Taxonomie.

Sršeň mandarínská patří mezi 22 druhů sršní rodu "Vespa" (sršeň), což je jeden ze čtyř rodů podčeledi Vespinae, jedné z osmi podčeledí tvořících čeleď Vespidae (sršňovití). Druh popsal v roce 1852 britský entomolog Frederick Smith. Jiný britský vědec, specialista na sršňovité Michael Archer, zařadil v roce 1993 sršeň mandarínskou do skupiny "tropica" a do kladu společně se sršní "Vespa soror". Genetická a morfologická studie z roku 2013 toto rozdělení potvrdila. Skupinu "tropica" tvoří dva klady: klad skládající se ze sršní "V. philippinensis", "V. tropica" a "V. ducalis" a klad sršní "V. mandarinia" a "V. soror". Obě posledně jmenované sršně jsou od ostatních poměrně dobře rozeznatelné díky velké spánkové části hlavy, rýčovitě tvarovanému čelnímu štítku (clypeus), a také na základě svých velkých rozměrů (ačkoliv "Vespa ducalis" je jen o málo menší).

Poddruhy či formy.

Někdy se udává, že sršeň mandarínská vytváří 5 poddruhů, což mají být "Vespa mandarinia bellona" "Vespa mandarinia japonica" "Vespa mandarinia magnifica" "Vespa mandarinia mandarinia" "Vespa mandarinia nobilis" . Nicméně například Michael Archer psal v roce 2012 jen o třech formách či poddruzích.  Taxonomický přehled sršní z roku 2020 údajné poddruhy považuje jen za barevné formy, přičemž uvádí varianty „japonica“ (nejsvětlejší, nejvíce žlutá, především na hlavě a zadečku), „magnifica“ (s výrazně převažující tmavě hnědou barvou na hrudníku a zadečku) a „nobilis“ (barevně zhruba na pomezí mezi oběma předchozími).

Synonyma.

V anglicky mluvících zemích se sršeň mandarínská nazývá „asijská obří sršeň“ (), což může vést ke zmatku, neboť jako „asijská sršeň“ je někdy označována i sršeň druhu "Vespa velutina". Totéž platí i v českém prostředí, kde obě sršně mají jako jedno z oficiálních jmen sršeň asijská a i z toho důvodu jsou občas zaměňovány. V Koreji se nazývá , což znamená „sršeň generál“, v Číně pak resp. , což lze přeložit jako „včela s tygří hlavou“. V Japonsku je známá jako "ósuzumebači" (), neboli „obří vrabčí včela/vosa“.

Popis.

Sršeň mandarínská je největším představitelem rodu "Vespa". Královny dosahují délky průměrně 4 až 4,5 cm, nicméně obzvláště velké exempláře mohou měřit okolo 5 cm či dokonce až 5,5 cm, při rozpětí křídel přes 7,6 cm. Hmotnost královen je 2 až 3 gramy. Dělnice a samci bývají podstatně menší. Měří 2,7 až 4 cm a váží 1 až 1,5 gramu. Celkově je sršeň mandarínská asi o 40 % větší a o 60 % těžší než sršeň obecná. Velikostí se jí blíží sršně "Vespa ducalis" a především "Vespa soror", v rámci čeledi Vespidae pak dosahuje podobných rozměrů obří vosík "Polistes gigas", jehož samci mohou měřit i přes 5 cm. V roce 2019 byla v čínské provincii Jün-nan (při hranici s Myanmarem) objevena sršní dělnice, jejíž rozpětí činilo 9,35 cm a délka těla byla 6 cm. Jedná se tak o největší exemplář sršně mandarínské, jaký kdy byl odchycen. Dá se usuzovat, že královna z této kolonie by byla ještě výrazně větší. Rozměry tohoto jedince jsou tak velké a v porovnání s dosavadními daty tak výjimečné, že existuje předpoklad, že jde o samostatný, nový druh sršně. Hnízda tohoto „druhu“ rovněž dosahují obří velikosti a mají v průměru přes dva metry. Královny a dělnice mají stejnou stavbu těla, rozdíl je pouze ve velikosti. Obě kasty mají funkční pohlavní orgány, avšak dělnice je zpravidla nevyužívají (výjimkou jsou situace po předčasné smrti královny). Jak královny, tak dělnice disponují žihadlem. Samec žihadlo postrádá, má kulatější konec zadečku a delší tykadla. Rozpoznávacím znakem této sršně a sršně "Vespa soror" je velká hlava s velmi širokými spánky (tempora) a lícemi (genae). Stavbou těla se "Vespa mandarinia" a "Vespa soror" velmi podobají, nicméně obě sršně jsou rozlišitelné na základě zbarvení, především zadečku.  Hlava je u všech barevných variant sršně mandarínské zpravidla výrazně žlutá nebo světle oranžová. Složené oči mandlovitého tvaru s vykrojením na vnitřní straně mají tmavě hnědou až černou barvu. Velikostně jsou srovnatelné s očima sršně obecné a tedy vzhledem k velikosti hlavy relativně malé. Mezi nimi jsou tři malá očka zvaná ocelli. Kusadla dorůstají značných rozměrů a jsou hnědá až černá. Hruď má tmavou barvu, výrazná je velikost štítku (scutellum). Zadeček je pruhovaný, střídají se žluto-oranžová a tmavě hnědá (někdy až téměř černá) barva, přičemž u některých forem více či méně výrazně převažuje tmavá barva, u jiných pak dominuje žlutá či oranžová. Oranžové pruhy jsou u kořene zadečku často velmi tenké a tvoří někdy i nezřetelné čárky, ve středu zadečku přerušené. Špičku zadečku (6. zadečkový článek) mají vždy žlutou nebo oranžovou, čímž je lze odlišit od sršně "Vespa soror", jejíž zadeček je naopak tmavý. Nohy sršně mandarínské mají hnědou barvu v různých odstínech. Křídla jsou zbarvená šedě či šedohnědě.

Jed.

Jed sršně mandarínské je směsí mnoha látek. Obsahuje mastoparany, což jsou cytolytické peptidy, které poškozují tkáň v místě a okolí vpichu žihadla a stimulují účinek dalších toxických složek jedu, zejména enzymu fosfolipázy. Tyto složky jedu způsobují krvácení a nekrózy. Na bolestivosti vpichu žihadla se podílí acetylcholin, který je přítomen v jedu ve vysoké koncentraci – asi 5 % sušiny (velkým množstvím této látky disponuje i jed dalších sršní). Nejnebezpečnější složkou jedu sršně mandarinské je peptidický neurotoxin zvaný mandarotoxin.  Místem toxického působení jedu je zejména kardiovaskulární systém. Jed zvyšuje srdeční frekvenci a změnu srdečního nervového systému vzruchů. Jed obsahuje rovněž poplašné feromony. Jakmile zachytí sršní dělnice jejich pach, okamžitě přispěchají na pomoc a vrhají se na protivníka. Vůně těchto látek vyvolává u sršní silnou defenzivní reakci, jež se dá přirovnat k zuřivosti. Protože tyto látky voní i lidem, přidávají se i do některých kosmetických přípravků. Zachytí-li sršeň mandarínská tuto pachovou stopu, působí na ni podobně jako feromon a zvýší její agresivitu.  Jedna dělnice sršně mandarínské disponuje v průměru 4,1 μl jedu, což činí asi 1,1 mg sušiny na jedince. Průměrná poloviční smrtelná dávka jedu neboli LD je 4,1 mg/kg. Ačkoliv jde v říši hmyzu o dosti silný jed, je asi 2,5× méně účinný, než jed nejjedovatější známé sršně "Vespa luctuosa" (1,6 mg/kg) či asi 1,5× méně účinný než jed včely medonosné (2,8 mg/kg). Jedový aparát sršně mandarínské obsahuje nicméně více jedu (a sršeň může bodnout víckrát), jedno žihadlo má poloviční smrtnou kapacitu asi 270 g a průměrná kolonie okolo 64 kg.

Výskyt.

Sršeň mandarínská se vyskytuje v jižní, jihovýchodní a východní Asii. Konkrétně žije v (severovýchodní) Indii, Nepálu, Bhútánu, Myanmaru, Laosu, Malajsii (pevninské), Číně (zvláště jihovýchodní), Taiwanu, Jižní Koreji, Rusku (Přímoří) a Japonsku. Asi nejběžnější je v Japonsku, odkud také pocházejí nejpřesnější a nejpodrobnější studie o životě tohoto hmyzu. Typickým biotopem je kopcovitý zalesněný terén nízkých pohoří. Ve vyloženě horských oblastech téměř nežije, vzácná je též v nížinatých územích.  Všechny v poplašném duchu psané zprávy (minimálně k polovině roku 2019) o tom, že sršně mandarínské pronikly jako invazní druh i do Evropy, jsou nepravdivé a vznikly novinářskou neznalostí a záměnou sršně mandarínské za sršeň asijskou ("Vespa velutina").  V srpnu 2019 byli tři jedinci sršně mandarínské nalezeni ve Vancouveru. Výskyt byl následně potvrzen i na jiných místech Kanady (Britská Kolumbie) a také v USA (stát Washington).

Ekologie a chování.

Královny.

Oplodněné i neoplodněné samice přečkávají zimu v zevnitř uzavřené podzemní komůrce (nebo méně často v kupách slámy) v utlumeném spánkovém režimu. Z hibernace se probouzejí v mírných oblastech v dubnu (Japonsko), v teplejších oblastech to může být dříve. Během hibernace ztrácejí okolo 40 % své váhy. Zpočátku se živí téměř výhradně mízou stromů, například dubu špičatolistého. Neoplodněné samice se rovněž živí mízou, ale někdy do začátku července umírají.

Hnízdo.

Hnízdo sršní mandarínských zakládá vždy jedna samice – královna (nedochází ke kooperaci jako například u vosíků). Se stavbou začíná zhruba v polovině května. V naprosté většině případů buduje hnízdo pod zemí, často v norách po hlodavcích či hadech, mnohdy v kořenovém systému borovic. Někdy si pro stavbu hnízda zvolí i dutinu stromu. Místo si pečlivě vybírá, mnohdy zkoumá různé možnosti. K hnízdu vede 2 až 60 cm dlouhý přístupový otvor.  Budování začíná tím, že královna připevní stopku z rozžvýkané papíroviny na (mnohdy odumřelý) kořen stromu. Poté vystaví první plástev s buňkami a celou stavbu zakryje papírovou stříškou. Samotná královna vybuduje celkem asi 35 až 60 buněk. Po vylíhnutí prvních dělnic začínají dělnice s rozšiřováním hnízdního prostoru a následně se zvětšováním celého hnízda. Dělnice vyhazují půdu před hnízdo a mohou zde vytvořit hromádku až dva metry dlouhou. Hnízdo sršní mandarínských nemá tak precizní strukturu jako hnízda sršní žlutavých nebo sršní obecných. Spodek hnízda je vždy více otevřený než u zmiňovaných příbuzných. Plástve jsou mezi sebou spojeny jedním hlavním a 2 až 50 pomocnými sloupky. Počet pláství je nejméně 4 a nejvýše 7. Plástve mají kónický tvar s tím, že prostřední buňky jsou položeny nejvýše. Každý plást obsahuje několik desítek až mnoho stovek buněk (největší měl 1192 buněk). Velikost buněk se liší. Nejmenší jsou buňky, které postaví královna jako první. Ty měří v průměru 9,1 až 12 mm a jsou 26,7 až 35 mm hluboké. Z toho vyplývá, že první dělnice, jež se z nich vylíhnou, jsou zároveň nejmenšími dospělci. Buňky, které následně staví dělnice pro larvy a kukly dalších dělnic, měří 11,2 až 14,2 mm v průměru a jsou 31,6 až 36,6 mm hluboké. Buňky samců měří v průměru 14 až 15,3 mm a jsou hluboké 39,3 až 40,3 mm. Buňky plodných samiček a tedy potenciálních královen měří 14 až 15,5 mm v průměru a dosahují hloubky 39,2 až 43,8 mm. Hnízdo obsahuje v průměru kolem 2800 buněk (rozptyl 1326 až 4661) z toho přibližně 80 % je alespoň jednou využito. Většina buněk je využita dvakrát až třikrát.

Cyklus hnízda.

Počet dělnic, které vychová pouze královna, bývá asi 40. Jejich vývoj trvá 34 až 45 dnů. První se objevují koncem června. Po vylíhnutí se nejprve živí trofalaxí (jsou krmeny královnou či larvami) a samovolně zpevňují svá těla. Po asi třech dnech vylétají z hnízda a zapojují se do jeho chodu. Aktivita těchto dělnic startuje obvykle začátkem července. Zároveň s tím královna začne omezovat své aktivity mimo hnízdo a nakonec ho přestane úplně opouštět (cca polovina července). Věnuje se pouze kladení vajíček a obživu jí zcela zajišťují dělnice a larvy. Dělnice žijí okolo 15 a maximálně 35 dní.  Přibližně v polovině září přestává královna klást vajíčka, z nichž se líhnou dělnice, a klade už pouze vajíčka samců a samic. Královna přežívá zhruba do konce října, kdy je buď usmrcena dělnicemi nebo zemře přirozenou smrtí. Hnízdo se poté ocitne v mírném chaosu, dělnice mezi sebou někdy bojují, ale stále většinou krmí zbývající nové královny a samce. Někdy se situace v hnízdě dočasně uklidní. Poslední zbylé larvy tou dobou chřadnou a umírají, neboť jsou do značné míry vysávány trofalaxí. Zbylé dělnice umírají většinou v listopadu, nebo nejpozději začátkem zimy.  Celkové množství jedinců v kolonii je různé. V září, kdy bývá hnízdo největší, zde průměrně žije 180 dělnic (zaznamenané maximum je 514). Každá kolonie vyprodukuje v průměru 212 samců a 205 plodných samic – potencionálních královen.

Rozmnožování.

Rozmnožování probíhá v říjnu nebo v listopadu, nejčastěji za pěkných dní. Samci, kteří odlétají z hnízda dříve než samice, formují roje a čekají, až samice opustí hnízdo. Ke kopulaci dochází obvykle u vstupu do hnízda nebo nedaleko od něj. Samci nalétávají na letící či po zemi se pohybující samice a na zemi spolu kopulují. Akt trvá 8 až 45 sekund, což je v porovnání s jinými sršněmi krátká doba. Samci se snaží kopulovat postupně s více samicemi. Některé samice se naopak samců zbavují tím, že je setřesou, a nejsou oplodněny. Procento neoplodněných samic je poměrně velké (cca 2/3). Samci krátce po kopulaci umírají. Všechny samice se následně vydají hledat místo k přezimování, což je nejčastěji komůrka (dutina) v zemi.

Komunikace.

Pro orientaci za letu využívá sršeň mandarínská vizuální vjemy. Pachová stopa a feromony jí slouží například při označování hnízd své kořisti a k přípravě hromadného útoku. Larvy využívají zvukovou komunikaci. Škrábou svými kusadly o stěny buňky a vynucují si tím nakrmení. Dospělci rovněž cvakají kusadly, zřejmě tím ukazují odhodlání bránit se případnému útoku. Zvláštním druhem komunikace je tzv. královský dvůr, kdy dělnice obklíčí královnu a vytvoří jakýsi hrozen hlavami směřujíc směrem k tělu královny. Lížou a koušou jí, čímž zřejmě dostávají do těla feromony. Toto chování dělnic je častější a přechází až v mírnou agresi s tím, jak se hnízdo postupně vyvíjí a počet jeho členů roste. Předpokládá se, že za lysá těla královen může právě jejich okusování dělnicemi.

Potrava.

Dospělí jedinci se živí nektarem, šťávou z ovoce a mízou a zároveň jsou aktivními predátory lovícími pro své larvy různé druhy bezobratlých. Loví nejčastěji ve vzdálenosti 1 až 2 kilometry od hnízda, ve výjimečných případech až 8 kilometrů. Kořist zabíjí ve většině případů svými kusadly, žihadlo používají spíše výjimečně. Sršně mandarínské se řadí mezi semispecialisty, což znamená, že sice loví široké spektrum kořisti, ale přeci jen se zaměřují na určitý typ. V jejich případě jde o hmyz řádu Coleoptera, tedy o brouky. Dále loví různé housenky (především rodu "Manduca"), kudlanky a další pomalejší zástupce hmyzu. Mezi oblíbenou kořist této sršně patří i příbuzné druhy z řádu blanokřídlí, především vosy, včely a jiné druhy sršní. Své příbuzné buď napadají jednotlivě nebo na ně pořádají hromadné útoky a to téměř výhradně mezi koncem léta a polovinou podzimu, kdy si rozrostlé hnízdo právě produkující pohlavní jedince žádá masivní přísun proteinů. Zaměřují se při tom na úly včel medonosných, a dále na hnízda sršní žlutavých, sršní "Vespa analis," vos "Vespula flaviceps" a vosíků "Polistes testaceicolor". Nicméně ani další sympatrické druhy sršní a vos před nimi nejsou v bezpečí (např. sršeň obecná, "Vespa tropica" či "Vespa ducalis"). Někdy napadnou i konkurenční hnízdo svého vlastního druhu. Spolu se svou příbuznou sršní "Vespa soror" jsou jediné druhy, které takovéto hromadné útoky provádějí. Občas se stává, že útočníci jsou obránci napadené kolonie odraženi, přičemž mohou v boji ztratit i několik desítek dělnic. Konzumace kořisti vypadá tak, že z ní odstraní hlavu, křídla, zadeček a nohy a z hrudníku vytvoří proteinovou kuličku, kterou podávají larvám. Larvy recipročně produkují tekutinu bohatou na cukry a aminokyseliny (někdy nazývanou sršní nektar), kterou se pak živí dělnice, královna i noví samečci a samičky. Tomuto způsobu obživy se říká trofalaxe.

Hromadné útoky na včely.

Vyhledávanou kořistí sršní mandarínských jsou včely medonosné, na něž mnohdy provádějí masové nálety. Útoky na včely se odehrávají vždy v období mezi polovinou srpna a koncem října. Sršně mají své zvědy, kteří vyhledávají včely a vnikají do jejich hnízd. V případě evropských včel medonosných (které produkují daleko více medu než japonské včely a jsou v Japonsku chovány stále častěji) průzkumná sršeň přežije první kontakt, neboť žihadla včel nedokáží proniknout jejím chitinem a včely si dosud nedokázaly najít žádnou účinnou strategii boje proti sršním. Odletí z úlu a poté se vrátí s posilou (řádově desítky jedinců), jejíž útok je pro včelstvo fatální. I poměrně malý počet útočníků (pod 50 jedinců) dokáže během několika hodin zcela zlikvidovat desetitisícovou včelí kolonii. Sršni sice zabíjí každou včelu, která jim přijde do cesty, ale jejich těla odhazují stranou. Cílem jejich útoku jsou totiž plástve. Kdyby sršně včely nevyhubily, ty by jim nedovolily dostat se k plástvím. V plástvích se nachází nevylíhlé larvy, které mají mnohem větší výživovou hodnotu než dospělé včely. Jejich šťavnatá těla se stávají potravou pro larvy sršní. Podobně postupují i vůči vosám a jiným sršním, akorát s tím rozdílem, že vybíjecí fáze trvá déle.  Včely východní ("Apis cerana") si proti sršním vyvinuly vlastní obrannou strategii. Na rozdíl od neúčinné obrany včel medonosných postupují tyto včely koordinovaně a navíc jsou podstatně mrštnější. Při kontaktu se sršním průzkumníkem v hnízdě vypustí specifický feromon, na základě čehož se kolem sršně vytvoří velké klubko včel, které uvnitř zvýší teplotu (až na 46 °C), množství oxidu uhličitého (o cca 4 %) a vlhkost (nad 90 %) na takovou úroveň, že sršeň zahyne. Včely totiž tolerují vyšší teplotu (50 °C oproti 46 °C, která je pro sršeň již kritická) a také vyšší množství CO než sršeň, a přežijí. A tak se sršní zvěd domů nevrátí a včelí společenství přežije. Jestliže se včelám nepodaří průzkumnici zachytit a usmrtit, používají jako náhradní obrannou variantu překrytí jejího značkovacího pachu rozmazáváním různých aromatických rostlinných materiálů u vstupu do úlu. Někdy proniknou sršně do úlu i přes tato obranná opatření a způsobí spoušť, nicméně jde spíše o výjimku. Pokud mají k dispozici jinou kořist (především úly včel medonosných), sršně mandarínské napadají včely východní jen zřídka.

Predátoři, paraziti, konkurenti.

Sršeň mandarínská má jen minimum přirozených nepřátel. Potvrzenými predátory sršní mandarínských jsou jiné sršně mandarínské a pak také včelojed lesní.  Parazitem sršní mandarínských je řásnokřídlý hmyz "Xenos moutoni", jehož samice se vyvíjejí v tělech sršních larev a dospělců. Tento parazit, který napadá přibližně 4 % samic či dělnic (údaje z jižního Japonska), způsobuje mimo jiné neplodnost.  Sršeň mandarínská dominuje nad téměř všemi druhy sršní a vos u zdrojů potravy (vývěry mízy). Jedinou výjimkou je obří vosík "Polistes gigas", který je sršni zjevně nadřazený a ve vzájemných soubojích ji dokáže zabíjet.

Lidé a sršně.

Z pohledu člověka se jedná o velice škodlivý druh, neboť způsobuje obrovské škody na včelstvech. Každoročně čelí útoku těchto sršní desítky tisíc úlů. I přesto, že je ve velkém množství huben, je v Japonsku a dalších oblastech výskytu stále hojný. Mezi metody kontroly sršní populace patří ubíjení různými plácačkami a klacky, ničení jejich hnízd, trávení pomocí návnad a chytání do lepivých pastí. Každý rok je jen v Japonsku lidmi zničeno asi 38 % hnízd. Na severozápadním pobřeží USA a v přilehlých oblastech Kanady se po zachycení sršní mandarínských (2019) chystají na co nejrychlejší a nejefektivnější zabránění tomu, aby se zde tento druh začal šířit. Hlavní metodou má být chycení královen krátce po přezimování, kdy ještě nestihly založit hnízdo, do lepivých pastí.  Dalším problémem je relativní agresivnost a poměrně účinný opakovaně použitelný jed, jímž tento hmyz disponuje. Výsledkem jsou řádově desítky mrtvých lidí ročně, především v Japonsku a v Číně.  V Číně, Thajsku, Japonsku a dalších zemích Asie bývá tato sršeň konzumována, podobně jako jiné druhy sršní. Larvy a kukly bývají připravovány podobně jako mořské plody, dospělci jsou nakládáni do alkoholu nebo medu. Věří se, že jed naložených sršní má pozitivní účinky na zdraví.

Sršní nektar.

Dělnice sršní nedokáží zpracovávat tuhou stravu, umějí to však jedinci ve stadiu larvy. Dělnice kořistí v podobě hmyzu nakrmí larvy, ty ji natráví a vyprodukují z ní tzv. sršní nektar, kterým se dělnice živí (trofalaxe). Této tekutině bohaté na cukry a aminokyseliny vděčí sršní dělnice za svoji mimořádnou vytrvalost. Rovněž na myších byla prokázána pozitivní účinnost této tekutiny na fyzickou výdrž.  Předpokládá se, že sršní nektar působí pozitivně i na člověka a zlepšuje efektivitu tukového metabolismu. Někteří vytrvalostní sportovci tak používají látky napodobující sršní nektar ke zvýšení výkonu a zlepšení regenerace, ačkoliv jeho účinnost na lidech nebyla zatím spolehlivě prokázána.

Sršeň mandarínská ("Vespa mandarinia") je druh jedovatého sociálního blanokřídlého hmyzu z čeledi sršňovitých a rodu "Vespa" (sršeň). Žije v jižní, jihovýchodní a hlavně ve východní Asii, jako invazní druh se roku 2019 objevil i v Kanadě a v USA. Pro svůj biotop preferuje lesy ve středních nadmořských výškách. Jedná se o největší známý druh sršně; dělnice dosahují délky minimálně 3 cm a královny mohou měřit až okolo 5,5 cm a mít rozpětí křídel i více než 7,6 cm. Hlava je relativně masivní a celá tmavě žlutá až oranžová (kromě očí). Žihadlo měří 6 mm a disponuje velkým množstvím poměrně silného jedu (ale slabšího než má včela).  Žije v organizovaných společenstvech, která zakládá a vede královna. Hnízda si staví nejčastěji pod zemí v kořenovém systému stromů. Dospělý jedinec se živí mízou, nektarem a jinými sladkými šťávami, pro své larvy pak loví různé bezobratlé. Sršně mandarínské často napadají kolonie jiného sociálního hmyzu, například včel, vos nebo jiných sršní včetně svého vlastního druhu. V místech svého výskytu jsou považováni za škůdce, protože jsou během krátké doby schopny vyplenit včelí úl a kompletně vybít jeho osazenstvo. Mohou být nebezpečné i člověku, každoročně zemře v Japonsku a v Číně několik desítek lidí po útoku těchto sršní.

The Asian giant hornet ("Vespa mandarinia"), including the color form referred to as the "Japanese giant hornet", is the world's largest hornet. It is native to temperate and tropical East Asia, South Asia, Mainland Southeast Asia, and parts of the Russian Far East. It was also found in the Pacific Northwest of North America in late 2019, with three additional sightings in 2020. They prefer to live in low mountains and forests, while almost completely avoiding plains and high-altitude climates. "V. mandarinia" creates nests by digging, co-opting pre-existing tunnels dug by rodents, or occupying spaces near rotted pine roots. It feeds primarily on larger insects, colonies of other eusocial insects, tree sap, and honey from honey bee colonies. The hornet has a body length of , a wingspan around , and a stinger long, which injects a large amount of potent venom.  The Asian giant hornet is often confused with the yellow-legged hornet ("Vespa velutina"), also known as the Asian hornet, an invasive species of major concern across Europe, including the UK.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 25 metrů v intenzivně využívané a hustě osídlené Izraelské pobřežní planině, nedaleko západních okrajů svahů Horní Galileji, cca 1 kilometr od břehů Středozemního moře a 11 kilometrů od libanonských hranic.  Obec se nachází 1 kilometr jižně od města Naharija, s nímž tvoří souvislý urbanistický celek, cca 105 kilometrů severoseverovýchodně od centra Tel Avivu a cca 22 kilometrů severovýchodně od centra Haify. Evron obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je převážně židovské. Na jižní straně ale s kibucem sousedí menší město Mazra'a, které obývají izraelští Arabové.  Evron je na dopravní síť napojen pomocí severojižní tepny dálnice číslo 4.

Dějiny.

Evron byl založen v roce 1945. Jeho název odkazuje na město Ebrón připomínané zde v Bibli, Kniha Jozue 19,28  Počátky nynějšího kibucu sahají do roku 1937, kdy poblíž Naharije vznikla pracovní komunita Jekim (יקים). V roce 1945 její členové získali do trvalého užívání zemědělskou půdu a založili stálou osadu. Před vznikem státu Izrael šlo o jedno z center židovských jednotek Palmach. Obyvatele kibucu tvořili převážně noví židovští přistěhovalci ze střední Evropy, napojení na organizaci ha-Šomer ha-Ca'ir. Zpočátku šlo hlavně o Židy z Německa, později dorazili i Židé z Polska nebo Sedmihradska a nakonec i židovští přistěhovalci bulharského původu.  Ekonomika kibucu je založena na zemědělství, podnikání a průmyslu (výroba součástek pro zavlažovací systémy v podniku Bermad). Je tu knihovna, společenské centrum, plavecký bazén a sportovní areály. V Evron fungují zařízení předškolní péče. Základní škola je v nedalekém městě Naharija. Přímo v kibucu ale slouží střední škola využívaná i žáky z okolních vesnic.  Členem kibucu byla členka protinacistického odboje a izraelská politička Haika Grossman (1919–1996).

Demografie.

Obyvatelstvo kibucu Evron je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Evron Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 750 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 1,9 %.

Evron ( עֶבְרוֹן, v oficiálním přepisu do angličtiny Evron) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě Mate Ašer.

Evron () is a kibbutz in northern Israel. Situated in the western Galilee adjacent to Nahariya on the city's southeast border, it falls under the jurisdiction of Mateh Asher Regional Council. In it had a population of .


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 58 metrů na pomezí intenzivně využívané a hustě osídlené Izraelské pobřežní planiny a západních okrajů svahů Horní Galileji, cca 7 kilometrů od břehů Středozemního moře a 12 kilometrů od libanonských hranic. Jižně od vesnice začíná v mělkém údolí vádí Nachal Zoch. Na jeho protější straně stojí pahorek Tel Emek.  Obec se nachází 6 kilometrů jihovýchodně od města Naharija, cca 105 kilometrů severoseverovýchodně od centra Tel Avivu a cca 22 kilometrů severovýchodně od centra Haify. Ošrat obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je smíšené. V pobřežní nížině převládají židovská sídla. Na východní a jihovýchodní straně od vesnice začínají oblasti, které obývají izraelští Arabové, například město Abu Sinan jen cca 2 kilometry od Ošrat.  Ošrat je na dopravní síť napojen pomocí severojižní tepny dálnice číslo 70.

Dějiny.

Ošrat byl založen v roce 1983. Zakladateli byli obyvatelé sousedního mošavu Amka, kteří se chtěli usídlit poblíž svého rodiště ale již v nezemědělské rezidenční komunitě. Jméno je odvozeno od biblického kmene Ašer, který sídlil v tomto regionu.  Ve vesnici funguje zdravotní středisko, sportovní areály a synagoga. V Ošrat jsou zařízení předškolní péče. Základní škola je ve vesnici Regba, děti z nábožensky orientovaných rodin dojíždějí do školy ve městě Naharija. Většina obyvatel z Ošrat dojíždí za prací mimo obec.

Demografie.

Obyvatelstvo Ošrat je smíšené, tedy sekulární i nábožensky orientované. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Ošrat Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 471 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 18,3 %.

Ošrat nebo Ašrat ( אָשְׁרַת, v oficiálním přepisu do angličtiny Asherat, přepisováno též Oshrat) je vesnice typu společná osada ("jišuv kehilati") v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě Mate Ašer.

Oshrat () is a community settlement in northern Israel. Located in the Western Galilee to the south-east of Nahariya and just north of Kafr Yasif, it falls under the jurisdiction of Mateh Asher Regional Council. In it had a population of .  The village was established in 1983 as an expansion of Moshav Amka.


The Apple (Star Trek: The Original Series)

Příběh.

Hvězdného data 3715.3 se kosmická loď USS Enterprise NCC-1701 pod vedením kapitána Jamese Tiberius Kirka dostává na orbitu planety Gamma Trianguli VI. Výsadek čítající kapitána Kirka, pana Spocka, doktora McCoye, poručíka Čechova a několik dalších členů posádky zjišťuje, že planeta má neobvykle úrodnou půdu, teplota je po celém povrchu téměř konstantních 24,5 °C. Celé prostředí se zdá být jako rajská zahrada, ale pouze do doby, než umírá první člen výsadku (Redshirt).  Záhy se zjišťuje, že planeta je spíše plná nástrah, jedovatých květin, těkavých kamenů a bouří, které bleskem zabíjejí. Po smrti dalších dvou členů výsadku se setkávají s obyvatelem planety a objevují civilizaci v podobě kmenové vesnice. Kvůli závadám šéfinženýr Scotty nemůže nikoho z výsadku transportovat na "Enterprise" a navíc se objevuje neznámá energie, která přitahuje nebezpečně loď k planetě. Akuta (první kontaktovaný domorodec) představuje výsadku Vaala, existenci kterou zbožňují a považují za své božstvo. Ukazuje hrůzu nahánějící vstup do jeskyně, který označuje jako Vaal. Spock zjišťuje na vlastní kůži, že jde o jakýsi vchod k neznámé energii, která patrně i stahuje "Enterprise" z orbity. Kolem vstupu je ovšem silné silové pole. Zajímavé také je, že doktor McCoy zjišťuje, že domorodci nestárnou a neznají nemoce, ale také nemají děti a pojem láska je Vaalem zakázaný. Kirk a Spock pozorují vesničany při zvláštním obřadu, kdy do chřtánu vytesaného draka (vchod) vhazují potraviny. Spock je však přesvědčený, že jde o stroj. Muž a žena pozorují rozrůstající vztah mezi Čechovem a pobočnicí kapitána a začínají být zvědaví. Aby Vaal tomuto trendu zabránil, nařizuje Akutovi zmobilizovat ostatní muže kmenu a zabít všechny členy výsadku. Sám Akuta si ale není jistý tím, co má udělat. Při střetu jsou ovšem vesničané přemoženi a uvězněni. Scotty zkouší zapojit do energetického pohonu vše co je možné, ale není schopen "Enterprise" vyprostit z energie, která je přitahuje k povrchu planety. Zbývá pouhých pár hodin.  Když domorodci chtějí jít opět nakrmit Vaala, Kirk rozkazuje aby je McCoy a Čechov drželi v chatrči a zabránili jim za každou cenu dodávat energii Vaalovi. Aby Vaal svou energii vyčerpal co nejdříve, rozkazuje Kirk "Enterprise" pálit ze všech phaserů. Vaal toto dlouho nevydrží a přichází o veškerou energii. Kirk vysvětluje vesničanům, že dokáží žít i bez Vaala, pěstovat ovoce a zeleninu, vzdělávat se a především opět rozvíjet a rozmnožovat. Spock se stále pře s McCoyem a zastává názor, že při srovnání s rájem jsou tentokrát členové "Enterprise" ti, kteří podali Adamovi a Evě jablko. Kirk se ptá, jestli ho chce stavět do role Satana a v případě, že ano, jestli náhodou neví o jiném členu posádky "Enterprise", který by se podobal Satanovi.

„Jablko“ (v originále „The Apple“) je devátý díl druhé řady seriálu "Star Trek", později známého jako "". Premiéra epizody v USA proběhla 13. října 1967, v České republice 29. listopadu 2002.

"The Apple" is the fifth episode of the of the American science fiction television series "". Written by Max Ehrlich and directed by Joseph Pevney, it was first broadcast on October 13, 1967.  In the episode, the crew of the "Enterprise" visits a planet whose inhabitants live only to serve a machine.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 25 metrů v intenzivně zemědělsky využívané Izraelské pobřežní planině, respektive v Zebulunském údolí, nedaleko západních okrajů svahů Dolní Galileji, 6 kilometrů od břehu Středozemního moře v Haifském zálivu.  Obec se nachází na cca 90 kilometrů severoseverovýchodně od centra Tel Avivu a cca 13 kilometrů severovýchodně od centra Haify. Afek obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky smíšené. Pobřežní nížina a aglomerace Haify jsou převážně židovské. Na východ od kibucu začínají kopcovité oblasti Galileji, které obývají ve vyšší míře izraelští Arabové a Drúzové. Zhruba 5 kilometrů východně od kibucu leží pás arabských měst Šfar'am, Tamra a I'billin.  Afek je na dopravní síť napojen pomocí dálnice číslo 79.

Dějiny.

Afek byl založen v roce 1939. Zakladatelská skupina se ale zformovala už v roce 1935, kdy se usadila pod jménem Plugat Chajim (פלוגת הים) poblíž Kirjat Chajim na předměstí Haify. Pracovali tehdy jako dělníci v haifském přístavu. V roce 1939 se přesunuli na pobřeží jižně od města Akko, kde založili opevněnou osadu typu Hradba a věž nazvanou Mišmar ha-Jam (משמר הים, "Mořská stráž"). Původně se počítalo, že zdrojem obživy nové osady bude rybaření, ale ukázalo se, že písečné duny v okolí Mišmar ha-Jam nejsou vhodné pro rybářská plavidla. Britské úřady navíc neumožnily rozšířit výměru vesnice.  V roce 1948 se proto osadníci z Mišmar ha-Jam stěhovali do třetí lokality, do blízkosti starověkého sídla v lokalitě Tel Afek v úrodném Zebulunském údolí. Po válce za nezávislost, která skončila roku 1949, získali zdejší osadníci další zemědělskou půdu konfiskovanou uprchlým Arabům z okolí. Během války byl kibuc jedním z center židovských jednotek Palmach.  Před rokem 1949 měl Mišmar ha-Jam 267 obyvatel a rozlohu katastrálního území 3 901 dunamů (3,901 kilometrů čtverečních).  Současné jméno kibucu Afek je odvozeno od stejnojmenného města připomínaného zde v Bibli, Kniha Jozue 19,30 Ekonomika kibucu Afek je založena na zemědělství a průmyslu. Poblíž se nachází přírodní rezervace Ejn Afek se zbytky původní močálovité krajiny, která zároveň obsahuje stopy starověkého osídlení (Tel Afek).  V Afek fungují zařízení předškolní péče i základní škola. K dispozici je tu plavecký bazén.

Demografie.

Obyvatelstvo kibucu Afek je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Afek Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 539 lidí. Během roku 2014 populace vzrostla o 3,9 %.

Afek ( אֲפֵק, v oficiálním přepisu do angličtiny Afeq) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě Mate Ašer.

Afek () is a kibbutz in northern Israel. Located in the Zevulun Valley in the Western Galilee, near the archaeological site of Tel Afek and the HaKerayot agglomeration, it falls under the jurisdiction of the Mateh Asher Regional Council. In it had a population of .


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 324 metrů na západních svazích Horní Galileji, které jižně od obce spadají do hlubokého údolí, jímž protéká vádí Nachal Jechi'am, do kterého z protější strany ústí boční vádí Nachal Šlal a Nachal Alum. Severně od vesnice probíhá mělké údolí Nachal Ošrat.  Kibuc je situován nedaleko od okraje Izraelské pobřežní planiny, 12 kilometrů od břehu Středozemního moře a 10 kilometrů od libanonských hranic, 11 kilometrů východně města Naharija, cca 110 kilometrů severoseverovýchodně od centra Tel Avivu a cca 30 kilometrů severovýchodně od centra Haify. Jechi'am obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky smíšené. Západním a severním směrem převládají židovská sídla, na jihu a východě začínají oblasti centrální Galileji, které obývají ve vyšší míře izraelští Arabové a Drúzové. Jižně od kibucu leží drúzské město Januch-Džat.  Jechi'am je na dopravní síť napojen pomocí lokální silnice číslo 8833, která vede od pobřežní nížiny do města Ma'alot-Taršicha.

Dějiny.

Jechi'am byl založen v roce 1946. Původně se nazýval ha-Se'ela (קיבוץ הסלע). Později pojmenován podle Jechi'ama Weitze, syna sionistického předáka Josefa Weitze. Jechi'am Weitz se v roce 1946 účastnil protibritských bojových operací v rámci židovských jednotek Palmach a byl při takzvané Noci mostů zabit poblíž ústí Nachal Kaziv do Středozemního moře spolu s dalšími 13 bojovníky.  První osadníci sem přišli 27. listopadu 1946. Zakladateli kibucu byli židovští přistěhovalci z Maďarska sdružení do skupiny Achad be-Maj (האחד במאי, "První máj") a starousedlí Židé sdružení do skupiny Nir (ניר). Zpočátku čelila nová osada nedostatku vody a nepřátelství okolních Arabů. Kvůli dopravní izolovanosti se i zprávy o založení kibucu musely přenášet pomocí heliografu do židovských osad v nížině.  Jižně od kibucu stála osada Chirbet Jiddin. Křižáci ji nazývali Judyn. Sestávala z pevnosti postavené zde křižáky ve 12. století, později pobořené Saladinem. Koncem 18. století ji opravil Daher el-Omar, lokální arabský vládce. Pak byla opět pevnost opuštěna. Do roku 1948 v prostorách zříceniny pobývali arabští Beduíni z klanu Arab al-Suvajtat.  Během války za nezávislost v roce 1948 byl kibuc Jechi'am obležen okolními Araby. 20. ledna 1948 napadlo kibuc přes 400 arabských ozbrojenců a osm obránců osady bylo zabito. Další útok se podařilo osadníkům odrazit 9. března. Padli tehdy tři Arabové. Koncem března 1948 se pokusil blokádu prolomit židovský konvoj vyslaný z pobřežní nížiny. Byl 28. března napaden Araby a 47 Židů padlo. Nakonec se ale Židům podařilo v rámci Operace Ben Ami v květnu 1948 tento region ovládnout. Během války skončilo arabské osídlení v této oblasti. Obránci Jechi'amu používali jako své útočiště křižáckou pevnost Chirbet Jiddin. Ostatní arabská zástavba byla zbořena. Pevnost nyní slouží turistickým účelům. Je zde vyhlášen Národní park Mivcar Jechi'am.  Před rokem 1949 měl Jechi'am 31 obyvatel a rozlohu katastrálního území 3 500 dunamů (3,5 kilometrů čtverečních).  Ekonomika kibucu je kromě turistického ruchu založena na zemědělství a průmyslu. Od roku 1993 zde působí potravinářská firma Ma'adanej Jechi'am (מעדני יחיעם) zaměřená na produkci masných výrobků, která zaměstnává 120 lidí. Ve vesnici funguje plavecký bazén, sportovní areály, společenské centrum, knihovna a zdravotní ordinace. V Jechi'am fungují zařízení předškolní péče. Základní škola je v obci Kabri. Roku 2001 prošel kibuc privatizací, po které jsou jeho členové odměňováni individuálně, dle vykonané práce.  Vedení obce plánuje stavební expanzi, která má sestávat ze 120 stavebních parcel nabízených privátním zájemcům.

Demografie.

Obyvatelstvo kibucu Jechi'am je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Jechi'am Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 542 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 22,6 %.

Jechi'am ( יְחִיעָם, v oficiálním přepisu do angličtiny Yehi'am) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě Mate Ašer.

Yehi'am () is a kibbutz in northern Israel. Located the western Upper Galilee, eight miles east of the coastal town of Nahariya and 14 miles south-east of the border with Lebanon it falls under the jurisdiction of Mateh Asher Regional Council. In it had a population of . It is located around 365 meters above sea level  Yehiam is situated next to the ruins of the Ottoman-era castle of Jiddin, built on top of the 13th-century Crusader castle of Judin.


Příběh.

USS Enterprise D přilétá k hvězdné základně 74 nad planetou Tarsus III. Loď má podstoupit sérii testů. Oprava se zaměří také na simulátor, vzhledem k jeho nedávným poruchám. Kapitán Jean-Luc Picard spolu s komandérem Rikerem přivítají na palubě komandéra Flotily Quinterose. Byl jedním z konstruktérů Enterprise a bude řídit proces lodních testů. Doprovázení ho tvorové zvláštní rasy jménem Bynarové. Ti již započali práce na vylepšování palubního počítače. Posádka si tedy může dopřát pár volných dnů.  Riker si v simulátoru nastaví program jazzového baru v New Orleansu, kde potká krásku jménem Minuet. Tuto ženu naprogramovali do simulátoru Bynarové. Riker se s ní dobře baví, Minuet ho zcela okouzlí. Picard na chvíli navštíví simulátorový program také a rovněž podlehne jejímu zvláštnímu šarmu. Dat s Geordim řeší potíže ve strojovně, kde počítač ohlásil závažnou poruchu. Vzhledem k časové tísni je nutná úplná evakuace posádky, a tak ji Dat vyhlásí. Pak přepne loď na automatické řízení a umístí ji do odděleného prostoru na stanici.  Picard s Rikerem se stále baví v simulátoru a nic netuší. Picard na chvíli opustí program a zjistí, co se stalo. Loď je již na cestě k domovské planetě Bynarů. Spolu s Rikerem se kapitán vrací do simulátoru a žádají po Minuet vysvětlení. Žena odmítne, že by měla se situací cokoli společného. Picard s Rikerem pak ve strojovně zahájí autodestrukční sekvenci. Na můstku najdou Bynary již téměř umírající. Bynarové loď unesli a přehráli všechny informace z lodního počítače na jejich vlastní počítač. Chtěli zachránit svůj domov. Jejich slunce se proměnilo na supernovu a planetě hrozí zánik. Bynarové prosí důstojníky, aby jejich počítač opět aktivovali. Chtějí do něj nahrát všechna data, uložená v lodním počítači.  Picard s Rikerem nejdříve vypnou autodestrukční program. Aktivace počítače Bynarů se pak úspěšně zdaří a Bynarové vyjadřují vděčnost. Picard se jich ptá, proč jednoduše nepožádali o pomoc. Dostane se mu odpovědi, že se báli jejich odmítnutí. Bynarové se vracejí na základnu převzít za čin odpovědnost. Riker opět vstoupí do simulátorového programu a ke svému překvapení v baru najde místo Minuet úplně jinou ženu.

„Heslo“, v originále „11001001“, je jedna z epizod první sezóny seriálu "", která byla v České republice při své premiéře odvysílána jako šestnáctá v pořadí, zatímco ve Spojených státech jako patnáctá.

"11001001" is the fifteenth episode of the of the American science fiction television series "". It was first broadcast on February 1, 1988, in the United States in broadcast syndication. It was written by Maurice Hurley and Robert Lewin, and directed by Paul Lynch.  Set in the 24th century, the series follows the adventures of the Starfleet crew of the Federation starship Enterprise-D. In this episode, members of an alien race called the Bynars hijack a nearly evacuated "Enterprise" while retrofitting the computer in space dock.  Make-up supervisor Michael Westmore created the look of the Bynars, who were four women in extensive make-up. The musical score was scored by Ron Jones. Reviewers praised the Bynars themselves, and the response to the episode was generally positive, with one critic calling it the best of the season. It was awarded an Emmy Award for Outstanding Sound Editing for a Series.


Historie.

Stavba arény.

Architekti začali rýsovat podobu nové arény na začátku devadesátých let po letech tlaku hokejových Bruins, kteří se chtěli přestěhovat z chátrající Boston Garden. TD Garden měla být umístěna trochu severněji od staré Boston Garden, když byla stavba ukončena a obě arény stály, bylo mezi nimi pouze 23 cm místa. Stavět se začalo 29. dubna 1993, což znamená, že stavba zabrala 27 měsíců, včetně sedmitýdnové přestávky kvůli sněhové kalamitě. FleetCenter byl otevřen 30. září 1995.

Název.

Při otevření arény pro Bruins a Celtics se aréna jmenovala FleetCenter. Byla otevřena 30. září 1995.  Při průběhu stavby se nová aréna jmenovala Shawmut Center. Shawmut Bank byla jednou z hlavních bostonských bank. Nedlouho před dokončením arény se ale spojila s jejím větším rivalem Fleet Bank z Providence. Po dokončení musela být kvůli změně názvu ještě změněna barva a všechny sedačky s logem Shawmut Bank musely být odstraněny.  Další změnou měla být v roce 2004 změna při spojení bank FleetBoston Financial a Bank of America. Banka se ale vykoupila z práv na jméno arény. Delaware North tak musela práva prodat a v březnu 2005 tak učinila. Novým názvem se stal TD Banknorth Garden, protože práva zakoupila TD Banknorth z Maine, což byla americká část kanadské Toronto-Dominion Bank. Změna na název ale proběhla až na začátku července téhož roku. Společnost pojmenovala TD Banknorth Garden jako vzpomínku na starou Boston Garden. Do té doby se aréna jmenovala YourGarden (česky "Vaše Zahrada").  Včetně současného jména TD Garden měla aréna už 33 názvů. Hráči Celtics při svém postupu v play-off 2002 říkali aréně "The Jungle".  V dubnu 2008 se TD Banknorth spojila s Commerce Bancorp a vytvořila novou TD Bank. O rok později oznámila společnost Delaware North Companies, že arénu přejmenuje na TD Garden v červenci 2009.

Renovace.

Před sezonou 2006-07 proběhla v aréně generální oprava. Nainstalována zde byla nová HD kostka. Aréna se stala vůbec první arénou s HD kostkou. Pro basketball nahradily původní rolovací panely na stěně video panely a přibyl průhledný ukazatel skóre nad košem.

Využití.

Sporty.

Aréna je domovem klubu ledního hokeje Boston Bruins, hrající NHL. Konala se v ní finále Stanley Cupu 2011, 2013 a 2019. Halu využívá také basketbalové družstvo Boston Celtics, hrající NBA. Mezi významné sportovní události se zařadily mistrovství Spojených států v krasobruslení 2001, All-Star Game NHL v roce 1996 a finále NBA v roce 2008. V hale se pořádají wrestlingové turnaje.  V NBA je TD Garden vedle orlandské Amway Areny jedinou arénou s parketovou podlahou. Je to tradicí, Celtics hrají na parketách již od konce druhé světové války, kdy bylo dřevo drahým a nedostatkovým zbožím.  Aréna byla vybrána za dějiště mužské týmové soutěže v tenise, Laver Cupu 2020.

Ostatní události.

TD Garden také pořádá nesportovní události, koncerty, Disney on Ice a další. Odehrála se zde také národní konvence Demokratické strany v rámci prezidentských voleb 2004. I přes horší akustiku budovy zde několik koncertovali Bruce Springsteen či U2, se čtyřmi koncerty v řadě k nahrání DVD "Elevation 2001: Live from Boston". Natáčeli zde i Fleetwood Mac, The Who, Genesis a Céline Dion. Vystoupení v aréně uskutečnili také Madonna, Metallica, Green Day, Bon Jovi a Pink.

TD Garden je víceúčelová aréna v Bostonu, hlavním městě amerického unijního státu Massachusetts. Název získala po sponzoru TD Bank a její přezdívka zní The Garden nebo Boston Garden. Dříve se jmenovala FleetCenter a Shawmut Center. Před otevřením arény společnost Fleet Boston Financial koupila Shawmut Bank a proto byla aréna přejmenována. TD Bank vlastní arénu od roku 2005. TD Banknorth Garden bylo jméno arény, ale společnost TD Banknorth se v roce 2009 spojila s Commerce Bancorp a byla přejmenována na TD Bank.  Aréna je domovskou halou klubů Boston Bruins z NHL, Boston Celtics z NBA a v letech 1996–1997, respektive 2009–2011, také oddílu Boston Blazers z NLL. Každoročně se zde utkávají bostonské univerzity v hokejovém turnaji Beanpot. Univerzity z celé Nové Anglie se zde setkávají v hokejovém klání Hockey East Championship. Hockey East je jednou z částí americké univerzitní soutěže NCAA.

TD Garden, often called The Garden, is a multi-purpose arena in Boston, Massachusetts. It is named after its sponsor, TD Bank, a subsidiary of Canada's Toronto-Dominion Bank. It opened in 1995 as a replacement for the original Boston Garden and has been known as FleetCenter, and TD Banknorth Garden. The arena is located directly above the MBTA's North Station. It is the biggest sports and entertainment arena in New England, as nearly 3.5 million people visit the arena each year.  TD Garden is the home arena for the Boston Bruins of the National Hockey League and the Boston Celtics of the National Basketball Association. It is owned by Delaware North, whose CEO, Jeremy Jacobs, also owns the Bruins, and Mike Key. It is the site of the annual Beanpot college hockey tournament, and hosts the annual Hockey East Championships. The arena has also hosted many major national sporting events including the 1999 and 2003 NCAA Division I Men's Basketball regional first and second rounds, the 2009, 2012, and 2018 Sweet Sixteen and Elite Eight, the 1998 Frozen Four, the 2004 Frozen Four, the 2014 United States Figure Skating Championships, the 2006 Women's Final Four, and the 2015 Frozen Four. It hosted games 3, 4, and 6 of the 2011 Stanley Cup Finals and the 2013 Stanley Cup Finals for the Bruins, Games 1, 2, 5, and 7 of the 2019 Stanley Cup Finals for the Bruins, and games 1, 2, and 6 of the 2008 NBA Finals and games 3, 4, and 5 of the 2010 NBA Finals for the Celtics. Furthermore, it hosted the NA LCS 2017 Summer Split Finals. TD Garden is also set to host the 2020 Laver Cup, an international men’s tennis tournament.


Coming of Age (Star Trek: The Next Generation)

Příběh.

USS Enterprise D dorazí k základně Hvězdné flotily na Relvě XII. Wesley Crusher dostal svolení k účasti na přijímacích zkouškách na Akademii. Jeho kamarád Jake Kurland ale musí na Enterprise zůstat, neprošel výběrovým testem. Na loď se transportuje admirál Gregory Quinn, Picardův starý přítel. Doprovází ho velitel Dexter Remmick z inspekčního oddělení Flotily. Quinn sdělí Picardovi o svém podezření, že na Enterprise neprobíhá vše tak jak by mělo. Remmick proto udělá detailní prověrku, při níž se vyžaduje spolupráce kapitána i ostatních důstojníků. Wesley se spřátelí s ostatními třemi studenty u zkoušek, zejména s Murdockem, příslušníkem zvláštní rasy Benzitů. Instruktor uchazečům oznámí, že je čekají velmi náročné testy a projde pouze jeden z nich. První test zvládne Wesley úspěšně.  Remmick zatím vyslýchá všechny velící důstojníky. Rikera se táže, zda kapitán někdy falšoval palubní deník. U dalších důstojníků se ptá na starší mise a pátrá po chybách v kapitánově velení. Wesley zavítá na palubu, kde se Worfovi svěřuje se svými obavami z psychotestů. Zklamaný Jake Kurland odcizí raketoplán a chystá se utéct. Nedostal totiž další šanci účastnit se testů a bere to jako své selhání. Kvůli chybám v ovládání ale ztratí nad raketoplánem kontrolu a hrozí jeho zřícení. Posádka pracuje na jeho záchraně. Podaří se to díky kapitánově zásahu: Nechá raketoplán přiblížit k planetě, na poslední chvíli prudce nastartuje motory a odrazí se od atmosféry. Jake se v pořádku vrací na palubu. Remmick na lodi vyslýchá zbývající posádku, všichni stojí za kapitánem. Picard vyhledá admirála Quinna a chce vědět, co mají výslechy posádky znamenat. Remmick Quinnovi ohlásí, že se mu nepodařilo objevit žádné známky kapitánova pochybení. Zjistil, že posádka pracuje jako sehraný tým. Remmick pak Picardovi sdělí, že jeho inspekční služba za pár měsíců končí, pak by rád sloužil na Enterprise. Kapitán z toho vůbec není nadšen.  Mezi čtyřma očima se pak Quinn svěří Picardovi o svém podezření. Dle něj se někdo pokouší poškodit Hvězdnou flotilu, může jít o rozsáhlejší spiknutí. Když nyní zjistil, že kapitánovi může důvěřovat, chtěl by jej mít po svém boku. Má se proto rozhodnout, zda opustí kapitánské křeslo. Wesley čeká na obáváný test z psychologie a náhle slyší v laboratoři výbuch. Nastane zmatek a Wesley pomáhá ostatním. Rozhodne se zachránit jednoho muže s poraněnou nohou. Druhého muže, jehož ovládl strach a zůstal v místnosti, nechá být. Náhle se objeví instruktor a celá situace se ukáže jako test. Wesley se dozvídá, že cílem bylo ověřit jeho jednání v krizové situaci. Stejnému rozhodnutí čelil před lety kapitán Picard, přitom zemřel Wesleyho otec. Později jsou vyhlášeny výsledky testů. Uspěje v nich Murdock, Wesley neprojde. Picard Wesleyho uklidňuje, že může na palubě zůstat ještě jeden rok a připravovat se na další zkoušky. Kapitán mu prozradí, že při prvním testu také sám neprošel. Pak ještě navštíví Quinna a odmítne jeho nabídku k převelení. Quinn odchází smířen. Jen si ještě posteskne, že poslední dobou už vidí spiknutí všude. Enterprise následně odlétá na další misi.

„Plnoletost“, v originále „Coming of Age“, je v pořadí devatenáctá epizoda první sezóny seriálu "". Na její děj navazuje epizoda „Spiknutí“, kde se znovu objevují postavy důstojníků Flotily Quinna a Remmicka.

"Coming of Age" is the nineteenth episode of the American science fiction television series "". It first aired in broadcast syndication on March 14, 1988. Sandy Fries originally wrote the episode, but Hannah Louise Shearer performed an uncredited re-write. It is the only episode of the series directed by Mike Vejar, who went on to direct episodes of "", "" and "".  Set in the 24th century, the series follows the adventures of the Starfleet crew of the Federation starship Enterprise-D. In the episode, Wesley Crusher (Wil Wheaton) takes a Starfleet Academy entrance exam while Adm. Gregory Quinn (Ward Costello) and Lt. Cdr. Dexter Remmick (Robert Schenkkan) investigate the senior staff of the "Enterprise".  The episode marked the first appearance of a shuttlecraft in the series, and the first speaking role for a Vulcan. The events of the episode continued in "" and "Samaritan Snare". 10.1 million viewers watched the episode during the first broadcast, with critics giving it a mixed response.


Vlastnosti.

dwm podporuje více pracovních ploch, na rozdíl od podobného správce oken ratpoison, umožňuje pohybovat a měnit velikost oken pomocí myši. Starší verze dwm zobrazovala jejich stdin (standardní vstup) do stavového řádku napříč celou obrazovkou. Současná verze používá hlavní okenní jméno, které může být změněno jakýmkoli nezávislým procesem. Tato vlastnost je velmi často používána k zobrazování informací, které se vyskytují v jiných desktopových prostředí: hodiny, systémové informace, stav baterie notebooku, stav sítě, hudební přehrávač a tak podobně. Tento stavový řádek je často doplňován s dmenu, textovým programovým menu, které vyvíjí stejní vývojáři jako okenního správce dwm. dwm používá systém focus-follows-mouse, což znamená že fokus  dostane to okno nad kterým se právě nachází kurzor myši.

dmenu.

dmenu je klávesnicí ovládané programové menu, která je vyvíjena jako část projektu dwm. dmenu je obvykle spouštěno uživatelem definovanou klávesovou zkratkou a je obvykle zobrazováno jako horizontální příkazový řádek v horní části obrazovky. Uživatel může začít psát název programu a dmenu zúží seznam možných kandidátů pro hledaný soubor. Pro navigaci v tomto menu je také možné použít klávesové šipky a manuálně vybrat ze seznamu kandidátů pro spuštění. Pokud je vybráno jméno existujícího programu, dmenu pošle vybrané jméno programu do stdout (standardní výstup), který je spojen s shellovým spouštěčem programů.  Pomocí příkazové řádky lze v dmenu nastavit barvu a font písma nebo nastavení vyhledávání názvů case-sensitive, kdy jsou rozlišována velká a malá písmena. dmenu je svou funkcí rychlého spouštění programů z grafického rozhraní pomocí klávesnice podobné aplikačním spouštěčům jako například Katapult nebo GNOME Do pro Linux nebo LaunchBar nebo Quicksilver pro Mac OS X.

Větvení a patche.

dwm měl vliv na mnoho dalších správců oken, které jsou založeny na jeho zdrojových kódech. Rozsáhlý seznam projektů, které jsou odvozeny od dwm je možné nalézt na oficiálních stránkách projektu dwm. Níže je seznam několika zajímavých příkladů:

dwm je dynamický, minimalistický dlaždicový okenní správce pro X Window Systém, který ovlivnil vývojáře několika dalších okenních správců pro X. Příkladem jsou xmonad a awesome. dwm je velice podobný okennímu správci wmii, ale vnitřně je mnohem jednodušší. dwm je programován kompletně v jazyce C a pro celkové zjednodušení nepoužívá pro konfiguraci žádný konfigurační soubor. Konfigurace dwm se provádí přímou úpravou zdrojového kódu respektive hlavičkového souboru. Aby se změny v nastavení projevily, je třeba celý projekt znovu překompilovat. Jedním z hlavních pravidel projektu je nepřekročit 2000 řádků zdrojového kódu.  dmw je považován za hotový projekt a veškeré další úpravy se umísťují na oficiálních stránkách projektu ve formě patchů.  dwm je poskytován pod licencí MIT a je jej možné zkompilovat na UN*Xových operačních systémech. Ve formě balíčku je k disposici například v systému Debian. Ve formě předkompilovaných balíčků jej nelze konfigurovat kvůli absenci zdrojových kódů!

dwm is a dynamic, minimalist tiling window manager for the X Window System that has influenced the development of several other X window managers, including xmonad and awesome. It is externally similar to wmii, but internally much simpler. dwm is written purely in C for performance and security in addition to simplicity, and lacks any configuration interface besides editing the source code. One of the project's guidelines is that the source code is intended to never exceed 2000 SLOC, and options meant to be user-configurable are all contained in a single header file.


Burgundská linie.

Robert I. Burgundský syn francouzského krále Roberta II založil burgundskou dynastii tím, že se stal v roce 1032 burgundským vévodou. Vévodství obdržel jako mírové urovnání, díky spornému nástupnictví na trůn Francie se svým bratrem králem Jindřichem. Vnuk vévody Roberta I. Jindřich Burgundský se stal v roce 1093 portugalským hrabětem a založil tak portugalskou linii rodu Burgundů.  Tato linie Kapetovců vládla v Burgundsku bezproblémově a legitimně po 12 generací, než tato větev rodu vévodou Filipem I. v roce 1361 vymřela.  Burgundští vévodové z burgundské dynastie:  Po vymření této větve připadlo Burgundsko jako odumřelé léno francouzské koruně. Ale už v roce 1363 ho lehkomyslný král Jan Dobrý udělil svému synovi Filipovi Smělému. Tím se vydělila vedlejší burgundská linie dynastie Valois, za jejíž vlády dosáhlo Burgundsko vrcholu své moci a začalo usilovat o nezávislost na Francii.

Portugalská linie (Alfonsinská dynastie).

Vnuk vévody Roberta I., Jindřich Burgundský založil v roce 1093 Portugalské hrabství, zprvu podléhající Království León. Jindřich Burgundský zemřel roku 1112 a regentkou portugalského hrabství se na příštích čtrnáct let, kdy bylo jeho synu Alfonsovi cca 16-19 let, stala královna matka Tereza Kastilská (levobočná dcera Alfonse VI. Kastilského). Mladičký hrabě Alfons roku 1128 vyhlásil nezávislost Portugalska a po vítězné bitvě u Ourique byl vojskem provolán za krále Portugalska. Alfons I. Portugalský byl oficiálně krále uznán ze strany papeže v roce 1139.  Portugalská větev burgundské dynastie bývá také nazývána jako Alfonsinská dynastie.  Burgundští panovali v Portugalsku více než dvě století, poslední král Ferdinand I., který zemřel v roce 1383, měl však pouze dceru Beatrix, jejíž manžel kastilský král Jan I. nedokázal nárok na trůn obhájit. Trůn tak získal nemanželský syn krále Petra I., který byl zakladatelem dynastie Aviz Jan I.

Dynastie Aviz.

Nemanželský syn portugalského krále Petra I, Jan I. se stal zakladatelem vedlejší linie burgundské dynastie známé jako dynastie Aviz. Tato dynastie se po vymření hlavní linie portugalských Burgundů stala vládnoucí dynastií. Portugalsku vládla v letech 1385 až 1580.

Burgundská dynastie nebo "Burgundští" () byla jednou z vedlejších větví rodu Kapetovců. Zakladatelem byl Robert I. Burgundský, syn francouzského krále Roberta II. a bratr krále Jindřicha I. Burgundská dynastie vládla v Burgundském vévodství v letech 1032–1361 a v letech 1103–1383 v Portugalsku (nejdříve hrabství, od r. 1139 království). Přes vedlejší nemanželskou linii Avizů a její taktéž vedlejší nemanželskou linii Braganzů vládli Burgundové v Portugalsku teoreticky až do roku 1853.

The House of Burgundy () was a cadet branch of the Capetian dynasty, descending from Robert I, Duke of Burgundy, a younger son of Robert II of France. The House ruled the Duchy of Burgundy from 1032–1361.  The last member of the House was Philip of Rouvres, who succeeded his grandfather in 1349. Philip died childless in 1361 and the duchy reverted to his liege, who two years later created his son the new duke of Burgundy, thus beginning the "Younger House of Burgundy".  Notable members of the main line of the House of Burgundy include:


Popis letu a neštěstí.

Letadlo se jménem "Emperor Kanishka" právě směřovalo z kanadského Montrealu na mezipřistání v Londýně-Heathrow, přesně v 07.14:01 (UTC) s ním však řízení letového provozu v irském Corku náhle ztratilo kontakt. Podle trosek vylovených ze dna oceánu bylo zjištěno, že bomba explodovala v zavazadlovém prostoru v přední části letadla, které se v té době nacházelo ve výšce 9400 m nad Atlantským oceánem, asi 190 km jihozápadně od irského pobřeží. Na jeho palubě zahynulo všech 22 členů posádky a 307 pasažérů, včetně 84 dětí (do 12 let) a 51 mladistvých (od 13 do 18 let). 270 obětí tvořili občané Kanady, 27 pocházelo z Velké Británie a 22 z Indie, další oběti byly ze Sovětského svazu (3), Brazílie (2), USA (2), Španělska (2), Finska (1) a Argentiny (1) .  Během rozsáhlých pátracích akcí, které následovaly po ztrátě kontaktu s letadlem, se z moře podařilo vylovit celkem 131 těl. Jejich pitvy prokázaly, že několik obětí nejenže přežilo explozi letadla, ale také následnou prudkou dekompresi, a jejich smrt tak nastala až po pádu do moře, kde došlo k jejich utonutí.  S katastrofou letu 182 přímo souvisí i incident, který se udál ve stejný den v terminálu letiště Narita v Tokiu. Tam jen 55 minut po ztrátě kontaktu s Air India vybuchla při překládání zavazadel z letadla letícího z Vancouveru bomba, která zabila dva pracovníky letiště, další čtyři byli vážně zraněni. Je zřejmé, že cílem útoku měl být let Air India 301 na trase Tokio–Bangkok, bomba uložená v kufru však při překládce zavazadel předčasně explodovala, což zachránilo životy 177 cestujících, kteří měli touto linkou cestovat.

Vyšetřování.

Od počátku vyšetřování byli hlavními podezřelými z útoku členové sikhské separatistické organizace Babbar Khalsa a dalších spřízněných skupin bojujících za vytvoření nezávislého sikhské státu v neklidné indické provincii Paňdžáb. Na útoku se nejpravděpodobněji podíleli členové těchto organizací žijící v Kanadě, jejichž radikalismus se vyostřil po krvavém útoku indické armády na Zlatý chrám v Amritsaru v červnu 1984, který byl nejposvátnější sikhskou svatyní.  Konkrétní pachatelé útoku však navzdory rozsáhlému a nákladnému mezinárodnímu vyšetřování, probíhajícímu hlavně v Kanadě a Indii, zůstávají dodnes neznámí. Pozornost vyšetřovatelů se soustředila hlavně na identifikaci dvou mužů, kteří si pod jmény M. Singh a L. Singh objednali letenky na lety Air India 182 a 301 a na letišti podali svá zavazadla, přičemž ale do letadel nenastoupili. 27. října 2000, 15 let po útoku, byli zatčeni a obviněni z útoku kanadští občané sikhské původu Ripudaman Singh Malik a Ajaib Singh Bagri, oba však byli 16. března 2005 zproštěni obvinění pro nedostatek důkazů. Dostatek důkazů nebyl shromážděn ani proti dalším podezřelým z útoku, včetně lídrů sikhských separatistických skupin. Jediným pravomocně odsouzeným v tomto případě tak zůstává automechanik Inderjit Singh Reyat, který se v roce 2003 přiznal, že pomohl sestrojit bombu použitou při útoku. Nepodařilo se mu ovšem dokázat, že by měl jakékoliv bližší znalosti o chystaném atentátu. V roce 2004 ho kanadský soud odsoudil na 5 let vězení, 9. února 2008 došlo k jeho propuštění na svobodu.  Letu je věnován jeden z dílů dokumentární série "Letecké katastrofy".

Let Air India 182 byl pravidelný let indické letecké společnosti Air India operující na trase Montreal–Mirabel — Londýn–Heathrow — Dillí–Palam — Bombaj–Sahar. Letadlo typu Boeing 747-237B, používané na této lince, bylo dne 23. června 1985 nad Atlantským oceánem zničeno při bombovém útoku. Zahynulo všech 329 lidí na jeho palubě, přičemž přibližně 270 z nich tvořili občané Kanady. Tento útok je proto považován za největší masovou vraždu v kanadské historii a je také řazen k největším individuálním teroristickým útokům v historii letecké dopravy.

Air India Flight 182 was an Air India flight operating on the Montreal–London–New Delhi route. On 23 June 1985 it was operated using Boeing 747-237B registered "VT-EFO". It disintegrated in midair en route from Montreal to London, at an altitude of 31,000 feet (9,400 m) over the Atlantic Ocean, as a result of the explosion from a bomb planted by Canadian Sikh terrorists. The remnants of the airliner fell into the ocean approximately 120 miles (190 km) west-southwest of the southwest tip of Ireland, killing all aboard: 329 people, including 268 Canadian citizens, 27 British citizens and 24 Indian citizens. The bombing of Air India Flight 182 is the largest mass killing in Canadian history, the deadliest aviation accident in the history of Air India and was the deadliest act of aviation terrorism until the September 11 attacks in 2001. The Babbar Khalsa terror group was implicated in the bombings.  The bombing of this flight coincided with the Narita Airport bombing. Investigators believe the two plots were linked, and that those responsible were aiming for a double aircraft bombing. However, the bomb at Narita exploded before it could be loaded onto the plane.  Although a handful of members were arrested and tried for the Air India bombing, the only person convicted was Inderjit Singh Reyat, a Canadian national and a member of the ISYF, who pleaded guilty in 2003 to manslaughter.  The subsequent investigation and prosecution lasted almost twenty years. This was the most expensive trial in Canadian history, costing nearly C$130 million. The Governor General-in-Council in 2006 appointed the former Supreme Court Justice John C. Major to conduct a commission of inquiry. His report, which was completed and released on 17 June 2010, concluded that a "cascading series of errors" by the Government of Canada, the Royal Canadian Mounted Police (RCMP), and the Canadian Security Intelligence Service (CSIS) had allowed the terrorist attack to take place.


Historie.

Předchůdce pivních lahví lze doložit už z období kolem roku 1400 před naším letopočtem.  Za první moderní skleněnou pivní láhev je považována ta, která začala být vyráběna roku 1821 v Bristolu v Anglii. Později měly pivní lahve pákové (třmenové) uzávěry s porcelánovou zátkou a gumovým těsněním.  Před rokem 2000 se začaly na pivo používat ve větší míře i plastové lahve. Dva významné pivovary v Japonsku (Sapporo a Kirin) v roce 2000 uvedly na trh hliníkové pivní lahve, v následujících letech pronikly hliníkové lahve pro nealkoholické nápoje a pivo i do USA a v roce 2004 je začal využívat americký pivovar Anheuser-Busch i nizozemský Heineken.

Pivní lahve v Československu a v České republice.

V České republice v roce 2008 bylo podle evidence Českého svazu pivovarů a sladoven stočeno do sudů 48,0 % vyrobeného piva, do skleněných lahví 46,6 %, do plechovek 2,8 %, do cisteren 2,6 % a do PET lahví zaokrouhleně 0,0 %. V roce 2009 to bylo do sudů 47,2 % vyrobeného piva, do skleněných lahví 45,9 %, do plechovek 2,9 %, do cisteren 2,7 % a do PET lahví 1,2 %. V roce 2010 poprvé v historii objem piva stočeného do skleněných lahví přesáhl objem stáčený do sudů: bylo stočeno do skleněných lahví 46,0 %, do sudů 45,1 %, do plechovek 3,1 %, do cisteren 2,8 % a do PET lahví 2,8 %.

Skleněné lahve.

Do roku 1972 se používala v Československu pivní láhev dle ČSN. V roce 1972 zde byla zavedena láhev o objemu 0,5 litru označovaná jako EURO, jejíž tvar pocházel z Francie, ale používala se v mnoha zemích Evropy. V Československu měla hnědou a později i zelenou variantu a používala se výhradně na pivo, v některých evropských zemích se ale používala i na nealkoholické nápoje a měla i variantu z čirého skla.  Majitelé velkých německých pivovarů koncem 80. let 20. století usoudili, že pro dražší druhy piv je tato láhev málo reprezentativní, a proto zavedli láhev označovanou NRW (Nord Rhein Westfal), která se štíhlým a vyšším tvarem vrátila k dřívější tradici. Láhev NRW je na patě označena ochrannou známkou varné pánve a je pro ni předepsaný určitý odstín hnědé barvy. Licenci na její výrobu získaly i české sklárny v Dubí a v Kyjově, výrobu dvakrát ročně kontroluje inspekce z berlínského Výzkumného pivovarského ústavu. Pivovary, které ji chtějí užívat, se musí za jednorázové vstupné stát členy spolku (lahvový pool) a zavázat se, že budou vyřazovat z oběhu dožité (nevzhledné) lahve. Do typu EURO se v roce 1997 v České republice stáčela už jen slabší výčepní piva, zatímco pro ležáky a speciální piva se používaly převážně lahve NRW. Plzeňský Prazdroj se vrátil ke staršímu typu ALE, který se za socialistického režimu používal pro piva určená pro Tuzex. Podle článku z roku 1997 si na pivní trh brousila zuby evropská plastiková lobby, která již ovládla trh s limonádami, ale v případě laciných vín ji předběhly kompozitní papírové obaly.  V České republice je výše zálohy za půllitrové pivní láhve stanovena nařízením vlády a navrhována odborem ekologie ministerstvem průmyslu a obchodu, a to od srpna 2010 jednotně na 3 koruny. V červnu 2010 se podle vyjádření ministerstva na trhu vyskytovalo zhruba sedm hlavních typů pivních lahví o objemu půl litru (dva typy vyobrazené ve vládním nařízení 111/2002 Sb., NRW a ALE, a dalších pět druhů, které postupně přibyly od roku 2005), přičemž zhruba 80 % trhu s pivem používalo jiné lahve než ty, které jako pivní lahve popisovalo dosavadní nařízení. To bylo novelou rozšířeno na všechny typy pivních lahví s ústím podle ČSN EN 14634 pro korunkové uzávěry, z nařízení pocházejícího z roku 2002 bylo vypuštěno dosavadní konkrétní vyobrazení dvou typů pivních lahví. Podle výkonného ředitele Českého svazu pivovarů a sladoven Jana Veselého se pivovary sice snažily už předtím dosáhnout jednotné zálohy, avšak za takovou kartelovou dohodu by mohly být trestány. Výrobci nápojů mají povinnost vykupovat v neomezeném množství lahve těch typů, které používají, bez ohledu na to, zda byly naposledy použity pro jejich nápoj (viz § 9 a § 10 zákona o obalech č. 477/2001 Sb.).  Stávající nové typy pivních lahví se naplní průměrně desetkrát, poté se buď samy rozbijí, nebo jsou z důvodu poškození hrdla a opotřebovanosti vyřazeny, přičemž dále poslouží k výrobě nových lahví. V současné době je v České republice kolem 16 druhů vratných 0,5l lahví různých výrobců.

Plastové lahve.

Ojediněle se pivo v ČR dodává v plastových lahvích již asi od roku 2000 (Sládkův Měšťan 1,5 litru od Staropramene, zhruba od stejného období též přerovský Zubr a pivo z Pivovaru Nová Paka). Staropramen v letech 2004–2006 neúspěšně zkoušel uspět na trhu s tvrzenými plastovými lahvemi o objemu 0,6 litru. Mnohé české pivovary zaznamenávají větší odbyt u větších plastových lahví. V roce 2009 se v České republice prodalo v plastových lahvích zhruba 280 tisíc hektolitrů piva, tedy 1,5 % české produkce, zatímco v roce 2008 to byly jen tisíce hektolitrů. Podle průzkumu AC Nielsen mezi květnem a říjnem 2009 vzrostl prodej piva v PET lahvích v ČR pětinásobně, na čemž se podílely zejména maxilahve značek Starobrno a Zlatopramen společnosti Heineken, která začala velké plastové lahve používat v dubnu 2009. Plzeňský Prazdroj se snaží držet tradičních skleněných lahví, plastové využívá jen pro laciné druhy piv, jako jsou Klasik a Primus. Prazdroj dováží PET lahve z Maďarska, Heineken ze Slovenska. Budějovický Budvar použití plastových lahví odmítá.  Pro plastové pivní lahve se užívá speciálního plastu, který má zamezovat pronikání kyslíku a oxidu uhličitého.

Výrobní náklady.

Jan Veselý, výkonný ředitel Českého svazu pivovarů a sladoven, ovšem před mnoha lety desetihaléřovou cenu uvedl v jiné souvislosti: zálohovou cenu lahve 3 Kč vydělil 30, což je přibližný průměrný počet oběhu jedné lahve za dobu její životnosti, bez zakalkulování nákladů na s tím spojené čištění a logistiku. Výrobní cena kvalitní silnostěnné pivní láhve je podle Veselého kolem 15 Kč.

Pivní láhev je nádoba určená na dlouhodobé skladování piva. Obvykle je vyráběná z barevného skla nebo plastu (zpravidla na bázi polyethylentereftalátu, PET), některé pivovary užívají i hliníkové pivní lahve. Některé typy lahví byly navrženy speciálně pro použití na pivo, jiné se používají i na jiné nápoje či tekutiny. Existují i speciální typy lahví používané pouze jedním výrobcem nebo dokonce jen pro konkrétní značku piva. Skleněné pivní lahve jsou, stejně jako skleněné lahve pro jiné nápoje, obvykle uzavírány kovovým korunkovým uzávěrem s plastovým či korkovým těsněním, plastové lahve mívají podle typu jak korunkové, tak i šroubovací plastové uzávěry, historické skleněné lahve měly kovovo-porcelánové třmenové uzávěry, k nimž se někteří výrobci nyní u lepších piv vracejí a velmi oblíbené jsou i u minipivovarů.  V některých národech není rozšířená dovednost pít nápoje z lahve, případně je to považováno za barbarství. V českých zemích je pití piva přímo z lahve velmi rozšířené, ale v restauracích i při formálních příležitostech se obvykle pije ze sklenic.

A beer bottle is a bottle designed as a container for beer. Such designs vary greatly in size and shape, but the glass commonly is brown or green to reduce spoilage from light, especially ultraviolet.  The most widely established alternatives to glass containers for beer in retail sales are beverage cans and aluminum bottles; for larger volumes kegs are in common use.


Popis.

Družice byla tříose stabilizovaná, nepravidelného tvaru o přibližných rozměrech 1×1×0,5 metru a byla vybavena panely fotovoltaických článků, dodávajících 42 wattů elektrické energie. Jejím jediným přístrojem byl celooblohový spektrometr CHIPS ("Cosmic Hot Interstellar Plasma Spectrometer") se spektrálním rozsahem 9 až 26 nm a rozlišením 0,5 eV.  Hlavním úkolem družice bylo studium chování horkého plynu v okolí Sluneční soustavy do vzdálenosti 300 světelných let (100 pc). Komunikace palubního řídicího počítače s vědeckým vybavením družice i s pozemními stanicemi probíhala pomocí internetového protokolu TCP/IP. Pro záznam dat byla k dispozici palubní paměť s kapacitou 160 Mbyte. Stabilizaci s přesností ±2° zajišťoval systém 4 silových setrvačníků a 3 magnetických cívek, přičemž orientaci zjišťuje sluneční čidlo, magnetometr a 4 měřicí gyroskopy.  Řídicí středisko se nacházelo v areálu firmy SpaceDev v kalifornii, vědecké přístroje byly řízeny ze střediska v University of California v Berkeley, kde byla též hlavní pozemní sledovací stanice. Další sledovací stanice se nacházely v areálu NASA Wallops Flight Facility na Wallops Island a University of South Australia v Adelaide.  Družici postavila firma SpaceDev. Provozovatelem bylo Goddardovo kosmické středisko. Operativním provozovatelem byla University of California, která vyvinula též experimentální vybavení družice.

Mise.

Start se konal 13. ledna 2003 na rampě SLC-2W na základně Vandenberg. CHIPSat byl vynesen společně s družicí ICESat pomocí rakety Delta II. Původní životnost měla být jeden rok, družice však vydržela několikanásobně déle a vypnuta byl až 11. dubna 2008. Družice stále obíhá po geocentrické oběžné dráze se sklonem 94,1° a s výškou apogea 583 km.

CHIPSat byla vědecká mikrodružicedružice , jejímž hlavním úkolem bylo studium horkých plynů v mezihvězdném prostředí. Byla zatím poslední družicí programu UNEX ("University-Class Explorers"), což je podprogram programu Explorer zaměřený na spolupráci universit a NASA.

CHIPSat (Cosmic Hot Interstellar Plasma Spectrometer satellite, also just CHIPS) is a now-decommissioned, but still-orbiting, microsatellite. It was launched on January 12, 2003 from Vandenberg Air Force Base aboard a Delta II with the larger ICESat, and had an intended mission duration of one year. CHIPSat was the first of NASA's University-Class Explorers (UNEX) mission class and it was also known as Explorer 82. It performed spectroscopy from 90 to 250 angstroms (9 to 26 nm), extreme ultraviolet light.  The primary objective of the science team, led by Principal Investigator Mark Hurwitz, was to study the million-degree gas in the local interstellar medium. CHIPSat was designed to capture the first spectra of the faint, extreme ultraviolet glow that is expected to be emitted by the hot interstellar gas within about 300 light-years of the Sun, a region often referred to as the Local Bubble. Surprisingly, these measurements produced a null result, with only very faint EUV emissions detected, despite theoretical expectations of much stronger emissions.  It was the first U.S. mission to use TCP/IP for end-to-end satellite operations control.  The University of California, Berkeley's Space Sciences Laboratory served as CHIPSat's primary groundstation and manufactured the CHIPS spectrograph, designed to perform all-sky spectroscopy. Other ground network support was provided by groundstations at Wallops Island, Virginia and Adelaide, Australia. CHIPSat's spacecraft platform was manufactured by SpaceDev.  In September 2005 the spacecraft was converted to a solar observatory. From April 3, 2006 to April 5, 2008 CHIPsat performed 1458 observations of the Sun.  Satellite operations were terminated in April 2008.


Slabá a silná emergence.

Existují dva poměrně odlišné přístupy k emergentním jevům. V případě diskuzí o emergentních jevech je třeba tyto přístupy důsledně rozlišovat, neboť rozdíly jsou zcela zásadního charakteru.  Slabá emergence předpokládá, že emergentní jevy jsou určeny vlastnostmi jednotlivých prvků systému a jejich vzájemnými vazbami. Tyto jevy však mohou být poměrně neočekávané a z hlediska obvyklého lidského očekávaní nové. Matematickým jazykem pro popis slabé emergence je teorie komplexních systémů. Slabá emergence vlastně nepředstavuje zásadní problém pro běžný přístup v přírodních vědách, totiž pro redukcionismus. Podle slabé emergence lze chování systému popsat studiem jeho prvků a vztahů mezi nimi, jevy označované jako emergentní se alespoň v principu ozřejmí během další analýzy. Z hlediska obecného vědeckého přístupu není slabá emergence vědeckou teorií o chování přírody, slabá emergence je spíše pojmenování existující třídy jevů objevujících se v komplexních systémech. Vědeckými teoriemi jsou až teorie o podstatě takových jevů jako např. teplota nebo fonony.  Silná emergence předpokládá, že alespoň některé emergentní jevy existují samy o sobě a ani v principu je nelze odvodit z pouhé znalosti chování jednotlivých částic systému a ze znalosti vazeb mezi těmito částicemi. Jinými slovy teorie silné emergence předpokládá, že alespoň některé emergentní jevy jsou entity samy o sobě. I když se k teorii silné emergence hlásí i někteří fyzici, je tento přístup obvyklý spíše mezi filozofy. Za podstatu principu silné emergence se někdy vydává tvrzení „celek je víc než souhrn jeho částí“, ale to není zcela přesné, protože toto tvrzení zanedbává fakt, že i pro konkurenční pojetí (slabá emergence) jsou klíčové nejen vlastnosti prvků systému, ale i vazby mezi nimi. Filozofický přístup k emergenci na úrovni silné emergence lze dosledovat hluboko do minulosti. Například Aristotelés mluví o složených celcích, které nemají povahu hromady a které přirovnává ke slabikám: slabika „ba“ není jen spojení dvou hlásek. Z hlediska obecného vědeckého přístupu je silná emergence sama o sobě vědecká hypotéza, navíc vědecká hypotéza v principu testovatelná.

Emergence vědomí.

Britský filosof G. H. Lewes († 1878) uvažoval o tom, že vědomí by se dalo vysvětlit jako emergentní jev. Filosof Samuel Alexander a zoolog C. L. Morgan vyvinuli emergentní teorii vědomí, které podle nich nelze zcela vysvětlit z fyziologických vlastností organizmů.

Emergence jako interdisciplinární princip.

Jednoduché příklady emergentních vlastností jsou známy z fyziky: veličiny jako tlak nebo teplota mají smysl jen pro velká množství molekul. Robert B. Laughlin, teoretický fyzik a laureát Nobelovy ceny, napsal: „Z fyzikálního hlediska je zvlášť zábavné mluvit o životě, protože představuje extrémní příklad emergence zákonitostí.“  Philip W. Anderson, rovněž fyzik a nobelista, napsal: „Svět, který vnímáme, vzniká v každém stadiu „emergencí“ – to jest procesem, v němž značné agregace hmoty mohou spontánně vyvinout vlastnosti, jež u jejich jednodušších složek nemají smysl. – „Živá buňka není ještě tygr a jednotlivý atom zlata není ani žlutý ani lesklý.“.Anderson také soudí, že princip emergence je stejně podstatnou složkou současné vědy jako redukcionismus.  Sociolog a filosof Norbert Elias († 1990) v rámci svého procesního modelu evoluce rozlišuje reverzibilní integrace, které nevytvářejí nové možnosti, a integrace ireverzibilní (nevratné), které charakterizuje dělba funkcí mezi integrovanými částmi. Takové integrace se vyznačují novými emergentními možnostmi a nedají se bez ztráty těchto možností zase rozdělit. Ireverzibilní integrace charakterizují oblast živého a dále se rozvíjejí v oblasti společenské a kulturní.

Emergence (z lat. "e-mergere", vynořovat se, vyvstávat) znamená spontánní vznik makroskopických vlastností a struktur složitých systémů, jež není snadné odvodit z vlastností jejich složek. Takové vlastnosti a struktury, jež vznikají z množství poměrně jednoduchých interakcí, se nazývají emergentní. Pojem má velký význam ve filosofii, v teorii systémů a evoluce.

In philosophy, systems theory, science, and art, emergence occurs when an entity is observed to have properties its parts do not have on their own. These properties or behaviors emerge only when the parts interact in a wider whole. For example, smooth forward motion emerges when a bicycle and its rider interoperate, but neither part can produce the behavior on their own.  Emergence plays a central role in theories of integrative levels and of complex systems. For instance, the phenomenon of "life" as studied in biology is an emergent property of chemistry, and psychological phenomena emerge from the neurobiological phenomena of living things.  In philosophy, theories that emphasize emergent properties have been called emergentism. Almost all accounts of emergentism include a form of epistemic or ontological irreducibility to the lower levels.


Životopis.

Mládí.

François Ravaillac se narodil v Angoulême. Jeho dědeček byl městský žalobce. Jeho otec Jean Ravaillac byl násilník, který většinu času strávil ve vězení, zatímco jeho matka Françoise Dubreuil byla jeptiška v tamním klášteře.  Ravaillac se roku 1600 stal školním učitelem. Jako horlivý katolík hledal přijetí do mnišského řádu Feuillantů, františkánů, z různých důvodů však nebyl přijat.

Vražda Jindřicha IV..

V roce 1609 se Ravaillacovi dostal do rukou spis od španělského jezuity Juana Mariana, v němž velebil vraha bývalého krále Jindřicha III. Jacquese Clémenta, a přiřkl lidu právo zabít nekřesťanského panovníka. Ravaillac byl spisem fascinován a odjel do Paříže, kde hledal vhodný okamžik na zabití Jindřicha IV.  Dne 14. května 1610 odjel Jindřich IV v kočáře navštívit nemocného ministra Maximiliena de Béthune, vévodu de Sully. Nedoprovázela ho téměř žádná stráž. V ulici "de la Ferronnerie" zatarasil královskému kočáru cestu povoz. Ravaillac, který králův kočár sledoval již od jeho vyjetí z Louvru, poté vyskočil na pravé zadní kolo kočáru a bodl Jindřicha IV. nožem dvakrát do hrudi. Než kočár dorazil zpět do Louvru, byl Jindřich IV. mrtev.  Ravaillac se nechal bez odporu zajmout. Musel být odklizen na bezpečné místo, protože zuřící dav ho chtěl na místě zlynčovat.

Soud.

Během soudu byl Ravaillac často mučen, aby prozradil jména svých kompliců. Ravaillac však nikoho neprozradil a prohlašoval, že celou vraždu zosnoval sám.  Soudci ho však neposlouchali, nechtěli věřit, že zatarasení cesty povozem byla náhoda. Nakonec byl Ravaillac odsouzen k trestu smrti.

Poprava.

Ráno 27. května 1610 odjel povoz se strážnými a Ravaillacem ke katedrále Notre-Dame, kde Ravaillac zopakoval své potupné doznání. Povoz pak odjel na Place de Grève, kde již bylo připravené popraviště.  Ravaillacova poprava patří k nejkrutějším v dějinách a dozajista se podobá popravám Petera Stumppa, Balthasara Gérarda nebo Roberta Damiense. Kat Ravaillaca uvázal na stůl ve tvaru kříže a sirným plamenem spálil Ravaillacovi pravou ruku, která zabila Jindřicha IV. Poté mu kleštěmi začal trhat prsní bradavky, paže, stehna, lýtka, dokonce se pokoušel i utrhnout hlavu. Do ran pak začal kat Ravaillacovi vlévat roztavené olovo, pryskyřici, vařící olej a síru. Jelikož mu kat nedokázal kleštěmi utrhnout nohy, musel k nim přivázat koně, které táhl každého na jinou stranu. Když i toto utrpení Ravaillac v nepopsatelných bolestech přežil, byl zbytek jeho těla upálen.

Jean François Ravaillac (1578, Angoulême, Francie – 27. května 1610, Paříž, Francie) byl katolický atentátník, který 14. května 1610 zabil francouzského krále Jindřicha IV.

François Ravaillac (; 1578 – 27 May 1610) was a French Catholic zealot who assassinated King Henry IV of France in 1610.


Život.

Banksova matka byla profesionální krasobruslařka, jeho otec úředník u námořnictva. Rodina se původně jmenovala "Banks Menzies", jeho dědeček z otcovy strany změnil pořadí na "Menzies Banks". Ačkoli byl při narození zaregistrován jako "Iain Banks", již od dětských let užíval "Menzies" jako své prostřední jméno.  Ve čtrnácti letech se Banks rozhodl stát spisovatelem. O dva roky později dokončil svou první povídku. Do roku 1974 studoval ve Stirlingu filozofii, angličtinu a psychologii. Po vysoké škole pracoval jako vrátný v nemocnici, zaměstnanec, zahradník a technik. Všechna zaměstnání mu ponechávala dostatek času, aby se věnoval svým literárním ambicím. Poté stopem procestoval Evropu a pracoval jako technik pro firmu British Steel. V roce 1978 projel Spojené státy z Washingtonu do Los Angeles, krátce pracoval v Greenocku u IBM a v následujícím roce se vrátil do Londýna. Tam v roce 1980 napsal román Vosí továrna, který ho naráz proslavil po celém světě. Od té doby psal romány a příležitostně krátké příběhy, které se v Británii téměř všechny staly bestsellery. Od vydání své prvotiny žil se svou budoucí ženou Annie v Kentu, po dočasném rozchodu se v roce 1998 vrátil do Skotska. V roce 2007 oznámili manželé rozchod.  V červnu 2010 se zúčastnil 20. ročníku Festivalu spisovatelů Praha.  V dubnu 2013 zveřejnil Banks na svém blogu oznámení, že před nějakou dobou byla u něj diagnostikována rakovina žlučníku, která se již rozšířila, a že mu zbývají jen měsíce života. Proto se stáhl z veřejných vystoupení a vzdal se závazků. Několik týdnů před smrtí se oženil se svou životní družkou Adélou Hartleyovou, poté co ji požádal, „aby mu prokázala čest a stala se jeho vdovou“. Zemřel 9. června ve věku 59 let. Pouhých jedenáct dnů po jeho smrti vyšel jeho poslední román "The Quarry", který popisuje duševní a tělesná zranění, která přináší onemocnění rakovinou. Banks však 90 % textu napsal dříve, než sám onemocněl.  V červnu 2013 byl po něm pojmenován asteroid "(5099) Iainbanks".  V lednu 2015 pokřtil Elon Musk, výkonný ředitel firmy SpaceX, na počest Iaina Bankse dvě plovoucí přistávací plošiny pro rakety jmény "Just Read the Instructions" („Prostě si přečti návod“) a "Of Course I Still Love You" („Samozřejmě, že tě stále miluju“), což jsou jména vesmírných lodí, která Banks užil v románu "Hráč" ("The Player of Games").

Literární tvorba.

Svůj první, nikdy nezveřejněný román napsal Iain Banks v roce 1970 ve věku šestnácti let. Nesl název "The Hungarian Lift-Jet" a byl to špionážní román ovlivněný Alisterem McLeanem. Také "The Tashkent Rambler" z roku 1972 nebyl nikdy zveřejněn. V následujících letech psal Banks vědeckofantastické romány, pro které hledal vydavatele teprve po uveřejnění Vosí továrny. Krátce před smrtí zdůraznil Banks, že mu jeho sci-fi romány, zejména z cyklu Kultura velmi leží na srdci. Podle jeho slov to byly „mainstreemové“ romány, které svou dobrou prodejností podpořily jeho sci-fi tvorbu, nikoli naopak. Po Vosí továrně následovaly dva romány mimo žánr sci-fi, než v roce 1987 vyšel první díl cyklu Kultura.  Banks zveřejňoval po sobě téměř střídavě sci-fi a nesci-fi romány. Čistě vědeckofantastické romány označoval užitím zkratky svého prostředního jména (vydavatelé jinojazyčných verzí to někdy nerespektovali), ale i v dílech zveřejněných pod jménem "Iain Banks" lze tu a tam najít fantastické prvky.  K Banksovu pohledu na svět poznamenal Alan MacGillivray (bývalý docent skotské literatury na univerzitě v Glasgow) v jednom přehledu Banksova díla, že se v jeho dílech dají stále znovu najít delší zoufalá a nihilistická vyjádření, když jeho postavy hledí do „srdce temnoty“. Vše, co proti svému zoufalství mohou dělat, je pít víc whisky, nastavit hlasitěji hudbu a šňupnout si víc kokainu – Banks podle něj zůstal do určité míry nepolepšený hippí ze sedmdesátých let. V Banksových dílech však v žádném případě nevládne naprostá temnota. MacGillivray chválí jeho „jiskřivou paletu“ humoru a hravé nápaditosti. Christopher Palmer v "Science Fiction Studies" poukazuje na to, že v románech "Consider Phlebas", "The Player of Games" a "Use of Weapons" se pokaždé vypráví konvenční, násilím a dobrodružstvími poznamenaný příběh vesmírné opery, přičemž se však tento příběh pro jednající postavy nakonec ve všech případech ukáže jako nedůležitý a nesmyslný. The Daily Telegraph v jednom z nekrologů označil za příznačné pro Banksovy romány obecně hrůzostrašný černý humor a jeho smysl pro bizarnost a hrůzu.  Sám Iain Banks za své nejlepší dílo považoval román "The Bridge" ("Most") a označil ho za „intelektuála v rodině“.  Ve vědeckofantastických románech cyklu "Kultura" ("Culture") popisuje Banks anarchistickou společnost, která netrpí materiálním nedostatkem. Život má pro obyvatele Kultury rysy ráje – její zdroje jsou prakticky neomezené a jsou každému bezvýhradně k dispozici. Díky pokročilému bioinženýrství jsou občané Kultury prakticky nesmrtelní, případně si mohou volně stanovit délku života. Tato utopie však není nenarušená – ve vícero svých románech představuje Banks problematický vztah Kultury s jinými civilizacemi a hodnotami. V galaxii proto opravdu zuří válka mezi Kulturou a Idirskou říší, ve které se mrtví se počítají na miliardy a jsou ničeny měsíce, planety i hvězdné soustavy.

Iain Banks, píšící také jako Iain M. Banks (16. února 1954 Dunfermline, UK – 9. června 2013 Kirkcaldy, UK) byl skotský spisovatel.  Psal beletrii (klasickou) i sci-fi a jeho knihy jsou v Čechách, na Moravě a na Slovensku hojně překládány. Prorazil už svou prvotinou "Vosí továrna" ("The Wasp Factory") a do své smrti vydal dvacet sedm románů (poslední vydán posmrtně) a jednu sbírku povídek. New York Times nazvaly Bankse „nejvýznamnějším autorem sci-fi současnosti“, britské The Times ho umístily v roce 2008 na seznam největších britských spisovatelů po roce 1945.

Iain Banks (16 February 1954 – 9 June 2013) was a Scottish author. He wrote mainstream fiction under the name Iain Banks and science fiction as Iain M. Banks, including the initial of his adopted middle name Menzies ().  After the publication and success of "The Wasp Factory" (1984), Banks began to write on a full-time basis. His first science fiction book, "Consider Phlebas", was released in 1987, marking the start of the Culture series. His books have been adapted for theatre, radio and television. In 2008, "The Times" named Banks in their list of "The 50 greatest British writers since 1945". In April 2013, Banks announced that he had inoperable cancer and was unlikely to live beyond a year. He died on 9 June 2013.


Joachim Frederick, Elector of Brandenburg

Biografie.

Původ, mládí.

Joachim Fridrich se narodil jako jediný potomek z prvního manželství braniborského markraběte (1525–1598) Jana Jiřího a jeho první manželky, piastovské princezny Žofie Lehnické (1525–1546), dcery Fridricha II. Lehnického a jeho druhé manželky Žofie Braniborsko-Ansbašské; zemřela deset dní poté, co dala život svému jedinému synovi.

Manželství a potomci.

Joachim Fridrich byl dvakrát ženat, v obou případech se svými sestřenicemi z bočních linií Hohenzollernů.  Poprvé se oženil 8. ledna roku 1570 v Küstrin s Kateřinou Braniborsko-Küstrinskou (1549–1602). Sňatek s ní připravil Joachima Fridricha o nárok na katolické arcibiskupství v Magdeburgu a papež Pius V. požádal císaře Maxmiliána I. o jeho sesazení.  Z manželství se narodilo jedenáct potomků (sedm synů a čtyři dcery), dvě dcery však zemřely záhy po narození.  Rok po smrti své první manželky (30. září 1602) se 2. listopadu oženil podruhé, a to s pruskou princeznou Eleonorou (1583–1607), čtvrtou z pěti dcer vévody Albrechta Fridricha Pruského. Z tohoto krátkého manželství se narodila jediná dcera; Eleonora zemřela osm dní po jejím porodu:

Panování.

Ještě za života svého otce, v roce 1566 se stal administrátorem arcibiskupství v Magdeburku a byl jím až do roku 1598, kdy se stal braniborským kurfiřtem. Jako takový podepsal roku 1577 Formula concordiae a roku 1580 Konkordienbuch.  Když ve věku 52 let převzal po smrti svého otce (8. ledna 1598) vládu nad kurfiřtstvím, neprovedl žádné zásadní změny, svými aktivitami však se snažil o rozkvět země. Roku 1599 nechal u Driesen na území Neumarku hledat naleziště kovových rud, avšak marně. Roku 1601 založil v Grimnitz (část Joachimsthalu) první sklářskou huť v Braniborsku, kam přišli skláři z Čech. Roku 1602 byl Driesen přebudován na pevnost. Roku 1603 vydal nařízení o stavbě Finowkanalu, umělé vodní cesty mezi Odrou a Havolou. Roku 1604 založil "Tajnou radu v Cölln (Geheime Rat zu Cöln)" jako nejvyšší správní úřad Braniborska-Pruska. Roku 1607 založil v Joachimsthalu gymnázium pro nadané chlapce; to bylo roku 1636 přesídleno do Berlína а roku 1912 do Templinu.  O rok později (1599) podepsal – v rozporu s otcovou závětí, požadující dělení braniborských držav – s Jiřím Fridrichem Braniborsko-Ansbašským rodovou dědickou smlouvu, jež ustavila nedělitelnost rodových držav.  V zemi se marně vzpíral požadavkům a nárokům stavů, jejichž privilegia musel roku 1602 potvrdit.  Roku 1603 Hohenzollernové podepsali rodovou smlouvu, regulující zásady dědění zemí pod jejich vládou. Braniborsko, podle ustanovení Zlaté buly císaře Karla IV. (1346), mělo být děděno na základě primogenitury. Ostatní državy, mj. franská vévodství Ansbach a Bayreuth, měly připadnout mladším liniím rodu.  Téhož roku 1603 se Joachim Fridrich stal po Jiřím Fridrichovi Braniborsko-Ansbašském opatrovníkem svého duševně chorého tchána, pruského vévody Albrechta Fridricha a regentem Pruského vévodství; 11. května roku 1605 mu polský král Zikmund III. Vasa udělil kuratelu nad Albrechtem Fridrichem. Později dostal od Polska souhlas k dědění vlády v Prusku. Kurfiřt výrazně přispěl do pruské státní pokladny a přiznal značné úlevy pruským katolíkům. Přesto mu bylo zapovězeno navštěvovat Prusko bez souhlasu polského krále, proto v Prusku nikdy nebyl, vyslav v zastoupení posly; noví poddaní však kurfiřtovy vyslance nechtěli poslouchat.  Po smrti bezdětného Jiřího Fridricha Braniborsko-Ansbašského roku 1603 dostal Joachim Fridrich darem dědičné slezské Krnovské knížectví s bytomským a bohumínským zástavním panstvím. Osobně do Slezska nepřibyl. Katoličtí Habsburkové, jako svrchovaní páni Slezska, se rozhodli protestantských Hohenzollernů zbavit. Kurfiřtovy snahy o udělení bytomského a bohumínského panství v dědičné léno nebyly úspěšné. Pravděpodobně proto roku 1606 předal Bytom, Bohumín a Krnov mladšímu synovi Janu Jiřímu.

Smrt.

Zemřel 18. července roku 1608 zemřel cestou ze Storkowa do Berlína na mozkovou mrtvici. Jeho nástupcem se stal jeho nejstarší syn Jan Zikmund.

Jáchym Fridrich Braniborský (27. ledna 1546 – 18. července 1608) byl braniborský kurfiřt, krnovský kníže a regent pruského vévodství (1605–1608) z rodu Hohenzollernů.

Joachim Frederick () (27 January 1546 – 18 July 1608), of the House of Hohenzollern, was Prince-elector of the Margraviate of Brandenburg from 1598 until his death.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 570 metrů, v Horní Galileji, cca 33 kilometrů východně od břehů Středozemního moře. Je situován na jihovýchodním okraji masivu Har Meron, jehož svahy spadají do údolí Chananija.  Obec se nachází cca 115 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu, cca 45 kilometrů severovýchodně od centra Haify a cca 6 kilometrů jihozápadně od Safedu. Šefer obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je převážně židovské. Tři kilometry na západ leží vesnice Ejn al-Asad, které obývají Drúzové. Oblasti, které obývají izraelští Arabové, leží dál k západu a jihozápadu.  Obec Šefer je na dopravní síť napojena pomocí místní silnice číslo 866, jež sem odbočuje z dálnice číslo 85.

Dějiny.

Mošav Šefer byl založen v roce 1950. Zakladateli obce byla skupina židovských přistěhovalců z Jemenu. Původně se nazývala Parod Ilit (פרוד עלית). Pak místní populaci posílila další skupina židovských přistěhovalců, kteří se sem přesunuli z nedalekého provizorního ubytování v prostoru opuštěné arabské vesnice Faradija (nedaleko kibucu Parod), a Parod Ilit byl přejmenován na Šefer. V roce 1956 se obec rozdělila na dvě části. Západní si ponechala název Šefer, východní byla nazvána Amirim. Nově byl pak Šefer osídlen během 60. let 20. století židovskými přistěhovalci ze severní Afriky.  Jméno obce je odvozeno od biblického citátu, Kniha Genesis 49,21 - „"Neftalí, laň vypuštěná, promlouvá úchvatnými slovy"“  Ekonomika mošavu je založena na rostlinné a živočišné výrobě. V poslední době se rozvíjí turistický ruch. Západně od Šefer leží skupina zástavby zvaná Chemdat Jamim (חמדת ימים), která slouží jako turistická vesnice.  V Šefer funguje obchod a společenské centrum. Dále je tu k dispozici zařízení předškolní péče o děti. Základní škola je v sousední vesnici Parod nebo v obci Meron.

Demografie.

Obyvatelstvo mošavu Šefer je smíšené, tedy sekulární i nábožensky orientované. Podle údajů z roku 2014 tvořili populaci v Šefer Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu, ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě stagnujícím počtem obyvatel. K 31. prosinci 2014 zde žilo 347 lidí. Během roku 2014 populace klesla o 0,3 %.

Šefer ( שֶׁפֶר, v oficiálním přepisu do angličtiny Shefer) je vesnice typu mošav v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě Merom ha-Galil.

Shefer () is a moshav in northern Israel. Located near Safed, it falls under the jurisdiction of Merom HaGalil Regional Council. In it had a population of .