nastěhováno kino Jana Nerudy provozované Čs. státním filmem, které neplatilo řádné nájemné a družstvu vytvořilo dluh. Majetek družstva, který se rozrostl na čtyři budovy v Praze (budovy č.p. 441 a 478 na Malé Straně, č.p. 592 v Bubenči a č.p. 494 na Žižkově), byl v roce 1960 zkonfiskován. Výstavní síň byla ještě několik let zachována (nyní je zde restaurace), z jednoho z koncertních sálů se stalo kino (nyní divadlo), druhý byl předělán na kanceláře.  V současnosti v budově sídlí Divadlo Na Prádle.

Současní členové.

Výtvarný odbor.

Radek Andrle, Vojtěch Aubrecht, Pavla Aubrechtová, Mikoláš Axmann, Karolína Bayerová, Ivo Binder, Jana Brabcová – Orlíková, Eva Brodská, Jaroslava Brychtová, Jana Budíková, Antonín Chrudimský, Richard Drury, Veronika Durová, Josefina Dušková, Marie Filippovová, Jaroslav Fišer, Eva Fuková, Lubomír Fuxa, Vladimír Gebauer, Lea Gistrová, Patrik Hábl, Eduard Halberštát, Josef Hampl, Hana Hamplová, Vladimír Hanuš, Jan Hendrych, Jan Hísek, Jan Hladík, Jenny Hladíková, František Hodonský, Zdenka Hušková, Tereza Chaloupková, Antonín Chrudimský, Zbyněk Janáček, Magdaléna Juříková, Jiří Kačer, Marian Karel, Miroslav Kaufmann, Svatopluk Klimeš, Renáta Kocmanová, Richard Konvička, Vladimír Kopecký, Marie Kounovská, Jan Kovářík, Jiří Kovařík, Romana Králová, Alena Kučerová, Aleš Lamr, Zdeněk Lhotský, Miloš Michálek, Karel Máchalek Zlin, Karel Malich, Adéla Matasová, Jiří Mědílek, Luděk Míšek, Miloslav Moucha, Daisy Mrázková, Pavel Mühlbauer, Milada Othová, Ivan Ouhel, Eduard Ovčáček, Miroslav Pacner, Karel Pauzer, Václav Pavlíček, Pavel Piekar, Tomáš Pilař, Oldřich Plíva, Hana Purkrábková, Jindřiška Radová, Šárka Radová, Marie Rakušanová, Lukáš Rittstein, René Roubíček, Miluše Roubíčková, Renata Rozsívalová, Aleš Růžička, Dalibor Smutný, Jiří Sopko, Petr Stanický, Jakub Stretti, Zdeněk Strouhal, Jiří Šalamoun, Miloš Šejn, Jiří Šetlík, Miroslav Šnajdr, Jitka Štenclová, Petr Štěpán, Jan Štíbr, Jindřich Štreit, Šárka Trčková, Pavel Trnka, Michael Uher, Jaroslav Vanča, Rostislav Vaněk, Vladimír Véla, Petr Veselý, Daniela Vinopalová Vodáková, Jiří Voves, Dana Zámečníková, Jindřich Zeithamml, Jaromír Zemina, Olbram Zoubek.

Umělecká beseda je občanské sdružení, respektive umělecký spolek sdružující mnohé české umělce od roku 1863 ve třech odborech: literárním, výtvarném a hudebním.

The Umělecká beseda was a Czech artists' forum, bringing together creative artists in literature, music and fine art. First founded in 1863, it formed an important part of Czech cultural life in the late 19th and early 20th centuries. Under Communism in the early 1950s it fell from favour, and it was closed in 1972. It was refounded in 1990, though without the return of previously-confiscated property. The Na Prádle Theater now occupies the building that the association had purpose-built in 1925.


Příběh Máry a Buddhy.

Mára vládne samsáře, tedy všem bytostem, které se znovuzrozují. Pokud by někdo dosáhl probuzení, vymaní se z tohoto kola znovuzrozování a Mára nad ním už nemá moc. Když asketa Gautama seděl v Bódhgaji pod stromem bódhi a byl na cestě k probuzení, Mára to poznal a chtěl mu v tom zabránit. Mára, démonický nebeský král, představuje postavu pokušitele. Pokoušel Gautamu tím, že se ho snažil svést vizí krásných žen. Seslal na asketu své tři mladé dcery (Tanhá - touha, Arati - vášeň, Rága - rozkoš), aby odvedly jeho pozornost. Asketa Gautama však pohybem ruky proměnil Márovy dcery ve stařeny. Podobně odolal i dalším Márovým nástrahám, dosáhl probuzení a stal se buddhou.

Čtyři formy Máry.

Tradiční buddhismus popisuje 4 metaforické podoby Máry:  Kromě první podoby, tedy podoby Máry jako boha, jsou tyto formy Máry produkty naší vlastní fyziologie a psychologie.

Ethymologie.

Slovo „Māra“ pochází ze sanskrtské formy slovního kořene "mr". "Māra" je slovesné podstatné jméno s významem „způsobování smrti“ nebo „zabíjení“. "Māra" souvisí s jinými výrazy pro smrt se stejným slovním kořenem - "maraṇa, mṛtyu". Slovo "mrtyu" je jménem pro personifikaci smrti a někdy bývá spojováno s hinduistickým bohem Jamou.  Slovní kořen "mṛ" je spojený s indoevropským slovesným kořenem "mer" s významem „zemřít, zmizet“ v souvislosti se smrtí, vraždou nebo záhubou. Podle autorů Encyklopedie indo-evropské kultury, Malloryho a Adamse, je tento kořen v indoevropských jazycích velmi rozšířený, což svědčí o jeho dávnověkém původ.

Mára v standardní čínštině.

Při zápisu slova Mára tradiční i zjednodušenou čínštinou používáme znak 魔 (pīnyīn: mó), který je možné přeložit jako "buddhistický démon" (odkazujeme se přímo na Máru), "ďábel", "zlý duch" nebo "magie".  Použijeme-li zápis 天魔(pīnyīn: tiān mó) nebo 魔羅/魔罗 (pīnyīn: mó luó) odkazujeme se na formu Máry jako boha (déva) a Buddhova pokušitele.

Mára (Sanskrit: मार, Māra, tradiční čínština: 魔/天魔/魔羅, zjednodušená čínština: 魔/天魔/魔罗) (doslova smrt), někdy nazýván "Pán smrti", je buddhistický démon, který se snažil zabránit asketovi Gautamovi (budoucí Gautama Buddha) v probuzení. V Buddhistické kosmologii je Mára spojován se smrtí, znovuzrozením a touhou.  Ctihodný Nyánaponika Maháthera označil Máru za „zosobnění sil, které jsou antagonistické k osvícení“.

Mara (, ""; ; ; Tibetan Wylie: "bdud"; ; ; ; ), in Buddhism, is the demonic celestial king who tempted Prince Siddhartha (Gautama Buddha) by trying to seduce him with the vision of beautiful women who, in various legends, are often said to be Mara's daughters.  In Buddhist cosmology, Mara is associated with death, rebirth and desire. Nyanaponika Thera has described Mara as "the personification of the forces antagonistic to enlightenment."


Historie.

Civilní služba.

Srážka s HMS Hawke.

Při páté plavbě se během vyplutí ze Southamptonu (20. září 1911) srazil s křižníkem HMS "Hawke". Ten byl při vzájemném míjení obou lodí přitažen obrovskou silou, kterou vyvíjely lodní šrouby Olympiku, a následným nárazem přídě zdemoloval Olympiku část pravoboku blízko zádi nad (viz obrázek dole) i pod čárou ponoru a poškodil jeden lodní šroub. Sám Hawke měl poškozenou příď.  Oprava v loděnicích "Harland and Wolff" trvala přes dva měsíce a dokonce byla pozastavena stavba Titaniku, který musel Olympiku uvolnit místo v jediném suchém doku na světě, kam se takto velká loď vešla. Na opravu Olympiku byl také použit lodní šroub vyrobený původně pro Titanic. Jako viník nehody byl stanoven Olympic, a tak společnost nemohla vymáhat způsobenou škodu ani ušlý zisk.

1. světová válka.

V době první světové války Olympic přepravoval britské vojáky. Dne 12. května 1918 byl při přepravě 9000 amerických vojáků napaden v západním vjezdu do kanálu La Manche německou ponorkou "U 103". Ponorka se musela vynořit, aby rychlou loď napadla na hladině, což se jí stalo osudným. Olympic ponorku napadl palbou děl a poté potopil taranem. Z posádky ponorky 10 mužů zemřelo a 35 bylo zachráněno torpédoborcem USS "Davis".

Konec kariéry.

Sloužil až do roku 1935, kdy byl za 100 000 liber prodán do šrotu. Jedním z důvodů byla krize námořní dopravy. Jeho luxusní vybavení bylo prodáno v aukcích, trvajících od 5. do 18. listopadu 1935 v docích města Jarrow. Části jeho luxusních interiérů je možné vidět v některých restauracích a hotelech v Anglii. Hotel White Swan v Alnwicku se může pyšnit obložením ze společenské místnosti první třídy, částmi zábradlí Velkého schodiště a otáčivými dveřmi z chodby mezi společenskou místností a halou na palubě A. Obložení à la carte restaurantu bylo nainstalováno na výletní lodi Millenium v roce 2000. Mnoho vybavení (obložení a okna tělocvičny, obložení Velkého schodiště a obrazy z jeho odpočivadel, linolea, lustry, dveře …) se nacházejí v jedné továrně na barvy společnosti Akzo Nobel ve Velké Británii, a občas se některé z nich objeví v aukcích.

RMS Olympic ("RMS" — "Royal Mail Ship") byl první ze tří zaoceánských parníků třídy Olympic vlastněných společností White Star Line.  Jeho sesterské lodě byly Titanic a Britannic. Původně se měly všechny tři lodě jmenovat podle tří ras z řecké mytologie (Olympové, Titáni a Giganti), ale právě Gigantic/Britannic byl po potopení Titaniku raději přejmenován. Olympic byl stavěn jako první a měl na tehdejší dobu nevídané rozměry. S jeho stavbou se začalo 16. prosince 1908 a dokončen byl v květnu 1911.  Olympic nebyl při svém vyplutí pokřtěn – stejně jako všechny ostatní lodě společnosti White Star Line.

RMS "Olympic" was a British ocean liner and the lead ship of the White Star Line's trio of liners. Unlike the other ships in the class, "Olympic" had a long career spanning 24 years from 1911 to 1935. This included service as a troopship during the First World War, which gained her the nickname "Old Reliable". She returned to civilian service after the war, and served successfully as an ocean liner throughout the 1920s and into the first half of the 1930s, although increased competition, and the slump in trade during the Great Depression after 1930, made her operation increasingly unprofitable.  "Olympic" was the largest ocean liner in the world for two periods during 1911–13, interrupted only by the brief tenure of the slightly larger (which had the same dimensions but higher gross tonnage owing to revised interior configurations), before she was then surpassed by . "Olympic" also retained the title of the largest British-built liner until was launched in 1934, interrupted only by the short careers of her slightly larger sister ships.  The "Olympic" was withdrawn from service and sold for scrap in 1935; demolition was completed in 1937.  By contrast with "Olympic", both the other two ships in the class, and , had short service lives: in 1912, "Titanic" collided with an iceberg in the North Atlantic on her maiden voyage and sank; in 1916, "Britannic" struck a mine and sank in the Kea Channel in Greece. "Britannic" never served her intended role as a passenger ship, instead serving as a hospital ship during the First World War.


Podrobnosti.

Zdrojový kód je přeložen do mezikódu známého jako bajtkód (). Bajtkód není strojový kód pro konkrétní počítač a je přenositelný mezi různými počítačovými platformami. Bajtkód je následně interpretován a spuštěn pomocí virtuálního stroje (tzv. aplikační virtualizace). Just In Time kompilátor může být použit jako způsob urychlení spouštění bajtkódu. V době, kdy má být vykonán blok kódu, přeloží JIT kompilátor některé či všechny jeho části do strojového kódu pro lepší výkon. Toto lze provést na soubor, na funkci nebo dokonce na libovolný fragment kódu. Překlad tedy může být proveden až za běhu, odtud název "Just In Time" – "Právě v čas". Překlad může být uložen do souboru (disková cache) a pokud má být znovu použit později, není nutná opětovná kompilace.  Tradiční interpretové virtuální stroje budou interpretovat bajtkód obvykle s mnohem nižším výkonem. Některé interprety dokonce interpretují zdrojový kód bez mezikroku ho nejprve přeložit do bajtkódu, čímž dosahují ještě horšího výkonu. Staticky zkompilovaný kód nebo nativní kód je přeložen ještě před jeho spuštěním. Dynamické prostředí pro překlad pak umožňuje využití kompilátoru i za běhu programu. To poskytuje mnoho výhod JIT, ale programátor má raději kontrolu nad částmi kódu, které jsou přeloženy. Většina JIT systémů však umožňuje přeložit dynamicky generovaný kód, který poskytuje v mnoha situacích podstatné výkonnostní výhody oproti staticky kompilovanému kódu.  Všeobecný cílem užívání JIT technik je dosáhnout nebo překonat výkonnost statické kompilace při zachování výhod bajtkódové interpretace. V době překladu do bajtkódu je provedeno velmi náročné parsování původního zdrojového kódu a provedení základní optimalizace. Překlad z bajtkódu do strojového kódu je pak mnohem rychlejší, než překlad ze zdrojového kódu. Překladače z bajtkódu do strojového kódu jsou jednodušší na napsání, protože překladač generující přenositelný bajtkód již udělal mnoho práce. Navíc má běhové prostředí kontrolu nad kompilací stejně jako interpretovaný kód, díky čemuž může běžet v chráněném režimu.  Kompilace může být optimalizována pro cílový procesor a operační systém, v němž aplikace běží. JIT může vybrat takové instrukce, o nichž zjistí, že jsou daným procesorem podporovány. K zajištění tohoto stupně optimalizační specifikace se statickým kompilátorem se musí buď přeložit binárka pro každou zamýšlenou platformu či architekturu, nebo seskupit mnoho verzí částí kódu v rámci jedné binárky.  Systém JIT je schopen shromažďovat statistické údaje o tom, jak program aktuálně běží v prostředí, v němž je spuštěn, a může tak kód přeuspořádat a přeložit ho pro optimální výkon. Nicméně některé statické kompilátory mohou rovněž získat informace o cílovém běhovém prostředí.  Systém může provádět globální optimalizaci kódu bez ztráty výhod dynamického linkování a bez nutné režie spojené s funkcí statických kompilátorů a linkerů. Speciálně když se provádí globální substituce, může proces statické kompilace potřebovat běhové ověření a zajistit, aby virtuální volání nastalo pouze v případě, že aktuální třída objektu implementuje danou metodu, a dále ověřit splnění hraničních podmínek při přístupu k polím, které je nutné zpracovat v průběhu cyklu. S JIT kompilací může být v mnoha případech toto zpracování přesunuto mimo cyklus, což často přináší obrovský nárůst rychlosti.

Zpoždění při startu a optimalizace.

JIT typicky způsobí mírné zpoždění v počátku spouštění aplikace kvůli času potřebnému k zavedení bajtkódu do paměti a jeho překladu. V angličtině se toto zpoždění nazývá "startup time delay". Obecně platí, že čím více optimalizace JIT provádí, tím lepší kód vygeneruje, ale tím se úměrně zvětší počáteční zpoždění. Proto JIT kompilátor musí dělat kompromis mezi dobou potřebnou pro optimalizaci překladu a kvalitou kódu, který má vygenerovat.  Nicméně občas je při spouštění mnoho času zabráno spíše kvůli I/O operacím, než kvůli JIT kompilaci. Například třídní datový soubor rt.jar pro Java Virtual Machine (dále jen JVM) má okolo 40 MB a JVM musí prohledávat velké množství dat v tomto obrovském souboru.  Jedna z možných optimalizací použitá prostředím JVM je kombinace interpretace a JIT kompilace. Kód aplikace je zpočátku interpretovaný, ale JVM monitoruje, které sekvence bajtkódu jsou často prováděny a přeloží je do strojového kódu pro přímé spuštění na hardwaru k maximalizaci rychlosti běhu. U zřídkakdy spouštěného bajtkódu je čas potřebný pro překlad ušetřen, čímž se redukuje počáteční zpoždění. Navíc program zabere čas spuštěním pouze potřebné menšiny svého kódu, díky čemuž je redukce doby překladu značná.  Správný kompromis se může měnit v závislosti na okolnostech. Například JVM má dva hlavní režimy - klient a server. V klientském režimu je provedena minimální kompilace a optimalizace k redukci doby spouštění. V režimu server jsou provedeny rozsáhlé optimalizace a kompilace k maximalizaci výkonu za obětování mnohem delšího času. Jiné Java JIT překladače využívají statistiky. Zjišťují kolikrát je metoda vyvolána a v kombinaci s velikostí bajtkódu heuristicky rozhodnou kdy co zkompilovat. Další překladače zase zjišťují počet spuštění kombinované s detekcí cyklů. Obecně je velmi těžké přesně předpovědět, jaké metody optimalizovat v krátce běžících a jaké v dlouhodobě běžících aplikacích.  Native Image Generator (NGEN), česky generátor nativního obrazu od společnosti Microsoft má jiný přístup ke snížení počátečního zpoždění. NGEN zkompiluje bajtkód do obrazu s nativním kódem počítače. Výsledkem je, že pro druhé a další spuštění není nutná běhová kompilace. Od. NET Frameworku verze 2.0 dodávané s Visual Studiem 2005 běží NGEN hned po instalaci nad všemi knihovnami DLL od Microsoftu. JIT pre-kompilace poskytuje způsob, jak zlepšit(zrychlit) dobu spuštění. Nicméně kvalita generovaného kódu nemusí být tak dobrá z podobných důvodů, jako u staticky zkompilovaného kódu bez možnosti optimalizací proveditelných pouze za běhu. Existují také implementace Javy, které kombinují ahead-of-time kompilátor, což je kompilace mezijazyka jakým je java bajtkód nebo .NET Intermedite Language do nativní(systémově závislé) binárky, s Just in Time kompilací.  Stále více moderních běhových prostředí, jako například Microsoft. NET Framework a většina implementací Javy jsou založené na Just In Time kompilaci.

Historie.

První zveřejněný JIT kompilátor je obecně přičítán McCartymu k práci na jazyku LISP v roce 1960. V jeho seminární práci "Rekurzivní funkce symbolických výrazů a jejich strojové vyhodnocování, Část I", zmiňuje funkce, které jsou překládány za běhu programu, ušetří se tedy nutnost ukládat výstup kompilátoru na děrné štítky. V roce 1968 Thompson představil metodu pro automatickou kompilaci regulárních výrazů do strojového kódu, který je poté spouštěn, aby mohl provést srovnávání na vstupním textu. Významná technika pro odvozování zkompilovaného kódu pro interpretaci byla propagována Mitchellem v roce 1970, kterou implementoval pro experimentální jazyk LC. Smalltalk propagoval nové aspekty JIT kompilace. Například překlad do strojového kódu byl dělán na vyžádání, výsledek byl uložen do vyrovnávací paměti pro další použití. V okamžiku, kdy začala docházet volná paměť, systém začal části tohoto kódu mazat a znovu je vytvořil až pokud byly potřeba. Jazyk Self firmy Sun tyto techniky velice vylepšil a jednu dobu se jednalo o nejrychlejší Smalltalk systém na světě; dosáhl až poloviční rychlosti optimalizovaného kódu jazyka C, navíc s podporou objektového programování.  Self byl Sunem zavržen, výzkum se přesunul do jazyku Java, momentálně je využíván ve velké většině implementací Java Virtual Machine, například HotSpot, který je na těchto principech založen a bohatě využívá dostupnou výzkumnou základnu.  HP projekt Dynamo byl experimentální JIT kompilátor, kde bajtkódový formát a formát strojového kódu byl stejný; systém překládal strojový kód HPA-8000 na strojový kód HPA-8000. Nečekaně to vyústilo ke zrychlení, v mnoha případech až o 30 %, protože toto umožnilo provádět optimalizace na úrovni strojového kódu. Například vkládání kódu pro lepší využití cache, optimalizaci volání dynamických knihoven a mnoho jiných optimalizací za běhu programu, kterých konvenční kompilátory nebyly schopny.

JIT (akronym pro "Just In Time") je v informatice označení pro speciální metodu překladu využívající různé techniky pro urychlení běhu programů přeložených do mezikódu (např. CIL). Používá se například pro programovací jazyk Java. Program, který je spuštěn a prováděn, je v době provádění přeložen přímo do nativního strojového kódu počítače, na kterém je prováděn, čímž dochází k urychlení jeho běhu. Negativem této techniky je prodleva, kterou JIT kompilátor (nikoli interpret) stráví překladem do nativního kódu, a proto se do nativního kódu často překládají jen mnohokrát (řádově 10 000×) volané úseky programu. Hlavním problémem JIT je, že má málo času na provedení své práce. Tyto nevýhody lze eliminovat použitím trvalé cache. Naopak výhodou je, že je možné lépe optimalizovat pro daný procesor a využít jeho rozšířených instrukcí.

In computing, just-in-time (JIT) compilation (also dynamic translation or run-time compilations) is a way of executing computer code that involves compilation during execution of a program – at run time – rather than before execution. Most often, this consists of source code or more commonly bytecode translation to machine code, which is then executed directly. A system implementing a JIT compiler typically continuously analyses the code being executed and identifies parts of the code where the speedup gained from compilation or recompilation would outweigh the overhead of compiling that code.  JIT compilation is a combination of the two traditional approaches to translation to machine code – ahead-of-time compilation (AOT), and interpretation – and combines some advantages and drawbacks of both. Roughly, JIT compilation combines the speed of compiled code with the flexibility of interpretation, with the overhead of an interpreter and the additional overhead of compiling (not just interpreting). JIT compilation is a form of dynamic compilation, and allows adaptive optimization such as dynamic recompilation and microarchitecture-specific speedups Interpretation and JIT compilation are particularly suited for dynamic programming languages, as the runtime system can handle late-bound data types and enforce security guarantees.


Nástrojové obsazení.

Na nahrávce jsou dále slyšet další nástroje ostatních členů skupiny, které pocházejí ze závěrečného akordu písně Mean Mr Mustard.

Nahrávací frekvence.

Píseň byla zkoušena na frekvencích pro film Let It Be během ledna 1969, ale neobjevila se v něm. Finální nahrávka vznikla 2. července 1969 během frekvencí pro album Abbey Road. McCartney se do nahrávacího studia EMI Abbey Road dostavil dříve než ostatní a pořídil tři záznamy písně, pro finální verzi byl použit poslední z nich. McCartney se nejprve rozhodl nahrávku zařadit na druhou stranu LP Abbey Road mezi písně Mean Mr Mustard a Polythene Pam. Při mixáži alba 30. července 1969 McCartney požádal zvukaře Johna Kurlandera, aby píseň z alba vystřihl a zahodil. Ten měl ale od EMI pokyn neničit nic, co kdy Beatles nahrají. Kus pásky s písní tedy z alba sice vystřihl, ale přilepil ho na konec druhé strany a od původně poslední písně The End ho oddělil 20 sekundami. Když to McCartney druhý den slyšel, rozhodl se, že píseň na albu ponechá. Někteří autoři uvádějí odlišnou délku pauzy, například Antonín Matzner hovoří o 18sekundové.

Hudební stránka.

Doprovod písně je velmi jednoduchý – McCartney se při zpěvu sám doprovází na akustickou kytaru. Výsledná nahrávka je dlouhá 23 sekund a je nejkratší nahrávkou Beatles.  Střih nahrávky je velmi nepřesný. Na začátku zůstal závěrečný akord D-dur z písně Mean Mr Mustard, který byl zamýšlen jako překvapivý spoj mezi oběma skladbami. Na konci písně chybí závěr kytarového doprovodu – poslední tón je slyšet v úvodu Polythene Pam.  Mix nahrávky začíná na pravé straně sterea a pomalu přechází na stranu levou.

Vydání.

Píseň vyšla na albu Abbey Road, ve Velké Británii 26. září 1969 na značce EMI-Apple pod katalogovým číslem PCS 7088, v USA album vyšlo 1. října 1969.  Album bylo vydáno v roce 1987 na CD pod katalogovým číslem 0777 7 46446 2 4.

Vydavatelská práva.

Vydavatelská práva vlastní od roku 1969 společnost Northern Songs Ltd.

Ukázka textu.

Her majesty's pretty nice girl / but she doesn't have a lot to say. / Her majesty's pretty nice girl / but she changes from day to day.

Český překlad.

Její Veličenstvo je moc hezká dívka, / ale nemá mnoho co říct. / Její Veličenstvo je moc hezká dívka, / ale ze dne na den se mění.

Her Majesty je píseň britské hudební skupiny The Beatles. Jako autoři jsou uvedeni John Lennon a Paul McCartney, píseň je však samostatným dílem Paula McCartneyho.

"Her Majesty" is a song by the English rock band the Beatles from their 1969 album "Abbey Road". Written by Paul McCartney and credited to Lennon–McCartney, it is a brief tongue-in-cheek music hall song. Although credited to the band, McCartney is the only Beatle to appear on the track. "Her Majesty" is the final cut on the album and appears 14 seconds after the previous song "The End," but was not listed on the original sleeve. As such, it is considered one of the first examples of a hidden track in rock music. The song is a music hall style number reminiscent of George Formby.


Historie.

Windows Update byl poprvé představen s nástupem Windows 98. Od té doby prošel několika změnami. V roce 2002 Microsoft představil Software Update Services, komponentu, která určenou pro systém Windows 2000 Server umožňující stahování a distribuci bezpečnostních patchů do celé společnosti prostřednictvím centrálního serveru. Windows 2000 Service Pack 3 obsahuje BITS, umožňující použití nové komponenty, poprvé představené ve Windows XP, zvané Automatické aktualizace, která umožňovala stahovat a instalovat aktualizace na pozadí.  Ke konci roku 2004 Microsoft uvolnil Windows Update 5 pro Windows XP, který zahrnoval Service Pack 2 a několik významných změn aktualizační aplikace. Uživatelé bez širokopásmového připojení si mohou objednat CD obsahující Service Pack 2 (SP2) z webových stránek společnosti Microsoft. Ačkoli toto CD bylo zpočátku poskytováno uživatelům zdarma, od června 2006 je zde malý poplatek za dopravu. Po instalaci SP2 je doporučeno navštívit webovou stránku společnosti Microsoft a vyhledat nejnovější aktualizace, jelikož od vydání SP2 jich byly vydány desítky. V roce 2005 představil Microsoft první beta verzi alternativního Microsoft Update, zprostředkovávajícího aktualizace podporovaných operačních systémů, Microsoft Office (Office XP a Office 2003), Exchange a SQL serveru, jako odezvu na požadavky zákazníků na jednoduchý způsob kontroly a získávání aktualizací produktů Microsoft. Postupem času byly přidány další aplikace společnosti Microsoft, jako Windows Defender a Virtual Server.  Ve Windows Vista a Windows Server 2008 již není pro výběr a stahování aktualizací použito webové rozhraní. Bylo nahrazeno Windows Update aplikací v Ovládacích panelech, která nabízí obdobnou funkčnost.

Nové vlastnosti poslední verze.

Ke znepokojení uživatelů Microsoft Update běžně vedlo, že aktualizace vyžadující restart systému aktivovaly dialogové okno požadující restart systému každých 10 minut. Toto dialogové okno se typicky zobrazuje navrchu jakékoli aplikace, se kterou uživatel právě pracuje. Ačkoli Windows Update stále požaduje restart pro určité typy aktualizací, dialogové okno bylo změněno tak, aby umožnilo uživateli zvolit delší čas před dalším upozorněním (až 4 hodiny). Také se již zobrazuje pod ostatními aplikacemi.  Windows Update mohou automaticky stahovat a instalovat jak důležité, tak doporučené aktualizace. Aktualizace systému nastává na pozadí a dokončení aktualizačního procesu je vybaveno bohatým nastavením. Pokud aktualizace vyžaduje pro dokončení instalace restart, může být naplánována na určitý čas. Můžete také odložit předem naplánovaný restart, dokud nedoděláte současnou práci. Pokud aktualizace softwaru ovlivňuje právě používaný soubor, Windows Update může daný soubor uložit, aplikaci uzavřít, provést aktualizaci a následně provést její restart.

Windows Update je služba, která zajišťuje aktualizace operačního systému Windows a s ním spojených komponent, jako definice pro Windows Defender a filtr nevyžádané pošty pro Windows Mail. Windows Update je také prostředek jak stahovat Windows Ultimate Extras, volitelný obsah nabízený uživatelům Windows Vista Ultimate.  Microsoft Update je alternativní služba Windows Update, která zprostředkovává nejen aktualizace operačního systému, ale také určitého softwaru společnosti Microsoft.

Windows Update is a Microsoft service for the Windows 9x and Windows NT families of operating system, which automates downloading and installing Microsoft Windows software updates over the Internet. The service delivers software updates for Windows, as well as the various Microsoft antivirus products, including Windows Defender and Microsoft Security Essentials. Since its inception, Microsoft has introduced two extensions of the service: Microsoft Update and Windows Update for Business. The former expands the core service to include other Microsoft products, such as Microsoft Office and Microsoft Expression Studio. The latter is available to business editions of Windows 10 and permits postponing updates or receiving updates only after they have undergone rigorous testing.  As the service has evolved over the years, so have its client software. For a decade, the primary client component of the service was the Windows Update web app that could only be run inside Internet Explorer. Starting with Windows Vista, the primary client component became Windows Update Agent, an integral component of the operating system.  The service provides several kinds of updates. "Security updates" or "critical updates" mitigate vulnerabilities against security exploits against Microsoft Windows. "Cumulative updates" are updates that bundle multiple updates, both new and previously released updates. Cumulative updates were introduced with Windows 10 and have been backported to Windows 7 and Windows 8.1.  Microsoft routinely releases updates on the second Tuesday of each month (known as the Patch Tuesday), but can provide them whenever a new update is urgently required to prevent a newly discovered or prevalent exploit. System administrators can configure Windows Update to install critical updates for Microsoft Windows automatically, so long as the computer has an Internet connection.


Historie.

První písemná zmínka o židovském osídlení Anglie pochází z roku 1066, kdy několik Židů připlulo do Anglie s Vilémem Dobyvatelem, ačkoliv se předpokládá, že se zde nacházeli již od římských časů. Židé zde žili od normanského dobytí po vyhnání roku 1290, kdy byli vyhnáni dekretem krále Eduarda I. Židé se v menších počtech začali vracet do Anglie teprve v 16. století, kdy použil Jindřich VIII. židovských učenců k ospravedlnění svého rozvodu s Kateřinou Aragonskou a sňatku s Annou Boleynovou. Vznik puritanismu znamenal nový anglický zájem o Židy. Puritány - stoupence militantní odnože kalvinismu - zaujala představa Židů jako strážců jazyka a tradice Starého zákona. Podobné nadšení sdílel i Oliver Cromwell a jeho nástup do čela Anglie počátkem 17. století byl předzvěstí znovupřijetí Židů. Cromwellovi agenti navázali nejprve kontakt se slavným Rabbim Menašem ben Izraelem z Amsterodamu. Ten si za svůj cíl vytyčil návrat Židů do Anglie. Po neúspěšné Whitehallské konferenci z roku 1655 se Cromwell rozhodl schválit, aby byli Židé přijati zpět mlčky a neoficiálně. Angličtí Židé však Cromwellovy ani Menašeho plány nikterak nepodporovali a z faktu, že byla jejich existence v Londýně odhalena, nadšeni nebyli. Teprve válka Anglie se Španělskem v roce 1656 je přiměla vyjít na světlo, protože tím, že se prochlásili za uprchlé marranos, se mohli vyhnout zabavení majetek, které postihlo nepřátelské Španěly. Díky několika královským prohlášením se po restauraci mohla jejich komunita rozvíjet a těšit se náboženské toleranci, jež se brzy stala charakteristickým znakem anglického života.  Počet Židů v Londýně zvýšilo zejména přistěhovalectví. Jedinou další židovskou komunitou na britských ostrovech se stala malá sefardská obec v Dublinu. V průběhu 2. poloviny 18. století vznikla řada kongregací ve venkovských městech.  Židé v Anglii byli účastníky mnoha prvenství. Od prvního rytíře (1700), přes prvního londýnského starostu až po tzv. emancipaci Židů (1858). 26. června 1858 pak zasedl v dolní sněmovně baron Lionel Rothschild.

Demografie.

V letech 1990 až 2006 poklesla židovská populace Spojeného království ze 340 000 na 270 000. Podle údajů z roku 1996 si téměř každý druhý britský Žid bere za partnera osobu jiného náboženství. Mezi lety 2005 a 2008 se židovská populace zvýšila z 275 000 na 280 000, což je připisováno vysoké míře porodnosti Charedim (ultraortodoxních Židů). Podle studie z roku 2007 provedené na University of Manchester byli za 75% dětí narozených britským Židům zodpovědní Charedim. Ultraortodoxní Židovky mají za život v průměru 6,9 dětí, zatímco sekulární Židovky jen 1,65 dětí. Trend proto směřuje k přeměně britské židovské komunity na ultraortodoxní, zatímco sekulární Židé se začlení do majoritní britské společnosti.

Židé ve Spojeném království byly díky zeměpisným podmínkám a dějinám Spojeného království poněkud vyčleněni od kontinentální Evropy, a tak i jejich vývoj byl do jisté míry odlišný. Jako v jedné z mála zemí zde nebyli vystaveni vážným výbuchům násilí či diskriminace. Jedním z faktorů je pravděpodobně stejnorodé složení britské společnosti (ať už etnické či náboženské). Židé se zde stali prominentními osobnostmi v politice, obchodu, umění a vědě. O židovské populaci zde neexistují žádné oficiální statistiky, nicméně studie odhadují populaci (v roce 1993) na 296 000. Z toho většina (zhruba 2/3) žije v Londýně. Zlomové okamžiky byly v r.1833, kdy byl první Žid vpuštěn do soudnictví, r.1847 do parlamentu, r.1871 do vlády a r.1909 do kabinetu.

British Jews (often referred to collectively as British Jewry or Anglo-Jewry) are British citizens who identify as Jewish. The number of people who identified as Jews in England and Wales rose slightly between 2001 and 2011, with the growth being attributed to the higher birth rate of the "haredi" community.


Název.

Španělský název "San Sebastián" město dostalo podle kláštera sv. Šebestiána, který pravděpodobně stál na místě dnešního města před jeho založením. Baskický název "Donostia" odkazuje k témuž světci: Don-Ostia = svatý z Ostie (římský přístav). Podle jiné hypotézy vznikl název postupným zkomolením původního Done Sebastiáne.

Dějiny.

Středověk.

První písemný pramen z roku 1014 hovoří o klášteru sv. Šebestiána. Samotné město založil navarrský král Sancho VI. Moudrý roku 1180 jakožto námořní přístav pro navarrské království; již roku 1200 se však dostal do rukou Alfonse VIII. Kastilského; jako součást mocnější říše se přístav rychle rozvíjel. Díky své prosperitě se stal předmětem bojů, v nichž byl během 250 let šestkrát zničen. Roku 1489 bylo tehdy převážně dřevěné město zcela zničeno požárem.

Novověk.

Současně s přestavbou města se změnil jeho charakter: do novověku vstoupil San Sebastián spíše jako vojenská základna než jako obchodní středisko. Z této strategické pozice v Biskajském zálivu odolávalo Kantabrijské loďstvo stále častějším nájezdům z Anglie, Francie a Nizozemí, které trvaly až do počátku 19. století. V obchodu s koloniemi v Americe však zůstal daleko za přístavem v Seville. Roku 1662 udělil Filip IV. Španělský přístavu status města. V letech 1719–1721 bylo město okupováno soldateskou 2000 francouzských vojáků. Při Španělské válce za nezávislost byl San Sebastián 9. června 1808 obsazen napoleonskými vojsky. 31. srpna roku 1813 pak vypukl osvobozenecký boj, který vyústil 8. září téhož roku v kapitulaci okupantů; v požáru však opět lehlo popelem téměř celé město kromě dvou kostelů a 35 domů pod vrchem "Urgull" v ulici "Trinidad"; tato ulice dnes nese název "Ulice 31. srpna" ("Calle de 31 de Agosto").  V 19. století poznamenaném boji mezi karlisty a liberály prožilo město nový rozkvět. Zboření hradeb roku 1863 spustilo růst zástavby jižním směrem; město se zároveň stalo centrem provincie.

20. století.

Již koncem 19. století, v Belle époque, byl San Sebastián znám jako letní rezidence aristokracie. V létě zde sídlila také Marie Kristina Rakouská. V době první světové války bylo město jedním z nejkosmopolitnějších v Evropě: ve zdejším kasínu se objevovali např. Mata Hari, Lev Trocký, Maurice Ravel. Tento duch se vytratil se španělskou občanskou válkou, po níž se San Sebastián stal letním sídlem generála Franca, a to až do roku 1975. Od 50. let se však opět stával vyhledávaným místem kultury a rekreace a jeho obliba nadále stoupá; roku 1953 se poprvé konal zdejší slavný filmový festival, rokem 1965 započala tradice jazzového festivalu. San Sebastián je i dnes jedním ze španělských měst s rostoucím počtem obyvatel.

Město, čtvrtě a exklávy.

Historická část města "Parte Vieja" (Staré Město) leží pod vrchem "Monte Urgull", na výběžku pevniny do oceánu, na západě leží zátoka "La Concha", na východě řeka "Urumea". Zde najdeme kostely "Santa María" (kostel Panny Marie) a "San Vicente" (sv. Vincenta). Střed čtvrti je na "Plaza de la Constitución". Na vrchu Monte Urgull se nachází pevnost "La Mota". Jižně od čtvrti Parte Vieja leží čtvrť "Centro", hlavní obchodní a hospodářské centrum města s radnicí a katedrálou. Východně od obou čtvrtí, na pravém břehu řeky Urumea, leží čtvrť "Gros", vystavěná v 19. a 20. st., centrum čtvrti tvoří nábřeží s budovou kongresového centra "Kursaal" a náměstí "Plaza Cataluňa" s kostelem "San Ignacio".  Památky:  Čtvrtě:  Kromě těchto čtvrtí patří k městu ještě drobné exklávy "Urdaburu, Zubieta" a "Landarbaso".

Sport.

San Sebastián je jedním z mála měst ve Španělsku, která mají klub ledního hokeje. Dříve zde působila Real Sociedad, nyní je to CHH Txuri-Urdin. Real Sociedad je rovněž fotbalový klub, hrající první ligu. Je zde populární tradiční baskický sport, pelota; v San Sebastiánu se konala dvě mistrovství světa.

Filmový festival.

Mezinárodní filmový festival v San Sebastiánu měl zprvu jen lokální charakter; v letech 1953–1956 se konal ještě pod názvem Mezinárodní týden filmu. Až v roce 1957 byla ustanovena mezinárodní porota, která za hlavní ceny určila „Zlatou mušli“ a „Stříbrnou mušli“ a pro filmy realizované ve španělském jazyce cenu „Kantabrijské perly“.

San Sebastián (baskicky Donostia, oficiálně Donostia-San Sebastián; adjektivum i v kastilštině "Donostiarra") je město na pobřeží Atlantiku v autonomním společenství Baskicko v severním Španělsku, necelých 20 km od francouzské hranice. Město je centrem provincie Gipuzkoa ("Guipúzcoa"). V roce 2006 zde žilo 183 000 obyvatel. Město žije především z obchodu, turismu a festivalů; jde o jedno z nejnavštěvovanějších míst Španělska.

San Sebastián () or Donostia () is a coastal city and municipality located in the Basque Autonomous Community, Spain. It lies on the coast of the Bay of Biscay, from the French border. The capital city of Gipuzkoa, the municipality's population is 186,095 as of 2015, with its metropolitan area reaching 436,500 in 2010. Locals call themselves "donostiarra" (singular), both in Spanish and Basque.  The main economic activities are commerce and tourism, and it is one of the most famous tourist destinations in Spain. Despite the city's small size, events such as the San Sebastián International Film Festival have given it an international dimension. San Sebastián, along with Wrocław, Poland, was the European Capital of Culture in 2016.


Vývoj.

U zrodu letounu měla být Hitlerova vize Me 261 jako stroje, který by bez mezipřistání dopravil Olympijský oheň z Garmisch-Partenkirchenu do Tokia, kde se měla v roce 1940 konat zimní Olympiáda. Práce na třech prototypech v Augsburgu začala na jaře roku 1939, ale pro malou prioritu, která se typu přisuzovala pokračoval vývoj jen pomalu. Když vypukla druhá světová válka, práce na prototypech se zastavily úplně. Projektanti se poté soustředili na možné využití Me 261 jako dálkového letounu, schopného dálkového průzkumu nad Atlantským oceánem. V takovém pojetí byly práce na něm v roce 1940 obnoveny. Postaveny byly ale pouze tři prototypy.

Prototypy.

Me 261 V1: (BJ+CP) pohon obstarávala dvojice kapalinou chlazených čtyřiadvacetiválcových motorů Daimler-Benz DB 606A-1/B-1 se vzletovým výkonem po 1 955 kW, pohánějící stavitelné čtyřlisté vrtule VDM o průměru 4,60 m. Posádku tvořilo pět členů. První let provedl prototyp 23. prosince 1940 , pilot Karl Baur. Ukázalo se ale, že volba motorů DB 606 nebyla vhodná, jelikož byly potřebné pro sériové typy bojových letadel a nedostávalo se volných kusů pro vývoj prototypů. Tento prototyp byl těžce poškozen během spojeneckého náletu na letiště Lechfeld v roce 1944.  Me 261 V2:(BJ+CQ) pohon a počet členů posádky byly stejné, lišil se hlubším trupem a zcela předělanými prostory osádky za křídlem. První vzlet proběhl na jaře roku 1941. I druhý prototyp byl těžce poškozen při bombardování letiště Lechfeld v roce 1944 a jeho zbytky se posléze dostaly do rukou Američanů.  Me 261 V3: (BJ+CR) poháněly silnější motory, řadové 24válce do V, Daimler-Benz DB 610A-1/B-1 o výkonu až 2279 kW v letové výšce 2500 m a počet členů posádky se zvýšil na sedm. Poprvé vzlétl počátkem roku 1943. Tento prototyp absolvoval nejdelší letové testy. 16. dubna 1943 provedl třetí prototyp přelet na vzdálenost 4 500 km, což mu trvalo 10 hodin. V červenci 1943 byl poškozen při přistání po destrukci jedné z podvozkových noh. Po opravě byl v květnu 1943 zařazen do Aufklärungsgruppe des Oberbefehlshabers der Luftwaffe se základnou v Oranienburgu, vedená Oberstem T. Rowehlem.

Messerschmitt Me 261 Adolfine byl německý dvoumotorový průzkumný letoun, vyvíjený firmou Messerschmitt koncem třicátých let 20. století. Nikdy nebyl sériově vyráběn.

The Messerschmitt Me 261 "Adolfine" was a long-range reconnaissance aircraft designed in the late 1930s. It looked like an enlarged version of the Messerschmitt Bf 110. It was not put into production; just three Me 261s were built and used primarily for testing and development purposes.


Děj.

Představuje a zkoumá život jednadvacetiletého Bena Braddocka krátce po ukončení bakalářského studia na nejmenované vysoké škole na severovýchodě USA. Mohlo by se jednat o Williams College, kde studoval autor literární předlohy Charles Webb. Navíc v úvodní části filmu má Benjamin na sobě kravatu této školy.  Děj začíná na oslavě Benovy promoce v domě jeho rodičů v Pasadeně na předměstí Los Angeles. Benjamin se na oslavě, kterou navštívili zejména přátelé jeho rodičů, necítí dobře. Zůstává v ústraní, zatímco jeho rodiče přijímají gratulace a jeho přátelé ze sousedství se ho ptají na plány do budoucna. Benjamin utíká pokaždé, když mu někdo chce pogratulovat, protože se cítí trapně ze všech ocenění které získal na škole. Paní Robinsonová, manželka otcova obchodního partnera, požádá Benjamina, aby ji odvezl domů, což neochotně udělá. Ve filmu se nikdy nedozvíme křestní jméno paní Robinsonové, v románu však její jméno začíná písmenem G.  Když dojedou k ní domů, poprosí jej aby s ní šel dovnitř než rozsvítí, protože se bojí v temném domě. Když jsou uvnitř, vnutí mu drink a později se před ním svlékne a snaží se ho svést. Nejprve je zneklidněný, poté šokovaný jejími pokusy o sblížení a nakonec prchá. O několik dní později jí však zavolá a jejich vztah začíná.  Benjamina láká nabídka vztahu se starší, ale stále atraktivní paní Robinsonovou. Jejich vztah trvá většinu léta. Všechny tyto scény jsou hudebně podkreslenou montáží, která ukazuje nekonečné plynutí času. Jedna ze scén je sestříhána tak, že Benjamin prochází přímo z jídelny svých rodičů do hotelového pokoje, který sdílí s paní Robinsonovou. To má zdůraznit jeho oddělení od rodičů, ačkoliv stále žijí pod jednou střechou.  Mezitím je Benjamin nucen svým otcem, aby si vybral školu, kde bude pokračovat ve studiu. Benjamin, který se nezajímá o další studium, jen krčí rameny a stráví většinu léta schůzkami a spaním s paní Robinsonovou. Jeho vztah může sloužit jako únik od nedostatku cílevědomosti a ctižádosti a jeho strachu o blížící se budoucnost. Pan Robinson, který neví o milostném vztahu své ženy, povzbuzuje Benjamina aby zavolal jeho dceři Elaine. Benjaminovi rodiče jej také povzbuzují, aby ji pozval na schůzku. Během jednoho ze setkání si paní Robinsonová vynutí slib, že nikdy Ben nepozve na schůzku Elaine. Ze strachu před zlobou paní Robinson, nebo proto, že cítí, že sbližování s dcerou své milenky by nemuselo dopadnout dobře, snaží se tomu předejít. Přesto však podlehne neustálému tlaku svých rodičů a je donucen jít na schůzku s Elaine. Snaží se zajistit, aby jejich schůzka dopadla katastrofálně a ona s ním nechtěla navázat vztah. Po cestě řídí bezohledně, prakticky ignoruje Elaine a poté ji vezme do striptýzového klubu. Elaine se urazí a tiše začne plakat.  Poté, co Elaine uteče z podniku, překoná Ben pocit viny a doběhne ji, omluví se a poté ji políbí. Následuje vztah s mladou Robinsonovou, přesně to čemu se Benjamin a paní Robinson snažili předejít.  Od této chvíle Benjaminův život upadá. Jeho vztah s paní Robinsonovou je vyzrazen. Přestože Ben následuje Elaine na univerzitu v Berkeley v Kalifornii, je mu znemožněno se s Elaine nadále vídat. Ona souhlasí s tím, že se provdá za jiného muže, kterého její rodiče akceptují. Přesto však Benjamin stále věří že ho miluje, odmítá se vzdát naděje, navzdory mnoha varováním paní Robinsonové a výhrůžkám vězením od pana Robinsona.  V závěru Benjamin podnikne beznadějnou jízdu na vzdálenost mnoha mil, aby mohl nějakým způsobem čelit Elainině svatbě. Musí zastavit kvůli směru, jeho autu dojde benzín a nakonec je donucen běžet posledních několik bloků. Dorazí k nevěstě a ženichovi až po vyřčení slibu a stojí dívajíce se na dvojici z okna nahoře. Začne třást sklem a křičet "Elaine! Elaine!". To zpočátku nemá žádnou odezvu, ale pak Elaine opětuje výkřikem "Ben!" a propuká neklid.  Po násilném boji s Elaininými rodiči a svatebními hosty (Ben je ozbrojen pouze velkým křížem) Ben a Elaine utíkají linkovým autobusem. Unikající dvojice sedí na zadním sedadle, ostatní cestující na ně hledí v němém úžasu. Film končí záběrem na usměvavé obličeje Bena a Elaine skrz zadní sklo s neutrálním vyzněním a hudbou od Simona a Garfunkela.

Odkazy.

Související články.

Kandaulismus

Absolvent je americký komedie/drama/romantický film z roku 1967, který režíroval Mike Nichols podle stejnojmenného románu Charlese Webba, jenž jej napsal krátce po absolvování Williams College. Autory scénáře jsou Calder Willingham a Buck Henry. Film vypráví příběh Bena Braddocka (hraje Dustin Hoffman), nedávného absolventa vysoké školy s nejasným směřováním v dalším životě, který je sveden paní Robinsonovou (Anne Bancroftová) a poté se zamiluje do její dcery Elaine (Katharine Rossová).

The Graduate is a 1967 American romantic comedy-drama film directed by Mike Nichols and written by Buck Henry and Calder Willingham, based on the 1963 novel of the same name by Charles Webb, who wrote it shortly after graduating from Williams College. The film tells the story of 21-year-old Benjamin Braddock (Dustin Hoffman), a recent college graduate with no well-defined aim in life, who is seduced by an older woman, Mrs. Robinson (Anne Bancroft), and then falls in love with her daughter Elaine (Katharine Ross).  The film was released on December 22, 1967, received positive reviews and grossed $104.9million in the U.S. and Canada. With the figures adjusted for inflation, the film's gross is $, making it the 23rd highest-ever grossing film in the U.S. and Canada. It won the Academy Award for Best Director and was nominated in six other categories. In 1996, "The Graduate" was selected for preservation in the U.S. National Film Registry as being "culturally, historically, or aesthetically significant." Initially, the film was placed at No.7 on AFI's 100 Years... 100 Movies list in 1998. When AFI revised the list in 2007, the film was moved to No.17.


Charakteristika.

Ramenonožci se vzdáleně podobají mlžům, se kterými ale nejsou příbuzní. Stejně jako oni mají tělo kryté dvoumiskovitou schránkou fosforečnanu nebo uhličitanu vápenatého, která je vylučována pláštěm. Břišní miska je větší než miska hřbetní, misky jsou spojené kloubem, který je tvořený párem zubů vybíhajících z břišní misky a zapadajících do jamek misky hřbetní. Na povrchu misek bývají přítomna žebra, lišty, trny, valy či lamely, patrné jsou přírůstkové linie a u některých ramenonožců jsou na miskách velmi jemné kruhovité či kosočtverečné jamky. Ze zadní části břišní misky vybíhá silný stvol, kterým je jedinec připevněn k podkladu. Stvol však u některých ramenonožců může chybět.  Vlastní měkké tělo je malé a umístěné v zadní vrcholové části schránky. Větší část prostoru mezi schránkami totiž zaujímá plášťová dutina, ve které je umístěn spirálně stočený párový "lofofór", vířivý orgán opatřený brvami či tykadélky, které kmitáním přivádějí proud vody a filtrují z ní potravu, drobný plankton a organické zbytky. Současně je lofofór také dýchacím orgánem.  Trávicí soustava začíná ústy pod lofofórem, skládá se z jícnu a střeva a končí řitním otvorem v plášťové dutině nebo končí slepě. Krevní oběh je jednoduchý, srdce leží nad střední částí trávicí trubice. Nervová soustava je gangliová, jediným smyslovým orgánem jsou hmatové štětinky, které vybíhají z okrajů misek. Vylučovací soustava je tvořena metanefridiemi.  Uvnitř misek se dále nacházejí svaly, které zavírají misky (adduktory), svaly, které misky otevírají (diduktory) a konečně svaly, které připevňují stvol (adjustory).  Ramenonožci jsou gonochoristé, oplození je vnější a vývoj probíhá přes volně plovoucí larvu nazývanou "aktinotrocha".

Systém.

Aktuální klasifikace (2013):  Kmen: Brachiopoda - ramenonožci

Ramenonožci (Brachiopoda, z řec. "brachion" - rameno a "pous" - noha, též v širším smyslu Brachiozoa) jsou kmenem mořských lophotrochozoí . Jsou bilaterálně souměrní, tělo mají uzavřené ve dvoumiskové schránce a svalnatým stvolem přirůstají k podkladu. Recentních je asi 350 druhů, popsáno je však více než 30 tisíc druhů fosilních.

Brachiopods (), phylum Brachiopoda, are a group of lophotrochozoan animals that have hard "valves" (shells) on the upper and lower surfaces, unlike the left and right arrangement in bivalve molluscs. Brachiopod valves are hinged at the rear end, while the front can be opened for feeding or closed for protection. Two major groups are recognized, articulate and inarticulate. The word "articulate" is used to describe the tooth-and-groove features of the valve-hinge which is present in the articulate group, and absent from the inarticulate group. This is the leading diagnostic feature (fossilizable), by which the two main groups can be readily distinguished. Articulate brachiopods have toothed hinges and simple opening and closing muscles, while inarticulate brachiopods have untoothed hinges and a more complex system of muscles used to keep the two valves aligned. In a typical brachiopod a stalk-like pedicle projects from an opening in one of the valves near the hinges, known as the pedicle valve, keeping the animal anchored to the seabed but clear of silt that would obstruct the opening.  The word "brachiopod" is formed from the Ancient Greek words brachion ("arm") and podos ("foot"). They are often known as "lamp shells", since the curved shells of the class Terebratulida resemble pottery oil-lamps.  Lifespans range from three to over thirty years. Ripe gametes (ova or sperm) float from the gonads into the main coelom and then exit into the mantle cavity. The larvae of inarticulate brachiopods are miniature adults, with lophophores that enable the larvae to feed and swim for months until the animals become heavy enough to settle to the seabed. The planktonic larvae of articulate species do not resemble the adults, but rather look like blobs with yolk sacs, and remain among the plankton for only a few days before leaving the water column upon metamorphosing.


Historie.

Čau-čau je staré čínské psí plemeno. Bezesporu se jedná o jedno z nejstarších plemen, jaké dnes známe. V Číně byl znám již před více než 3000 lety, což nám sdělují čínské kroniky z 11. století př. n. l. Předci čau-čaů by mohli být mastifové, ale i severská plemena psů, jejich původ zdaleka není objasněný. V Číně se tito psi využívali různorodě; jako společníci, tažní psi nebo jako pokrm. Není tajemstvím, že maso čau-čaua se v Číně ještě do nedávné doby běžně jedlo a pravděpodobně ještě jí. Využívali se i pro lovecké účely.  Pro lovecké účely je šlechtila i mandžuská dynastie a to skutečně ve velkém. Dobové záznamy hovoří o stovkách kusů, zda jsou ale tyto záznamy přehnané nebo skutečné se můžeme jen domnívat. Velké počty těchto psů se chovaly i v buddhistických klášterech v Tibetu. Ve 14. století se o psech tohoto plemene zmiňoval i Marco Polo ve své knize. První jedinci plemene se ale do Evropy dostali až o 4 století později, tedy v 18. století. V roce 1865 dostala několik čau-čauů i královna Viktorie. První vystavený jedinec byla v roce 1880 fena Chinese Puzzle. V roce 1894 zapisuje English Kennel Club prvního čaua do plemenné knihy. O rok později je ve Velké Británii založen Čau-čau klub.  V Česku se toto plemeno stále chová jen výjimečně, ale velmi početné je ve Spojených státech amerických a Velké Británii.

Povaha.

Čau-čau je plemeno nezávislé, svéhlavé a uzavřené. Není to pes, který udělá cokoliv, co svému majiteli na očích uvidí, spíše si hledí svého a to očekává i od své rodiny. Je těžké si získat jeho důvěru a změna majitele je velmi složitá. Je to samostatný pes, schopný samostatně jednat a přestože se může zdát trochu hloupý, je velice inteligentní, jen nechce plnit zadané povely. Jedná se o tiché psí plemeno, štěká jen zřídka. K cizím lidem je rezervovaný a nedůvěřivý, pokud jsou na jeho vkus příliš vtíraví, neváhá na ně zavrčet. Jinak se ale jedná o klidné psí plemeno, s rozmýšlivou povahou. Není příliš hravý, ale hlavně je dominantní. Pokud v rodině není autoritativní jedinec, sám převezme funkci "alfa samce". Nevychází dobře s jinými psy, hlavně kvůli své dominanci, kterou je možné zkrotit jedině kastrací. S jinými domácími zvířaty se naučí vycházet, pokud je na ně naučený již od štěněcího věku. V tom případě je jejich vztah bezproblémový. Přestože jeho vzhled to nenapovídá, je dobrý ve stopování a baví jej pronásledovat zvěř. Děti ignoruje, ale některé jejich hry mu mohou být nepříjemné.

Péče.

Hustá srst čau-čaů vyžaduje časté pročesávání a vyčesávání, minimálně 1x denně je vhodné se srsti věnovat. Případně chuchvalce je nutné ustřihnout. Srst není vhodné často mýt šamponem, který může poškodit její strukturu, díky čemuž by srst ztratila na kvalitě a mohly by nastal problémy s pokožkou.  Nevyžaduje příliš pohybu. Není vhodný pro plavání, protože těžká a mokrá srst by jej mohla stáhnout ke dnu. Není ani na dlouhé horské túry, na což nemá kondici, ale ani dobře osvalené nohy. Hodí se spíše do města.  Výcvik a výchova tohoto plemene jsou poměrně složité, hlavně kvůli jeho dominantní a tvrdohlavé povaze. Pro začátek je nutné, aby pes uznával svého majitele jako autoritu a vůdce smečky. Z rodiny si vybere pouze jednoho člena, kterého poslouchá, ostatní ignoruje, proto je nutné se tomu přizpůsobit. Není to pes na výcvik, v životě se plně naučí jen pár cviků, které je nutné často procvičovat. Vyžaduje důkladnou socializaci, při které se seznámí s jinými zvířaty, psy nebo dopravními prostředky.

Čau-čau (anglicky: Chow Chow) je plemeno psa pocházející z Číny. V minulosti byl čau čau používán jako pracovní, hlídací, ale i tažný pes. Čau-čau je uzavřený, zdrženlivý, nedůvěřivý a především nezávislý a inteligentní pes. Uznává pouze jednoho pána. Je to aktivní pes se silnou a kompaktní stavbou těla, velice dobře vyvážený a důstojného nesení těla. Pro toto plemeno je charakteristický modro-černý jazyk.

The Chow-Chow (sometimes simply Chow) is a dog breed originally from northern China, where it is referred to as "Songshi-Quan" (Pinyin: sōng-shī quǎn), which translates to "puffy-lion dog".


Životopis a Kariéra.

1985–2005.

Leona se narodila v Londýně. Je dcerou Josiha "Joeho" Lewise a Marie Lewis. Má dva bratry: staršího Bradleyho a mladšího Kyla. Navštěvovala uměleckou školu Sylvia Young Theatre School a později Italia Conti Academy, Ravenscourt Theatre School a BRIT School for Performing Arts and Technology. V 17 letech se rozhodla opustit BRIT School a začít se věnovat své kariéře. V 18 letech získala hlavní roli v divadelní show v Paříži, roli se rozhodla odmítnout, poté co si udělala úraz zad při bruslení na ledě.  Nahrála demo nazvané "Twillight". Album nebylo nikdy komerčně vydáno. Další demo album nahrané pod UEG Entertinment nazvané "Best Kept Secret". Písnička z alba "Private Party" se stala hitem na hudební scéně v Londýně v roce 2005. Lewis řekla "Snažila jsem se získat nahrávací smlouvu, pracovala jsem velmi pilně, ale nikdy jsem žádnou nedostala, proto jsem se rozhodla jít na konkurz do X Factoru. Tyhle programy poskytují nejlepší místo pro nové talentované zpěváky".

2006: The X Factor a debutový singl.

Leona se zúčastnila konkurzů do druhé série britské verze The X Factor, kdy před porotci Simonem Cowellem, Louisem Walshem, Sharon Osbourne a Paulou Abdul zpívala písničku "Over the Rainbow". Byla umístěna do dívčí kategorie, kterou mentoroval Cowell. Během soutěže byla přirovnávaná k Mariah Carey, Whitney Houston a Celine Dion. Leona se stala vítězen v prosinci roku 2006, kdy porazila Raye Quinna 60% hlasů diváků. Její vítězný singl, coververze Kelly Clarkson písničky "A Moment Like This" byl zveřejněn 17. prosince 2006. Ve Velké Británii lámal rekordy, stal se nejstahovanější písničkou, kdy se prodalo 50 000 kusů za méně jak 30 minut. Dostal se na vrchol britského žebříčku a za první týden se prodalo přes 571 000 kopií. Stal se druhým nejlépe prodávaným singlem Spojeného království v roce 2006.

2007-08: "Spirit "a mezinárodní úspěch.

V únoru 2007 podepsala kontrakt na pět alb s americkou nahrávací společností J Recrods. Písničky pro své debutové album nazvané Spirit nahrávala v Londýně, Miami, Los Angeles, New Yorku a v Atlantě. Bylo vydáno v listopadu 2007 a dostalo se na vrchol britské a irské hitparády a stalo se nejrychleji prodávaným v obou zemích a čtvrtým nejlépe prodávaným ve Spojených státech. V lednu 2008 bylo vydáno ve více zemích a stalo se číslem 1 na Novém Zélandu, v Rakousku, Austrálii, Německu, Jižní Africe a Švýcarsku.http://acharts.us/album/29761 Další dvě písničky byly nahrána v roce 2008 pro americkou verzi alba "Forgive Me", kterou produkoval Akon a "Missed Glass", produkovaný Maddem Scientistem. Ve Spojených státech bylo album vydáno v dubnu 2008 a umístilo se na prvním místě Billboard 200. Speciální edice Spirit byla vydána v listopadu 2008 v Evropě a zahrnovala písničky "Forgive Me", "Misses Glass" a cover verzi písničky "Run" od Snow Patrol. Album se stalo číslem jedna v britské hitparádě a získalo 9 platinových certifikací ve Spojeném království.  Její druhý singl "Bleeding Love" byl vydán v říjnu 2007 ve Velké Británii, kdy se prodalo 218 805 kopií za první týden a umístil se na prvním místě britské hitparády, kde se držel po sedm týdnů. Její třetí singl "Better in Time" byl vydán v březnu 2008, umístil se na druhém místě britského žebříčku a prodalo se ho 40 000 kopií za týden. Ve Spojených státech byl vydán jako druhý singl a umístil se na 11. místě Billboard Hot 100 žebříčku. "Forgive Me" byl vydán jako pátý singl v listopadu 2008 a umístil se na pátém místě britského žebříčku. "Run" byl vydán digitálně a umístil se na prvním místě a stal se nejrychleji prodávajícím se singlem, který byl prodáván digitálně, kdy se prodalo 69 244 kopií za dva dny. Její poslední singl "I Will Be" byl vydán v lednu 2009 pouze v Severní Americe, kde se umístil na 66. místě v žebříčku Billboard Hot 100. V srpnu 2008 vystoupila s písničkou "Whole Lotta Love" s kytaristou Jimmym Page z Led Zeppelin na závěrečném ceremoniálu letních olympijských her v Beijingu, kde reprezentovala Londýn, který hostoval další ročník.  V prosinci 2008 obdržela tři nominace na cenu Grammy. Byla nominovaná na čtyři BRIT Awards ceny. Vyhrála dvě ceny MOBO Awards za nejlepší album a nejlepší videoklip.

2009-10 "Echo "a The Labyrinth.

Leony druhé album Echo bylo vydáno v listopadu 2009. Umístilo se na prvním místě britského žebříčku a v top 10 v Rakousku, Irsku a Švýcarsku. První singl "Happy" byl vydán 15. září 2009 a umístil se na druhém místě britského žebříčku a v top 10 v Rakousku, Belgii, Německu, Irsku, Japonsku a Švýcarsku. Nazpívala úvodní píseň ke sci-fi filmu Avatar "I See You". S písní byla nominovaná na cenu Zlatý glóbus. Spolupracovala na cover verzi songu "Everybody Hurts", který byl vydán na pomoc vybrání peněz na oběti hurikánu v Haiti. Druhý singl z alba Echo byl "I Got You", který byl vydán v únoru 2010. V dubnu 2010 nazpívala duet s italským zpěvákem Biagiem Anonaccim nazvaný "Unexpected". V lednu 2009 podepsala smlouvu na vydání autobiografie. Kniha byla nazvaná Dreams.  Na první turné nazvané "The Labyrinth" zazněly písničky jak z alba Spirit tak z Echa.

2011–2013: "Hurt, Glassheart a Christmas, with Love".

Začala pracovat na třetím albu nazvaném "Glassheart", krátce poté co skončilo její turné The Labyrinth. Vydáno bylo v říjnu 2012. První singl "Collide" se umístil na čtvrtém místě v britské hitparádě. 9. prosince 2011 vydala EP nazvané "Hurt: The EP", které obsahovala tři coververze. Vystoupila v americké verzi X Factoru. V srpnu 2012 oznámila, že hlavním singlem alba "Glassheart" bude písnička "Trouble", která byla vydána 7. října 2012. Umístila se na sedmém místě v britské hitparádě a album se umístilo na třetím místě. Druhý singl "Lovebird" se nedostalo do hitparády UK top 200, kvůli absenci podpory v rádiích.  V únoru 2013 opustila Modest Management a bylo oznámeno, že pracuje na čtvrté desce. V červenci 2013 oznámila, že její další album bude vánoční kolekce, skládající se z klasických a originálních písniček. Album nazvané "Christmas, with Love" bylo vydáno 2. prosince 2013 a hlavní singl "One More Sleep" byl vydán 5. listopadu 2013. S písničkou vystoupila v semi-finále desáté série X Factoru. Ten samý den se písnička umístila na 34. místě britské hitparády. Album debutovalo na 25. místě britské hitparády. O týden později se dostalo na 13. místo a písnička se dostala na 3. místě.

2014: "Walking on Sunshine", nová smlouva.

23. září 2013 bylo oznámeno, že si Leona zahraje ve filmu inspirovaném filmem z 80. let Holiday!. V únoru 2014 byl film přejmenován na Walking on Sunshine a byl zveřejněn 27. června 2014. Mezitím nahrála duet s Michaelem Boltonem "Ain't No Mountain High Enough". 3. června bylo oznámeno, že opouští Syco Music. Podepsala novou smlouvu s Island Records UK, kde se připojila k umělcům jako Robbie Williams, Drake, Nicki Minaj a Jessie J.  V současné době Lewis pracuje na svém pátém albu. Nahrávání započalo v lednu roku 2014. V prosinci Lewis sdílela na svém Facebooku urývek z nové písně „Fire Under My Feet“, kterou ve videu zpívá živě. 14. dubna 2015 na londýnském vystoupení pro novináře a několik fanoušků potvrdila, že "Fire Under My Feet" bude pilotním singlem z pátého alba. Zanedlouho bylo také potvrzeno, že páté album se bude jmenovat "I Am".

Leona Louise Lewis (*3. dubna 1985, Londýn) je britská zpěvačka a autorka hudebních textů, které v cestě k profesionální pěvecké kariéře pomohlo vítězství ve třetí sérii britské verze pěvecké soutěže The X Factor z roku 2006.  Předtím pracovala jako recepční. V průběhu soutěže byla porotci hodnocena velmi příznivě. U písně Summertime Simon Cowell pronesl, že je absolutně nejlepší soutěžící napříč všemi soutěži takového typu, kterého kdy slyšel; Sharon Osborneová zase chválila mimo jiné její rozsah, osobnost a „nedostatek uvědomění si toho, jak moc je ve skutečnosti dobrá“. Leona má rozsah 3,3 oktávy (C3-F#6).  Ihned po jejím vítězství, kdy ve finále porazila Raye Quinna z Liverpoolu, vydala singl Moment Like This, který se stal nejstahovanější písní na internetu (82 000 stažení během prvních 24 hodin; později rekord překonala Alexandra Burke). Její hit "Bleeding Love" z alba "Spirit" byl nejprodávanější singl roku 2008 a pronikl do všech světových hitparád a byl číslo 1 ve více než 30 zemích světa a pár týdnů dokonce vedla v prestižní hitparádě Billboard Hot 100, se kterým se stala první britskou zpěvačkou, která vedla USA žebříčku na prvním místě po dvaceti letech. Singlu Bleeding love se prodalo více než 9 milionů kusů po světě a stal se tak pátým nejprodávanějším singlem desetiletí. S jejím novým singlem "Forgive Me" jí pomohl světoznámý producent a zpěvák Akon, který píseň produkoval. Leona Lewis se vrátila do další řady britské soutěže X Factor, kde vystoupila jako host s písní "Run", která se v Británii vyšplhala na 1. místo žebříčků. 10. listopadu 2008 vyhrála cenu "World Music Award" v kategorii nejlepší popová zpěvačka ("Best Pop Female") a též nejlepší nový počin ("Best New Act").

Leona Louise Lewis (born 3 April 1985) is a British singer, songwriter, actress, model and activist. She was born and raised in the London Borough of Islington, where she attended the BRIT School for Performing Arts and Technology. Lewis achieved national recognition when she won the third series of "The X Factor" in 2006, winning a £1 million recording contract with Simon Cowell's record label, Syco Music. Her winner's single, a cover of Kelly Clarkson's "A Moment Like This", peaked at number one for four weeks on the UK Singles Chart and broke a world record for reaching 50,000 digital downloads within 30 minutes. In February 2007, Lewis signed a five-album contract in the United States with Clive Davis's record label, J Records.  Lewis's success continued with the release of her debut album, "Spirit", in 2007; it was certified 10× platinum in the United Kingdom and became the fourth best-selling album of the 2000s. It is one of the best-selling albums in UK chart history. In the US, Lewis became the first UK solo artist to debut at number one with a debut album, with "Spirit". The lead single, "Bleeding Love", spent seven weeks at number one in the UK where it became the best-selling single of 2007. She achieved international recognition with the album in 2008 when it topped charts around the world. "Spirit" has sold more than eight million copies worldwide, and "Bleeding Love" peaked at number one in over 30 countries, including the US "Billboard" Hot 100, becoming the best-selling single of 2008. As a result, she was proclaimed Top New Artist by "Billboard" in 2008. Under the guidance of Cowell and Davis, Lewis released her second UK number-one album "Echo" and recorded the theme song for the film "Avatar" in 2009. She embarked on her first UK arena tour, The Labyrinth, in 2010.


Hlavolamy.

Discovery hlavolamy.

Cílem je sestavování smyček různých forem a velikostí. Začíná se pouze se třemi žetony. Každý další přidaný žeton zvyšuje obtížnost hlavolamu.

Duhové hlavolamy.

Kompletní hrací sadu Tantrixu lze pomocí barev na rubu žetonů rozdělit do pěti hlavolamů. Zelený, žlutý, bílý, modrý a červený hlavolam.

Tantrix - Solitér.

Ke hře Tantrix-Solitér budete potřebovat čtrnáct žetonů, štěstí a šikovnost. Solitér je vynikající příprava na strategickou hru pro více hráčů.

Strategická hra.

Ke hře potřebujete všech 56 žetonů. Cílem je získat větší počet bodů než soupeř. Jedna partie trvá průměrně půl hodiny.  Zatímco u hry ve třech nebo čtyřech je v popředí zábava a náhoda hraje větší roli, hra ve dvou umožňuje velmi vysokou dávku taktického plánování a důležitější roli hraje dovednost hráčů. Proto je také hra ve dvou upřednostňována při turnajích.  V klasických strategických hrách, jako jsou např. šachy, rozhoduje o výhře pouze dovednost hráčů a chybí jakýkoli vliv náhody. Naproti tomu je u hry Tantrix potřebné spojení chytré taktiky s trochou štěstí! Proto si žádný hráč nemůže být svým vítězstvím jistý...

Pravidla.

Vaším cílem je získat více bodů než soupeři. Přitom se každý žeton v nejdelší linii vaší barvy počítá za jeden bod a ve smyčce za dva body. Body jednoho hráče za nejdelší linii a nejdelší smyčku se nesčítají, ale bere se pouze vyšší z obou ohodnocení.  Na začátku hry si každý hráč zvolí jednu ze čtyř barev: červenou, žlutou, zelenou nebo modrou. Všech 56 žetonů musí být v sáčku.  Každý hráč si vytáhne po jednom žetonu. Hráč s nejvyšším číslem na rubu žetonu začíná. Všichni hráči si vytáhnou ještě dalších pět žetonů, aniž by se přitom dívali do sáčku. Hráči mají tedy před sebou šest hracích žetonů. Žetony jsou otočeny barevnými liniemi vzhůru, aby je i ostatní hráči viděli.  Začínající hráč umístí jeden ze svých žetonů do středu hrací plochy a vytáhne si jako náhradu jeden žeton ze sáčku. Hra pokračuje dále ve směru hodinových ručiček. Další hráč v pořadí přiloží svůj žeton k prvnímu atd.  Zlaté pravidlo: Barvy všech dotýkajících se linií sousedících žetonů musí vždy souhlasit. Například: červená linie smí navazovat pouze na červenou linii sousedního žetonu, modrá na modrou, atd.  Smyčka je uzavřená linie. Žetony tvořící smyčku se počítají za dva body. Mají tedy dvakrát takovou hodnotu jako v neuzavřené linii!  Povinné místo je prázdné místo obklopené nejméně ze tří stran žetony.

Tahy.

Jste li na tahu, musíte učinit následující kroky:

Zákazy.

Tyto tři následující zákazy platí, dokud nejsou ze sáčku vytaženy všechny žetony. S vytažením posledního žetonu se tyto 3 zákazy ruší.

Koncovka.

Jakmile je ze sáčku vytažen poslední žeton, jsou všechny tři zákazy zrušeny. Tím začala koncovka hry. Povinná místa musí být nadále zaplňována a barvy všech navazujících linií musí souhlasit. Je však dovoleno vytvářet povinná místa, do nichž směřují tři linie stejné barvy, a dovoleno je také pokládání žetonů podél kontrolované strany.

Bodování.

Hra končí položením posledního žetonu. Bodování: Hráči dostávají vždy jeden bod za každý žeton v nejdelší linii nebo dva body za žeton v největší smyčce své zvolené barvy. !!! POZOR !!! Body jednoho hráče za nejdelší linii a nejdelší smyčku se nesčítají, ale bere se pouze vyšší z obou ohodnocení.  Vyhrává hráč s největším počtem bodů. Příklad: Smyčka složená z 12 žetonů znamená 24 bodů a vyhrála by nad linií složenou z 23 žetonů.

Tantrix online.

Tantrix byl umístěn také na internet, aby zde sloužil jako virtuální místo srazu pro fanoušky z celého světa.  Noví hráči se zde mohou v diskuzních fórech nebo pomocí "chatu" informovat o všech možných tématech okolo Tantrixu nebo si zahrát proti hráčům zkušenějším. Navíc je všem stále k dispozici také řada rozdílně silných hracích robotů, v nichž naleznou seriózní protivníky i zkušení hráči.  Za účasti hráčů z více než padesáti zemí světa se odehraje ročně přes internet přibližně půl miliónu partií Tantrixu. V mnoha zemích se stal Tantrix populární díky internetu ještě daleko dříve, než se na tamních trzích objevila jeho stolní verze.

Tantrix je společenská hra a sada hlavolamů. Jejím autorem je Mike McManaway z Nového Zélandu.  Jedna herní sada plné verze Tantrixu tzv. TANTRIX GAME PACK obsahuje 56 šestihraných žetonů z umělé pryskyřice. Na žetonech jsou charakteristické linie v různých barevných kombinacích. Každá linie spojuje vždy dvě strany šestiúhelníka. Linie mohou být červené, žluté, zelené nebo modré barvy. Na jednom žetonu nejsou nikdy dvě linie stejné barvy. Každý žeton je jedinečný a na rubu je označen číslem od 1 do 56.

Tantrix is a hexagonal tile-based abstract game invented by Mike McManaway from New Zealand. Each of the 56 different tiles in the set contains three lines, going from one edge of the tile to another. No two lines on a tile have the same colour. There are four colours in the set: red, yellow, blue, and green. No two tiles are identical, and each is individually numbered from 1 through 56.