Děj románu.

Jak to vlastně bylo s Athénou neboli Sherine Khalil?  Její matka a otec si dlouho přáli mít vlastní dítě, ale nepovedlo s jim to. Nakonec se rozhodli pro adopci. A protože měli vlivné přátele a na adopci spěchali. Někdo jim poradil, že v Rumunsku si můžou dítě sami vybrat a bude to nejrychlejší. Samira si jednu holčičku hned oblíbila. Tak si jí hned odvezli domů. Vychovávali jí podle libanonských zvyků, chodila do kostela a studovala na Americké škole v Bejrútu. Jednoho dne měla Sherine vidění krve. Matka jí nevěřila a myslela že dcera dostala první menstruaci. Což se nepotvrdilo a Sherine až do vyčerpání křičela o krvi a pak tvrdě usnula. Nazítří se její předpověď splnila. Čtyři lidé byli zavražděni. Od tohoto dne začalo v Libanonu hotové peklo a celá situace se vymykala kontrole. Celý rok rodina zůstávala doma a čekala až se situace zlepší. Sherine pořád opakovala. Bude to trvat moc dlouho. A měla pravdu.  Jednou když měla Sherine zase to svoje vnuknutí. Tancovala a říkala. Bude to trvat dlouho moc dlouho. Otec jí pozorně poslouchal a pak se rozhodl celou rodinu přestěhovat do Londýna.Kde Sherine studovala univerzitu a poznala svého nastávajícího Lukase Jessen-Petersena. Každé ráno před přednáškami navštěvovala místní kostel a zpívala před obrazem Panny Marie. To byl její styl jak se modlit. Jednoho dne se rozhodla, že nepotřebuje mít vysokoškolský titul z oboru který ji nezajímá a ze školy ze dne na den odešla.  Jindy měla vidění, že jí bůh žádá, aby se stala matkou. Zanedlouho se s Lukasem vzali a narodil s jim synek, kterého nechali pokřtít rumunským jménem Viorel. Mladé rodině chyběli finance a rodiče je nepodporovali, protože jejich sňatek neschvalovali. Lukas musel přerušit studium na univerzitě a začít vydělávat. Jelikož neměl ukončené vzdělání nebylo možné z výplaty dlouhodobě vyžít. Začali hádky a jeho odchody z bytu. Jednou se tak nazlobil na Sherine, že se stará více o syna než o něj, že odešel a vrátil se až ráno s myšlenkou, že takhle už to dál nejde a že se musejí rozejít. Sherine mlčky trpěla, přikývla a hned se odstěhovala. Snad kdyby o něj bojovala, tak by se nerozvedli. Za dva měsíce podepsali rozvodové papíry.  Sherine s pocitem, že se jí zase jedna rodina rozpadla, zašla na ranní mši. Na konci bohoslužby čekala před farářem, aby přijala tělo páně. Ale byla poslána pryč. Protože rozvedeným ženám není dovoleno přijímat tělo páně. To jí velice rozhněvalo. Čekala útěchu a dostalo se jí vyloučení z přijímání. Hlasem plným nenávisti proklela kostel a odešla se domů vyplakat. Zase další místo odkud jí vyloučili.  Po této zkušenosti začala hledat svou biologickou matku. Chtěla vědět proč jí opustila. Dlouho přemlouvala rodiče, aby jí pověděli z kterého sirotčince si jí odvezli. Po chvíli naléhání a vyhledávání se dozvěděla co potřebovala a vydala se na cestu do Rumunska.  V Transylvánii se potkala s Lilianou svou biologickou matkou. Dozvěděla se, že jí matka musela dát do sirotčince, protože její otec byl gadža (bílý muž) a komunita by Lilianu vyhnala, kdyby si dítě ponechala. Na rozloučenou se pevně objali a usmířili. Lilian řekla Sherine, že jí vždycky milovala a milovat bude a Sherine byla spokojená. Vrátila se do Londýna za synem a svou adoptivní matkou Samirou.  V Londýně se chtěla trošičku zdržet. Peněz měla dost, z prodejů nemovitostí a tak si užívala. Jednoho dne jí navštívila divadelní herečka Andrea McCain s prosbou o pomoc s přípravou divadelní hry o ženské tváři Boha. Od přítele se dozvěděla, že Sherine byla delší čas v poušti studovat Kaligrafii a v balkánských horách sbírat informace o cikánech.  Spolupráce s divadelním kolektivem se oboustranně moc osvědčila a tak jí nabídli jestli by je nevyučovala tomu co se naučila. Sherine souhlasila a okruh zájemců se začal rozšiřovat. Učila napojení se na svůj osobní VRCHOL pomocí tance a zvuku bubnů.  Skupina se rychle rozrůstala. Nejdříve se scházeli u Sherine v bytě. Po krátké době začali hledat nové prostory. Jeden z účastníků jim nabídl bezplatný pronájem sálu. Za nějaký čas byla skupina tak veliká, že se před vraty sálu tvořili fronty. Tou dobu si hloučků lidí všiml reverend Ian Buck a znelíbilo se mu to. Podal na ni trestní stíhání a tou dobou začala Sherine dostávat výhrůžné dopisy.  Situace s výhrůžnými dopisy došla až tak daleko, že nejdříve začala Sherine chodit ven s osobní ochrankou a pak už se stala neudržitelnou a Sherine se nechala fingovaně zavraždit a odjela do ciziny. Jen nejbližší rodina a přítel ze Scotland Yardu věděli, že je naživu a kde se skrývá.

Čarodějka z Portobella je román napsaný jako zápisky vyprávění několika málo lidí o Sherine Khalil neboli Athéně. Mezi vybrané patří její adoptivní matka Samira R. Khalil, její bývalý manžel Lukas Jessen-Petersen, páter Giancarlo Fontana a mnoho dalších.

The Witch of Portobello () is a fiction work by Brazilian writer Paulo Coelho published in 2006, about a woman born in Transylvania to a Romani mother in a gypsy tribe without wedlock. The central character is abandoned by her birth mother because the father was a foreigner "(gadje)" and later adopted by a wealthy Lebanese couple.


Osobní život.

Narodil v Tacomě, Washington Jayovi a Kim Gigandetovými. Má jednu sestru Kelsie. Po absolvování "Auburn senior High School" v Auburnu ve Washingtonu se v roce 2001 přestěhoval do Kalifornie, kde navštěvoval "Santa Monica Community College", kde si poprvé zahrál.  Má rád basketball, golf, surfování a věnuje se bojovému umění Krav maga.  Se svou přítelkyní Dominique Geisendorff mají dceru Everleigh Rae Gigandet, která se jim narodila 14. dubna 2009. Syn se jim narodill v lednu 2013 a další dcera v listopadu v roce 2015.

Kariéra.

V roce 2003 získal svoji první roli v "Kriminálce Las Vegas" jako Mark Young. Další role obdržel v "The Young and the Restless", "Jack & Bobby" a v úspěšném seriálu "O.C.", kde si zahrál Kevina Volchoka.  Filmovou roli získal o rok později ve filmu "Mistaken". Dále pak ve filmu "Who's Your Caddy?". V roce 2007 si zahrál ve filmu "Nikdy to nevzdávej".  V roce 2008 obdržel roli ve filmu "", kde si zahrál jednu ze záporných postav – upíra James, který chce zabít hlavní hrdinku – Bellu (Kristen Stewart) a snaží se mu v tom zabránit hodný upír Edward Cullen (Robert Pattinson).  Jeho nejnovějšími rolemi je postava Marka v hororu "Nenarození" a postava Bishopa ve filmu "Making Change".

Ocenění.

V roce 2008 získal první ocenění. První cenu Young Hollywood Awards, poté cenu MTV Movie Awards za film "Never Back Down" v kategorii nejlepší souboj. Dále získal cenu od Home Entertainment v kategorii objev roku.  V roce 2009 získal cenu MTV Movie Awards v kategorii nejlepší souboj ve filmu "." Za "Stmívání" dostal ještě dvě ceny v Teen Choice Award, jednu společně s Robertem Pattinsonem v kategorii nejlepší souboj a cenu v kategorii nejlepší filmový padouch.

Cam Joslin Gigandet (* 16. srpna 1982 v Tacomě, Washington, USA) je americký herec. Zahrál si v seriálech "O.C." a "Bezohlední" a ve filmech "", "Nikdy to nevzdávej"", Varieté, Panna nebo orel, Dokonalá chůva" nebo "Sedm statečných".

Cam Joslin Gigandet (; born August 16, 1982) is an American actor whose credits include a recurring role on "The O.C." and appearances in feature films "Twilight", "Pandorum", "Never Back Down", "Burlesque", "Easy A", "Priest", and "The Magnificent Seven". He also starred in the CBS legal drama series "Reckless". From 2016 to 2018, Gigandet starred in the Audience Network drama series "Ice".


Historie.

První album "Night on Bröcken" vyšlo v roce 1984 u společnosti Metal Blade a byl z něj cítit velký vliv Iron Maiden. Album "The Spectre Within", které představilo mnohem progresivnější zvuk, bylo vydáno v roce 1985.  V roce 1986 skupinu opustil původní kytarista Victor Arduini a nahradil jej Frank Aresti. V tomto roce také bylo vydáno třetí album "Awaken the Guardian", které se posunulo směrem k mytické atmosféře.  V roce 1987, předtím, než skupina začala pracovat na dalším albu, odešel původní zpěvák John Arch. Ray Adler se k Fates Warning připojil v roce 1988 a skupina vydala své první album s ním, "No Exit".  Neustálé změny v sestavě pokračovaly odchodem bubeníka Stevea Zimmermana v roce 1988, kterého v roce 1989 nahradil Mark Zonder. V téže roce spatřilo světlo světa album "Perfect Symetry". Ve skladbě "At Fates Hands" hostoval tehdejší klávesista Dream Theater Kevin Moore.  Roku 1991 bylo vydáno album "Paralells", které někteří kritikové považují za komerční. Ve skladbě "Life in Still Water" se objevil nový zpěvák Dream Theater James LaBrie.  V roce 1995 vyšla kompilace "Chasing Time", která obsahovala i dvě předtím nikdy nevydané skladby.  V roce 1996 Fates Warning opustili Joe DiBiase a Frank Aresti.  Tři zbývající členové - Alder, Matheos a Zonder – nahráli v roce 1997 album "A Pleasant Shade of Gray". Objevili se na něm také hostující hudebníci Joey Vera (baskytara) a Kevin Moore (piano, klávesy).Toto koncepční album, které bylo naprosto odlišné od jejich předchozích děl, odhalilo hlubší a temnější stránku Fates Warning. Původně 50minutová skladba byla rozdělena do 12 písní.  V roce 1998 se na hudebním trhu objevilo živé dvojalbum "Still Life". První disk obsahoval "A Pleasant Shade of Gray" zahrané vcelku, zatímco na druhém byla kompletní verze skladby "The Ivory Gate of Dreams" z alba "No Exit" spolu s dalšími písněmi. Na tomto albu skupině pomáhali Bernie Versailles s doprovodnými kytarami, Jason Keaser s klávesami a Joey Vera s baskytarou. Japonská verze zahrnovala i studiovou cover verzi skladby "In Trance" od Scorpions.  V roce 2001 se k Fates Warning ještě jednou vrátili Moore a Vera, aby pomohli vytvoři další album "Disconnected".  "FWX", desáté studiové album, vyšlo v roce 2004. Bubeník Mark Zonder oznámil, že "FWX" bude jeho poslední album se skupinou, protože se toužil věnovat jiným svým zájmům, a v roce 2005 odešel.  V roce 2005 se objevilo koncertní DVD "Live in Athens" a byla také vydána CD verze.  Před nedávnem se k Fates Warning vrátil Frank Aresti, aby s nimi odehrál několik posledních koncertních turné. Můžeme ho vidět i na DVD "Live in Athens". Skupina nahrála skladby k nejrůznějším tributům, například "Closer to the Heart" na albu "Working Man" na počest Rush z roku 1996, "Saints in Hell" na "Legends of Metal" na počest Judas Priest z roku 1997 nebo "Sign of the Southern Cross" na "Holy Dio" na počest Ronnieho Jamese Dia z roku 2000.

Fates Warning je progresivně metalová skupina, kterou v roce 1983 v Hartfordu, Connecticut, U.S., založili John Arch, Jim Matheos, Victor Arduini, Joe DiBiase a Steve Zimmerman. Skupina stála u vzniku progresivního metalu; jejich raná alba jsou považována za zásadní pro vymezení samotného žánru. V bukletu rozšířené edice alba "Awaken the Guardian" poznamenal Mike Portnoy, bubeník Dream Theater: "Fanoušci i kritikové často přisuzují Dream Theater zásluhy za vytváření progresivního metalu koncem 80. a začátkem 90. let, ... pravdou ovšem je, že Fates Warning to dělali léta před námi."

Fates Warning is an American progressive metal band, formed in 1982 by vocalist John Arch, guitarists Jim Matheos and Victor Arduini, bassist Joe DiBiase, and drummer Steve Zimmerman in Hartford, Connecticut.  A pioneer of the progressive metal movement, Fates Warning is often credited as one of the so-called "Big Three" of the genre, along with Queensrÿche and Dream Theater; namely, the bands who are most responsible for progressive metal's creation, development and popularization. Their early work, influenced by the new wave of British heavy metal, is also important in the development of American power metal. Fates Warning rose to international fame in the 1980s and has experienced numerous lineup changes. From 1982 to 1996, and temporarily in 2010, Matheos and DiBiase were the only remaining original members of the band, with the former being the only constant member. Their current lineup consists of guitarist Jim Matheos, vocalist Ray Alder, bassist Joey Vera, and drummer Bobby Jarzombek.  Fates Warning has released twelve studio albums, two live albums, one compilation album, one VHS, three DVDs (each featuring live concerts) and four demo tapes. The band experienced major American commercial success with the 1986 release of their third studio album, "Awaken the Guardian", which peaked at No. 191 on the "Billboard" 200, and became the first album released on Metal Blade to enter that chart. Their next three albums—"No Exit" (1988), "Perfect Symmetry" (1989) and "Parallels" (1991)—were also successful; the former two peaked at No. 111 and No. 141 on the "Billboard" 200, respectively. By 2001, Fates Warning had sold over a million albums worldwide. Their most recent studio album, "Theories of Flight", was released on July 1, 2016.


Historie.

FIT ČVUT byla založena 1. července 2009, první rok výuky byl zahájen 21. září 2009. Vznikla rozšířením a rozdělením katedry počítačů na Fakultě elektrotechnické ČVUT. Do prvního ročníku se v roce 2009 imatrikulovalo necelých 500 studentů, z toho asi 10 % tvořily ženy a dívky. Asi 10 % studentů pocházelo ze Slovenska a dalších 10 % ze zemí východní Evropy. Studium od začátku probíhá v češtině a v některých oborech i v angličtině.  Rozběh fakulty byl v prvním roce hrazen z grantu Operačního programu Praha – Adaptabilita, z fondů ČVUT, půjček a ze sponzorských darů firem. V dalším roce také z dotací Ministerstva školství ČR.

Studium.

Studenti bakalářského a magisterského programu si volí obor během studia, nejpozději však se zadáním bakalářského/diplomové práce . V roce 2014 došlo k reakreditaci původního bakalářského studijního programu Informatika. Studenti nastupující od akademického roku 2015/2016 již nastupují do tohoto nově akreditovaného programu.

Studijní programy a obory.

Obory bakalářského studijního programu Informatika (BSP)  Standardní délka studia 3 roky, titul Bc  Specializace magisterského studijního programu Informatika (MSP)  Standardní délka studia 2 roky, titul Ing. Program navazuje na bakalářský studijní program Informatika.  FIT ČVUT pořadá každý rok algoritmickou soutěž FIKS určenou pro studenty středních škol . Pod záštitou FIT se také koná týmová praktická soutěž UNIT, pořádaná organizací BEST . Od založení FIT její studenti každý rok reprezentují ČVUT ve středoevropském kole (CERC) mezinárodní univerzitní týmové algoritmické soutěži ACM ICPC . Studenti se do středoevropského kola probojovávají skrze kvalifikační kolo CTU Open.

Konference, akce, semináře.

FIT každoročně pořádá řadu českých a mezinárodních akcí. Jedna z nich je mezinárodní linuxová konference LinuxDays. Spolupořádaná je také akce pro zájemce o operační systém GNU/Linux InstallFest. Dále se na půdě FIT pořádá největší setkání Python komunity v České republice – konference PyCon CZ, konference o právu a informačních technologií LAW FIT nebo také mezinárodní konferenci o stringologii The Prague Stringology Conference. Každý rok FIT pořádá Den otevřených dvěří a řadu dalších akcí pro zájemce o studium včetně letní školy pro středoškolačky. Přehled konferencí je možné sledovat na webových stránkách.

Katedry.

Výuku i výzkum na fakultě zajišťuje šest specializovaných pracovišť (kateder)

Budovy.

Fakulta se ve svých počátcích usídlila od 5. srpna 2009 v budově Masarykovy koleje ČVUT, která do té doby byla pronajímána ČSA. Od května 2011 sídlí fakulta v Nové budově ČVUT společně s Fakultou architektury. V této budově fakulta využívá všechny čtyři přednáškové místnosti a 3. patro budovy, kde je umístěn děkanát fakulty spolu s několika počítačovými a seminárními učebnami. Katedry pak od června 2011 sídlí v 9.–14. patře vedlejší budovy A, která je s Novou budovou propojena tubusem; zbytek budovy A je využíván Fakultou stavební. V budově A se krom kateder nachází také další počítačové a seminární učebny a specializované laboratoře. Fakulta od svého počátku využívá rovněž Ballingův sál a jednu počítačovou učebnu v Národní technické knihovně.

Fakulta informačních technologií ČVUT v Praze (FIT ČVUT) byla založena 1. července 2009 jako osmá fakulta ČVUT. Jejím prvním děkanem se stal Pavel Tvrdík, který byl děkanem zvolen znovu i v roce 2013. Pro období 2017–2021 byl v červnu 2017 novým děkanem zvolen Marcel Jiřina.

Faculty of Information Technology, Czech Technical University in Prague (FIT CTU) was established on the 1st of July, 2009, as the eighth and the youngest faculty of Czech Technical University in Prague. The school offers undergraduate and graduate programmes including doctoral programme. FIT CTU is part of many alliances and associations such as Informatics Europe.


Historie.

Když se v roce 1859 stal zároveň valašským i moldavským knížetem, spojil svou osobou obě rumunská knížectví, a to i později jako Spojená knížectví Valašska a Moldávie, čímž byl položen základ budoucímu Rumunsku. V roce 1862 byl tento celek přejmenován na Spojená knížectví Rumunska. Alexander Ioan Cuza však neuspěl při realizaci své zemědělské reformy a také v systému vlády, v němž měl za vzor Napoleona III. Když byl (díky tomu) v roce 1866 "domnitor" Cuza svržen, byla nabídnuta rumunská knížecí koruna hohenzollernskému princi Karlu Eitelovi von Hohenzollern-Sigmaringen. Ten nabídku přijal a stal se v roce 1866 rumunským knížetem a v roce 1881 prvním rumunským králem. Dynastie Hohenzollern-Sigmaringen pak v Rumunsku vládla až do komunistického převratu v roce 1947.

Rodina.

V roce 1844 se Alexandr oženil s moldavskou šlechtičnou Elenou Rosetti (1825–1909). Elena nemohla mít děti. V šedesátých letech měl Alexandr vztah s Marijou Catargiu-Obrenovičovou. Marija byla vdova po srbském knížeti Miloši Obrenovičovi a matka budoucího srbského krále Milana I. Obrenoviče. Alexandr měl s Marijou dva syny, Alexandra a Dimitrie, které Alexandrova manželka Elena vychovávala jako vlastní. Elena byla velkou filantropkou, starala se především o sirotky.

Moldavsko a Valašsko.

I po vyhnání Turků ze Sedmihradska koncem 17. století zůstávala podunajská vévodství Moldavsko a Valašsko pod jejich nadvládou. Od počátku 18. století na jimi kontrolovaná území Turci dosazovali své vládce. Těmi byli tzv. "fanarioné" - bohatí Řekové, žijící v cařihradské čtvrti Fanaru. Jejich úkolem bylo hlavně násobit zisky plynoucí z Moldavska a Valašska do turecké pokladny. Od konce 18. století v oblasti stoupal vliv Ruska. Roku 1775 Moldavsko ztratilo Bukovinu ve prospěch rodu Habsburků. Roku 1812 získalo Rusko Besarábii, moldavské území východně od řeky Prut. Roku 1829 tzv. drinopolským mírem získalo Rusko v podunajských knížectvích velký vliv a ovlivňovalo i obsazování knížecích stolců. Carskými vojáky bylo potlačeno i revoluční povstání z roku 1848. Nadvláda Petrohradu v zemi byla ukončena po porážce Ruska v krymské válce (1853-1856). Ochrana obou států , Moldávie a Valašska byla poté svěřena evropským velmocím.

Alexandru I. - sjednotitel.

Po svém otci pocházel Alexandru Ioan Cuza z moldavské bojarské rodiny. Jeho matka Sultana pocházela z bohaté fanarionské rodiny. Své vzdělání získal v kadetních školách v Postupimi a v Paříži. Jako účastník moldavské revoluce v roce 1848 byl zatčen. Uprchl s britskou pomocí a po návratu do Moldavska byl v roce 1850 jmenován plukovníkem a prefektem okresu Galati. Jako představitel strany Partida Nationala usiloval o sjednocení obou států. Roku 1858 byl jmenován ministrem války spojených knížectví Valašska a Moldavska. V lednu 1859 byl zvolen moldavským knížetem a o měsíc později knížetem valašským. 23.12.1861 jej osmanský sultán potvrdil jako vládce spojených knížectví. Roku 1862 vyhlásil Alexandr obě spojená knížectví za jediné knížectví rumunské. Turecko ovšem uznávalo toto sjednocení jen po dobu Alexandrova života.

Alexandru I. - reformátor.

Více než čtvrtina země byl v majetku církve. V letech 1863 – 1864 provedl Alexandr pozemkovou reformu, hlavně sekularizací církevního majetku. Na pozemkovou reformu navázal zrušením nevolnictví a zavedením všeobecného volebního práva. Reformy vyvolaly nespokojenost ortodoxní církve a šlechty. V roce 1864 vydal moderní trestní zákoník, jehož základem byl Napoleonův "Code civil". Alexandr také založil univerzity v Iasi a v Bukurešti. Universita v Bukurešti dodnes nese jeho jméno. Pokusu o puč čelil Alexandr poprvé v roce 1864. Podruhé byl dne 22. února 1866 napaden nespokojenými důstojníky ve svém paláci a donucen abdikovat. Druhého dne musel opustit Rumunsko a do exilu s ním odešla i jeho žena spolu s jeho milenkou Marijou. V emigraci žili střídavě v Rakousku, v Německu a Itálii. Elena přežila nejen manžela, Mariju a i své nelegitimní syny.

Rumunsko po Alexandrovi.

V roce 1866 převzal vládu v Rumunsku pruský důstojník, kníže Karl Eitel Friedrich Zephyrin z rodu Hohenzollern–Sigmaringen. Ten se stal rumunským knížetem jako Carol I. (nar. 1839, vládl 1866–1914, od roku 1881 jako král). Rumunsko bylo vyhlášeno královstvím po rusko–rumunském vítězství nad Turky ve válce 1877–1878. Rumunsko, které prohlášeno za nezávislé, získalo Dobrudžu s důležitým přístavem Constanta. Království bylo vyhlášeno 23.3. 1881 a Carol I. zavedl částečně demokratickou ústavu a pustil se do přebudování armády podle pruského vzoru. Rod Hohenzollern–Sigmaringen pak vládl v Rumunsku až do roku 1947, kdy bylo Rumunsko prohlášeno republikou.

Alexandr Jan Cuza (rumunsky: Alexandr Ioan Cuza) (20. březen 1820, Huși, Rumunsko – 15. květen 1873, Heidelberg, Německo) byl v letech 1859–1862 kníže Valašska a Moldávie a zároveň v letech 1859–1866 vládce resp. "domnitor" Spojených knížectví Valašska a Moldávie (od roku 1862 Spojené knížectví Rumunska).

Alexandru Ioan Cuza (, or Alexandru Ioan I, also anglicised as Alexander John Cuza; 20 March 1820 – 15 May 1873) was Prince of Moldavia, Prince of Wallachia, and later "Domnitor" (Ruler) of the Romanian Principalities. He was a prominent figure of the Revolution of 1848 in Moldavia. He initiated a series of reforms that contributed to the modernization of Romanian society and of state structures.


Historie.

O stavbě lanovky rozhodla městská rada již v roce 1891. Lanovka byla uvedena do provozu v červenci 1900 společností "Decauville". Mezi 1. listopadem 1931 a 2. únorem 1935 nahradil lanovku autobus. V roce 1933 se provozovatelem lanovky stala společnost STCRP ("Société des transports en commun de la région parisienne") a byla pověřena ji zmodernizovat. Systém lanovky s vodní zátěží byl nahrazen elektrickým pohonem. V roce 1949 byla lanovka spolu s další městskou dopravou převedena na společnost RATP. Na počátku 90. let 20. století byla lanovka kompletně rekonstruována a modernizována, takže její provoz od 1. října 1990 do 5. října 1991 nahrazoval tzv. Montmartrobus, jehož linka v této čtvrti běžně zajišťuje veřejnou dopravu. Původní plány na prodloužení lanovky podzemním tunelem až ke stanici metra Anvers byly odloženy. Náklady na modernizaci dosáhly 43,1 miliónů franků. Dne 7. prosince 2006 došlo k nehodě při zkoušce brzd. Až 30. června 2007 se podařilo zprovoznit jednu kabinu a 2. srpna 2008 druhou.

Charakteristika.

V pravém slova smyslu se nejedná o lanovou dráhu, ale o šikmý výtah (obdobně jako je lanová dráha hotelu NH Praha). Od 1. června 1991 je lanovka vybavena dvěma elektricky poháněnými vozy, každý s kapacitou 60 míst. Tím je umožněno přepravit až 2000 osob za hodinu v každém směru. Výškový rozdíl činí 36 metrů, trasa je dlouhá 108 metrů a cesta trvá necelých 90 sekund. Obě stanice navrhl architekt François Deslaugiers, zatímco nové vozy navrhl designér Roger Tallon, který je autorem designu vagónů TGV Atlantique. Kabiny mají prosklené boky a částečně i střechu, aby cestující mohli během jízdy obdivovat bazilikou Sacré-Coeur. Obdobně jsou prosklené i stanice. Každý vůz má vlastní navíjecí buben, takže i v případě výpadku jedné z kabin, může zůstat v provozu druhá.

Lanová dráha ve filmu.

Lanovka je výrazným prvkem čtvrti a proto se objevuje v mnoha filmech a televizních seriálech odehrávajících se na Montmartru. Jedním z nejznámějších je film "Prohnilí proti prohnilým" z roku 1990 s Thierry Lhermittem a Philippem Noiretem v hlavních rolích. Dále se objevila ve filmech "Les Randonneurs" (1997), "Louise (Take 2)" (1998), "El Tourbini" (2006) a v pilotním díle k seriálu "Capitaine Casta" (2007).

Funiculaire de Montmartre (česky zhruba "Lanovka na Montmartre") je pozemní lanová dráha, která se nachází v Paříži v 18. obvodu a dopravuje cestující na vrcholek Montmartru, kde se nachází Bazilika Sacré-Cœur. Lanovku provozuje dopravní podnik RATP a je integrovaná do systému MHD. Dráha je v provozu každý den od 6:00 do 0:45. Ročně převeze zhruba 2 milióny pasažérů. Současná podoba dráhy pochází z let 1990–1991.

The Montmartre Funicular () is an inclined transport system serving the Montmartre neighbourhood of Paris, France, in the 18th arrondissement. Operated by the RATP, the Paris transport authority, the system opened in 1900, and was entirely rebuilt in 1935 and again in 1991.  Notably, the system is today a funicular in name only. Its formal title, the "Montmartre Funicular", is a vestige of its earlier configuration, namely where its cars operated in a counterbalanced, interconnected pair, always moving in opposite directions in concert, thus meeting the definition of a "funicular". The system now uses two independently operating cars that can each ascend or descend on demand, qualifying as a "double inclined elevator" — retaining the term "funicular" in its title as a historical reference.  The system carries passengers between the base of Montmartre and its summit — accessing the nearby Sacré-Cœur basilica and paralleling the adjacent staircases of Rue Foyatier. The cars climbs in under a minute and a half and carry two million passengers a year.


Země bez zahraničních vztahů s Izraelem.

Izrael nemá žádné zahraniční diplomatické ani obchodní vztahy s 36 zeměmi, z nichž 22 je členy Ligy arabských států. V polovině ledna 2009, při konfliktu v Gaze, s Izraelem rozvázaly diplomatické vztahy čtyři země (Katar, Mauretánie, Bolívie a Venezuela).  14. ledna 2009 Bolívie a Venezuela přerušily diplomatické vztahy s Izraelem a o dva dny později Katar a Mauritánie přerušily s Izraelem styky jak politické, tak ekonomické. Tento krok nastal poté, co Bašár al-Asad a Chálid Mašál vyzvali v katarském hlavním městě Dauhá všechny arabské státy k přerušení vztahu s židovským státem na protest proti válce v Gaze. 6. března téhož roku pak izraelská diplomatická mise v Mauritánii zemi na výzvu mauritánských úřadů opustila, čímž bylo ukončeno devět let diplomatických vztahů. Mauritánská diplomatická mise v Izraeli opustila židovský stát již dříve, bez zaslání oficiálního vyrozumění izraelskému ministerstvu zahraničních věcí. Po Izraelském útoku na humanitární konvoj do Gazy se zhoršily vztahy Izraele s Tureckem, které zašlo až k přerušení kdysi strategicky důležité spolupráce v oblasti vyzbrojování a vyhoštění izraelského velvyslance, prohlášení, že Turecko bude izraelská letadla v jeho vzdušném prostoru identifikovat za nepřátelská a dopis z Knessetu Hilary Clintonové, doporučující jí, aby USA označily Turecko za stát podporující terorismus.

Částečné uznání a/nebo obchodní dohody.

V říjnu 2000 Bahrajn, Maroko a Omán přerušily diplomatické styky s Izraelem, čímž došlo k uzavření izraelských diplomatických misí v těchto zemí; obchodní a ekonomické svazky však nadále fungují. Maroko a Tunisko obvykle dovolují izraelským turistům vstupovat na svá území. Za zmínku rovněž stojí vřelé vztahy Izraele s marockým králem Hasanem II. Navzdory absenci plných diplomatických vztahů král Hasan od 70. let usiloval o arabsko-izraelský mír. Když v roce 1999 zemřel, tehdejší premiér Ehud Barak a ministr zahraničí David Levy (původem z Maroka) odletěli do Rabatu na jeho pohřeb.  Saharská arabská demokratická republika v Západní Sahaře částečně uznává Izrael.  Severní Korea umožňuje Izraelcům s izraelským pasem vstoupit na její území, avšak s Izraelem diplomatické styky nemá.

Afrika.

Angola.

Vztahy mezi Izraelem a Angolou jsou výborné a jsou primárně založeny na obchodu a proamerické zahraniční politice. V březnu 2006 dosáhl objem obchodu mezi oběma zeměmi 400 milionů dolarů. V roce 2005 navštívil angolský prezident José Eduardo dos Santos Izrael.

Eritrea.

Eritrea navázala s Izraelem vztahy krátce poté, co v roce 1993 získala nezávislost, a to přes protest arabských zemí. Izraelsko-eritrejské vztahy jsou úzké. Eritrea však odsoudila izraelskou vojenskou operaci Lité olovo.

Zahraniční vztahy Izraele zahrnují diplomatické vztahy a mezinárodní dohody státu Izrael s jinými zeměmi. Izrael vstoupil do Organizace spojených národů 11. května 1949. V současnosti má Izrael vztahy se 162 zeměmi.  Od svého založení čelil Izrael bojkotu ligy arabských států. Od Šestidenní války navázala vztahy i s několika arabskými zeměmi.

Israel has diplomatic relations with 162 of the 193 UN member states as of December 2019. Israel maintains full diplomatic relations and open borders with two of its Arab neighbours, Egypt and Jordan, after signing peace treaties in 1979 and 1994 respectively. Thirty-one UN member states do not recognize Israel. These include 19 of the 22 members of the Arab League: Algeria, Bahrain, Comoros, Djibouti, Iraq, Kuwait, Lebanon, Libya, Mauritania, Morocco, Oman, Qatar, Saudi Arabia, Somalia, Sudan, Syria, Tunisia, United Arab Emirates and Yemen. A further 9 are members of Organisation of Islamic Cooperation: Afghanistan, Bangladesh, Brunei, Indonesia, Iran, Malaysia, Mali, Niger and Pakistan. Other countries which do not recognise Israel include Bhutan, Cuba and North Korea. Israel is a member of a number of United Nations and other international organisations.  The close friendship with the United States has also been a linchpin of Israeli foreign policy for decades. From the establishment of the State of Israel in 1948 until the Iranian Revolution and the fall of the Pahlavi dynasty in 1979, Israel and Iran maintained close ties. Iran was the second Muslim-majority country to recognize Israel as a sovereign nation after Turkey. In the mid-20th century, Israel ran extensive foreign aid and educational programs in Africa, sending experts in agriculture, water management and health care. China is one of the few countries in the world to concurrently maintain warm relations with both Israel and the Muslim world at large, and is important in Israel's foreign policy due to its global influence which integrates with Israel's pragmatic economic management, political stability, as well as its regional strategic importance in the Middle East.


Historie.

Fonthill Abbey bylo výtvorem Williama Thomase Beckforda, který studoval u architekta Williama Chamberse a byl synem bohatého anglického plantážníka Williama Beckforda. Roku 1771, kdy bylo W. T. Beckfordovi deset let, zdědil milion liber (v přepočtu na dnešní poměry kolem 320 milionů) a roční příjem, který jeho současníci odhadovali na 100 000 liber. Tehdejší noviny ho proto popisovaly jako „nejbohatšího neurozeného muže v Anglii“.  Roku 1778 se Beckford poprvé setkal s Williamem Courtenayem, 11letým synem vikomta Courtenayho. Ve Fonthillu pro chlapce uspořádal velkolepou vánoční párty, která trvala tři dny. V té době Beckford začal psát svůj nejznámější román "Vathek". Roku 1784 byl Beckford obviněn Lordem Loughboroughem ze sexuálního zneužití Williama Courtenayho. Obvinění nebyla nikdy prokázána, ale Beckford po tomto skandálu musel opustit Anglii.  Odešel do exilu spolu se svou ženou Margaret Gordonovou, kterou hluboce miloval. Margaret však zemřela při porodu, když manželé našli útočiště ve Švýcarsku. Po této tragédii Beckford hodně cestoval - opakovaně do Francie, Německa, Itálie, Španělska a především do Portugalska, země, kterou měl ze všech nejraději. Přestože se ho anglická společnost stranila, rozhodl se v 90. letech 18. století vrátit do rodné země na fonthillské panství. Nechal ho obehnat zdí, dlouhou šest mílí a vysokou 3,65 m, aby na jeho pozemcích lovci nemohli klást pasti na lišky a zajíce. Park protínala asi pět mílí dlouhá alej.  Excentrický spisovatel si usmyslel, že si ve Fonthill vybuduje gotický letohrádek v podobě umělé zříceniny (tzv. folly). Těsně před zahájením stavebních prací si to však rozmyslel a rozhodl se pro panské sídlo podobající se katedrále. Mělo vyrůst na louce půl míle od palladiánského domu zvaného "Fonthill Splendens", který nechal vybudovat jeho otec na místě vyhořelého alžbětinského domu. Tuto budovu nechal Beckford nejprve částečně a později zcela zbourat.

Výstavba.

Když byly zveřejněny stavební plány, vzbudily velké pozdvižení a staly se okamžitě tématem rozhovorů ve vyšší společnosti i v architektonických kruzích v celé zemi. Beckford chtěl vybudovat věž vysokou 137 metrů. Ta by o 14 metrů převýšila katedrálu v Salisbury a stala se tak s odstupem nejvyšší stavbou ve Spojeném království. Výstavba opatství začala roku 1795. Jako vedoucího architekta si Beckford najal ve své době renomovaného Jamese Wyatta, který však neměl dostatečné znalosti v oblasti klenby a gotické architektury vůbec. Wyatt byl navíc známý tím, že stavební práce nenavštěvoval moc často a přenechal dohled Beckfordovi, který si přepracovával plány a dával pokyny stavebníkům.  500 dělníků pracovalo ve dne v noci. Aby stavbu urychlil, zlákal Beckford 450 dalších dělníků ze stavby kaple sv. Jiří na královském hradě Windsor - slíbil jim výrazně vyšší denní dávku piva ale. Na přepravu stavebního materiálu zabavil místním všechny žebřiňáky a povozy. Na oplátku jim Beckford za chladného počasí zdarma dodával uhlí a vlněné deky.  Beckford na stavební práce pečlivě dohlížel a chtěl, aby byly co nejrychleji hotové. Přes obavy odborníků, kteří je považovali za nedostatečné, se rozhodl využít staré základy malého zahradního domku, jenž dříve stával na tomto místě. Aby dělníci dostáli Beckfordovu přání dokončit stavbu co nejdříve, používali na jeho pokyn dřevo a cement místo obvyklého kamene a cihel, které by při plánované velikosti Fonthill Abbey byly mnohem vhodnější. Kromě toho se na zdi používalo nekvalitní vápno do malty a hrubé kamenné kvádry, které byly natřeny, aby vypadaly jako drahý přírodní kámen. Usychající maltu stříkali dělníci obarveným pískem, aby vypadala jako kámen. V průběhu roku se však ukázalo, že tyto zdi nejsou úplně vodotěsné a malta vytéká štěrbinami. Proto bylo třeba obložit stěny tenkými kamennými deskami, které zvyšovaly náklady.  První částí stavby byla věž, která dosáhla výšky 91 metrů, než se roku 1801 zřítila. Beckford později zklamaně prohlásil, že mu bylo líto, že ji osobně neviděl padat. Poručil však, aby ji začali stavět znovu.  O šest let později, v roce 1807, se nová opět přiblížila výšce 90 metrů - a znovu se zřítila. Beckford okamžitě začal stavět další věž, tentokráte z tesaného kamene, který měl stavbě dodávat větší stabilitu. William Beckford se nakonec vzdal svého snu o věži vysoké 137 metrů a v roce 1813 prohlásil Fonthill Abbey za dokončené. Stavební náklady se vyšplhaly na obrovskou částku 273 000 liber (v přepočtu na dnešní poměry 87 400 000 liber).  Dlouho se předpokládalo, že za nestabilitu budovy způsobily staré základy. Tuto domněnku opravil dokument televizní stanice "Channel 4" o ztracených budovách Británie, který nechal provést radarový výzkum lokality a zjistil, že zákldy byly ve skutečnosti velmi mohutné a sahaly až na skalní podloží. Spíše se dnes vychází z toho, že stěny, které postaveny převážně ze dřeva, nemohly vydržet obrovskou zátěž (obzvláště vysoké věže), prohnuly se a pukly.

Architektura.

Fonthill Abbey bylo považováno za jednu z nejpodivuhodnějších staveb ve Spojeném království. Budova měla půdorys ve tvaru kříže s dvěma dlouhými křídly na sever a jih a dvěma kratšími na východ a západ. Nad čtvercových křížením se zvedala osmiboká hlavní věž, inspirovaná elyskou katedrálou, která se směrem nahoru lehce zužovala. Věžičky v rozích vybíhaly nad špičku a tvořily jakousi zdobenou korunu věže. S výškou 84 metrů Fonthill Abbey překonalo mimo jiné např. o devět metrů nižší katedrálu v Canterbury.  Západnímu křídlu dominovalo hlavní schodiště, které začínalo za téměř deset metrů vysokým lomeným gotickým portálem, kdežto východní portál byl vrouben dvěma věžemi. V severojižní chodbě mohl člověk v jakémsi průhledu spatřit celou její délku 95 metrů. Stejně jako portály byly i konce severojižní chodby zařízeny odlišně. V severní části byla úzká, v jižní oproti tomu mnohem širší a obcházela vnitřní dvůr s kašnou. Interiér byl provedený ve zlaté, červené, stříbrné a purpurové barvě, byl nadmíru přepychový, ale také přeplácaný a vyumělkovaný a v mnoha částech tísnivě tmavý. K tomu měla v budově být řada tajných dveří. Hlavní dveře byly vysoké 10 metrů.

Využití.

Beckford bydlel v opatství sám a používal jen jedinou z mnoha ložnic. Žil v ústraní, jen málokdy přivítal nějaké návštěvy – většinou pánské. Každý den však nechal připravoval jídlo pro 12 lidí, i když téměř vždy obědval sám. O Vánocích roku 1800 v opatství přijal vzácné hosty - navštívili ho admirál Horatio Nelson, jeho milenka Lady Hamiltonová a s nimi americký malíř Benjamin West.  Mezi obyvatelstvem se sídlo těšilo značné popularitě, ačkoliv ho člověk mohl obvykle vidět jen z velké vzdálenosti. Právě to přispělo k vytvoření různých legend a mýtů. Čas od času dovolil Beckford ojedinělým turistům prohlédnout si prostory opatství. Proto nechal vytisknout vstupenky, které stály po jedné guineji. Výjimečná stavba zaujala i malíře Johna Constabla, Johna Martina a Williama Turnera a zachytili ji na mnoha obrazech.  Jednou Beckford prohlásil, že si vezme vánoční oběd, jen když mu ho přinesou z nových kuchyní, a poručil dělníkům, aby si pospíšili. Jakmile bylo po jídle, kuchyně se zřítily.  V roce 1822 se Beckford kvůli krachu svých cukrových plantáží na Jamajce dostal do finančních potíží a byl nucen Fonthill Abbey prodat. Nabídl ho v aukčním domě Christie’s a prohlásil, že roční náklady na údržbu činí 30 000 liber (na dnešní poměry 9 600 000 liber), a proto kupec musí být buď šíleně pošetilý nebo velice odvážný člověk. V srpnu a září 1822 využilo příležitost bezplatně si budovu prohlédnout 600 a 700 osob – zdaleka ne jen zájemci o koupi. Beckford však aukci z vypočítavosti opět zrušil. Věděl, že tím ještě zvýší zájem a někdo bohatý nakonec neodolá pokušení a koupí sídlo, o němž mluvil celý národ - i za nepřiměřeně vysokou cenu. V létě 1823 znovu nabídl Fonthill Abbey k prodeji a tentokrát přilákala zpráva v září a říjnu více než 7 000 návštěvníků. Deník "The Times" podrobně informoval o náporu zájemců a nedostačujících možnostech k přenocování v okolí. Nakonec William Beckford prodal Fonthill Abbey za 330 000 liber (dnes asi 105 600 000 liber) obchodníkovi se zbraněmi Johnu Farquharovi.  O necelé dva roky později, 21. prosince 1825, se hlavní věž potřetí a naposledy zřítila a přitom zničila velkou část sídla. Očitý svědek popsal událost takto:  "„Spadla velmi krásným způsobem, nejprve klesala svisle a pomalu, pak praskla a rozletěla se na všechny strany po sousedících střechách.“"  Richard Grosvenor, 2. markýz z Westminsteru, nechal trosky v roce 1845 odstranit a zčásti je využil k stavbě nového domu poblíž. Do dnešních dnů se dochovaly jen vstupní brána na příjezdové cestě a malý pozůstatek severního křídla - Lancasterská věž ("Lancaster Tower") s přilehlou kaplí.  William Beckford zemřel roku 1844 v Bathu.

Fonthill Abbey (česky "Fonthillské opatství") bylo rozsáhlé novogotické venkovské sídlo vybudované na přelomu 18. a 19. století nedaleko městečka Hindon v anglickém hrabství Wiltshire (22 km západně od Salisbury) na přání britského spisovatele, politika a cestovatele Williama Thomase Beckforda. Dominantou budovy byla vysoká věž, která se kvůli stavebním nedostatkům několikrát zřítila a Fonthill Abbey se tak stalo známým příkladem architektonického velikášstí spojeného s technickou neznalostí.  Vzorem pro stavbu mohl být Beckfordův vlastní gotický román "Vathek" (1786), který popisuje příběh chalífy, jenž si chce postavit nejvyšší věž na světě, aby měl přehled o všech zemích.

Fonthill Abbey—also known as Beckford's Folly—was a large Gothic Revival country house built between 1796 and 1813 at Fonthill Gifford in Wiltshire, England, at the direction of William Thomas Beckford and architect James Wyatt. It was built near the site of the Palladian house, later known as Fonthill Splendens, which had been constructed by his father William Beckford. This, in turn, had replaced the Elizabethan house that Beckford the elder had purchased in 1744 and which had been destroyed by fire in 1755. The abbey's main tower collapsed several times, lastly in 1825 damaging the western wing. The entire abbey was later almost completely demolished.


Historie.

Letiště Tivat bylo postaveno v roce 1971 s jednou ranvejí (rozměry 2500x40m), se 7 parkovacími místy pro dopravní letadla a kapacitou až 6 přistání za hodinu. Spolu s druhým mezinárodním letištěm v Černé Hoře – letištěm Golubovci v Podgorici – jej provozuje státem vlastněná společnost "Aerodromi Crne Gore".  V roce 2006 prošlo letiště rozsáhlou rekonstrukcí.

Charakter letiště.

Cestujícím slouží jeden mezinárodní terminál zpracovávající všechny vzlety i přílety. Plánuje se i vybudování malého VIP terminálku. V roce 2006 prošlo letiště rozsáhlou rekonstrukcí. Je zde 12 odbavovacích pultů, obchůdky, půjčovny aut, pobočky bank apod. Všechny lety jsou naváděny kontrolní věží s radarem na jednu přistávací a vzletovou dráhu o délce 2 500 metrů.  Protože jsou dvě hlavní černohorská letiště od sebe vzdálena pouhých 80 km, Tivat zpracovává pouze mezinárodní lety, vnitrostátní lety byly nahrazeny charterovými.  V roce 2007 prošlo letištěm 573 914 cestujících, na jaře 2009 vzrostla vytíženost letiště o 4%. Do tohoto roku to bylo největší černohorské letiště, začátkem února 2009 se stalo vytíženějším podgorické letiště.

Poloha.

Tivatské mezinárodní letiště leží v Boce Kotorské, zálivu na pobřeží Jadranu Navzdory tomu, že ho obklopují vysoké hory a ranvej leží jen 50 metrů od pobřeží, nedošlo na letišti k žádné nehodě. Ovšem vzhledem k horskému terénu a špatnému světelnému navádění je letiště otevřeno pouze za denního světla. Letiště je jedno z nejnebezpečnějších pro přiblížení na přistání, i pro čekání pro přijetí ve vzduchu.

Aerolinie a destinace.

Z Tivatu pravidelně startují lety do různých evropských metropolí a měst, nejčastější spojení je do Bělehradu.

Mezinárodní letiště Tivat (IATA: TIV, ICAO: LYTV) (černohorsky: Међународни Аеродром Тиват, "Medžunarodni aerodrom Tivat") je mezinárodní veřejné civilní letiště, nacházející se 4 km od černohorského letoviska Tivat.

Tivat Airport (, "Aerodrom Tivat") is an international airport serving the Montenegrin coastal town of Tivat and the surrounding region.  The airport is situated south of the centre of Tivat, with the runway aligned with the "Tivat Field" ().  It is the busier of two international airports in Montenegro, the other being Podgorica Airport. Traffic at the airport follows the highly seasonal nature of the tourism industry in coastal Montenegro, with 80% of the total volume of passengers being handled during the peak season (May–September). It has been one of the fastest growing airports in the region, doubling passenger flow in the 2006–2016 period.


Počátky kariéry.

Narodila se dne 16. dubna 1971 o velikonoční neděli, v Lake Jacksonu v Texasu jako nejmladší ze tří dětí do rodiny Abrahama Quintanilla mladšího a Marcelly Ofelie (za svobodna Samora). Její matka je poloviční Čerokézka a její otec je mexický američan, který byl před narozením svých dětí hudebníkem. Svých snů se ale vzdal, aby mohl podporovat rodinu. Selena byla vychovávána ve víře Svědků Jehovových. Se zpěvem začala ve věku svých tří let za doprovodu svého otce na kytaru. Když jí bylo devět let, její otec založil hudební skupinu s názvem Selena y Los Dinos, která se skládala z jeho dětí. Zpočátku vystupovali v rodinné restauraci, ale brzy nato zkrachovali. Přestěhovali se do Corpus Christi, kde vystupovali kdekoliv se dalo – na rozích ulic, svatbách, oslavách a veletrzích. V roce 1984 nahrála svou první LP desku pro Freddie Records. Naučila se španělsky, když poslouchala ostatní mluvit. Album se neprodávalo v obchodech, protože nakladatelství nevěřilo, že by zpěvačka mohla prodat desku. Její otec si koupil všechny originální nahrávky.  Selena byla ve škole ostatními dívkami šikanována. Když byla v osmé třídě, její otec ji vytáhl ze školy. Její program vystoupení se začal čím dál tím více plnit a bylo pro ni příliš těžké zůstat na státní škole. Vypracovávala a posílala domácí úkoly ve svém autobuse na turné. Ve věku sedmnácti let získala maturitní diplom z The American School of Correspondence v Chicagu. Také byla přijata na Louisianskou státní univerzitu.  V roce 1985 nahrála svou druhou LP desku s názvem "The New Girl in Town". Album se v obchodech neprodávalo kvůli problémům s autorskými právy. Selena se stala hudebním hostem v "Johnny Canales Show", kde zpívala "Oh Mama" z jejího druhého LP. V roce 1986 vydala desku s názvem "Alpha", jež se stala její první úspěšně vydanou deskou. Pomohlo ji, že ji objevil Rick Trevi, zakladatel Tejano Music Awards. V roce 1987 získala cenu pro nejlepší zpěvačku roku. Stejnou cenu vyhrála i v následujících osmi letech a vydala další dvě LP: "And the Winner Is..." a "Muñequito de Trapo".

Selena Quintanilla-Pérez (16. dubna 1971, Lake Jackson, Texas – 31. března 1995, Corpus Christi, Texas), známá jen jako Selena, byla americká zpěvačka a podnikatelka hispánského původu, označována za "Královnu Tejano hudby". Jako nejmladší z dětí mexickoamerických rodičů vydala své první hudební album již ve dvanácti letech. V roce 1987 se stala zpěvačkou roku na předávání cen Tejano Music Awards a podepsala smlouvu s hudebním vydavatelstvím EMI na několik dalších let. Její sláva dosáhla vrcholu na počátku 90. let, především ve španělsky mluvících zemích. Roku 1992 vydala album "Entre a Mi Mundo" a po roce koncertní album "Selena Live!", za nějž získala cenu Grammy v kategorii Nejlepší výkon mexickoamerického zpěváka.  Ve věku 23 let byla 31. března 1995 zastřelena Yolandou Saldívarovou, prezidentkou svého fanklubu. Po dvou týdnech, 12. dubna, texaský guvernér George W. Bush prohlásil den jejího narození za oficiální "Selenin den" v Texasu. V roce 1997 společnost Warner Bros. uvedla film "Selena" s Jennifer Lopez v hlavní roli o jejím životním příběhu. V červnu 2006 bylo otevřeno k její památce muzeum Mirador v texaském městě Corpus Christi a před ním postavena bronzová socha v životní velikosti.

Selena Quintanilla-Pérez (; April 16, 1971 – March 31, 1995) was an American singer, songwriter, spokesperson, model, actress, and fashion designer. Called the Queen of Tejano music, her contributions to music and fashion made her one of the most celebrated Mexican-American entertainers of the late 20th century. "Billboard" magazine named her the top-selling Latin artist of the 1990s decade, while her posthumous collaboration with MAC cosmetics became the best-selling celebrity collection in cosmetics history. Media outlets called her the "Tejano Madonna" for her clothing choices. She also ranks among the most influential Latin artists of all time and is credited for catapulting a music genre into the mainstream market.  The youngest child of the Quintanilla family, she debuted on the music scene in 1981 as a member of the band Selena y Los Dinos, which also included her elder siblings A.B. Quintanilla and Suzette Quintanilla. She began recording professionally in 1981. In the 1980s, she was often criticized and was refused bookings at venues across Texas for performing Tejano music—a male-dominated music genre. However, her popularity grew after she won the Tejano Music Award for Female Vocalist of the Year in 1987, which she won nine consecutive times. She signed with EMI Latin in 1989 and released her self-titled debut album the same year, while her brother became her principal music producer and songwriter.  Selena released "Entre a Mi Mundo" (1992), which peaked at number one on the US "Billboard" Regional Mexican Albums chart for eight consecutive months. The album's commercial success led music critics to call it the "breakthrough" recording of her musical career. One of its singles, "Como la Flor", became one of her most popular signature songs. "Live!" (1993) won Best Mexican/American Album at the 1994 Grammy Awards, becoming the first recording by a female Tejano artist to do so. In 1994, she released "Amor Prohibido", which became one of the best-selling Latin albums in the United States. It was critically acclaimed as being responsible for Tejano music's first marketable era as it became one of the most popular Latin music subgenres at the time.


Záporná permitivita.

Prostředí se zápornou permitivitou (vektory D (elektrická indukce) a E (intenzita elektrického pole) míří opačným směrem) je známo ve fyzice plazmatu. Uměle ho lze vytvořit například pomocí soustavy paralelních drátků.  Dopadající elektromagnetická vlna bude v oblasti rezonance absorbována a nebude prostředím procházet. Rozsáhlé pole drátků má vzhledem k vlně relativně izotropní odezvu a je snadno zkonstruovatelné pro radiové i vyšší frekvence. Při dalších objevech v oblasti nanotechnologií, za dodržení malých rozměrů a nanovláken nebude problém takové pole realizovat i v optické oblasti (ve viditelném spektru).

Záporná permeabilita.

První návrh na metamateriálu s zápornou permeabilitou pochází od Johna Pendryho z roku 1999. Metamateriál je složen z mnoha se opakujících štěrbinových rezonátorů. V původním návrhu jde o dva koncentrické vodivé kroužky (vytvořené například z mědi), z nichž každý má štěrbinu na opačné straně. Kroužky jsou kapacitně i indukčně provázány. Elektromagnetická vlna dopadající kolmo na rezonátor v něm při rezonanci vybudí proud s jedním maximem tekoucí podél kroužků. Rezonátor se chová jako magnetický dipól s velmi intenzivní odezvou na elektromagnetickou vlnu. Možné jsou i vyšší rezonance na vyšších frekvencích s více maximy proudu tekoucího podél kroužků. Na opačných stranách každé štěrbiny se hromadí opačné elektrické náboje.  Základní návrh štěrbinového rezonátoru má při rezonanci i nenulový elektrický dipólový moment. Symetrické analogie mají elektrický dipólový moment nulový.

Záporný index lomu.

Strukturu kovových metamateriálů lze uspořádat tak, aby jimi procházelo světlo. Dosahuje se toho ovlivňováním vztahů mezi elektrickým polem, magnetickým polem a směrem toku záření. Použití různých profilů indexu lomu umožňuje výrobu metamateriálů, u nichž nastává rezonanční chování dielektrické permitivity, která má na rozdíl od kovových metamateriálů zanedbatelnou absorpci. Světlo neodrážejí, ale ani neabsorbují. Stavební prvky jejich povrchu jsou menší než vlnová délka záření, se kterým reagují. Tyto vlastnosti metamateriálů bývají médii prezentovány jako cesta k "plášti neviditelnosti" nebo obdobně.  Vlastnosti hypotetického materiálu se záporným indexem lomu teoreticky analyzoval ruský vědec Victor Veselago v roce 1968. Takový materiál by měl zcela mimořádné chování. Magnetické vektory B (magnetická indukce) a H (intenzita magnetického pole) by mířily opačným směrem, stejně tak elektrické E (intenzita elektrického pole) a D (elektrická indukce). Vektory k, E, B by tvořily levotočivou ortogonální soustavu, hovoříme tedy o "Left Handed" materiálu (materiál, který vykazuje současně zápornou permitivitu a permeabilitu). Poyntingův vektor určujíce směr přenosu energie by mířil na opačnou stranu než obvykle a grupová rychlost (ve směru přenosu energie) by měla proto opačný směr než fázová rychlost. Lom na rovinném rozhraní s Left Handed materiálem by probíhal na druhou stranu od kolmice než v běžném materiálu.  K vytvoření prostředí se záporným indexem lomu se osvědčila struktura dvou kovových destiček s otvory, oddělených vhodným dielektrikem. Vzdálenosti mezi otvory musely být menší, než je vlnová délka elektromagnetického záření. Jako dielektrikum byl použit oxid india a cínu, tloušťky pouhých 15 nm (což odpovídá několika desítkám molekulových vrstev). Na dielektrikum byly naneseny dvě vrstvy stříbra (33 nm), oddělené vrstvou hliníku (38 nm). Povrch stříbra dále chránila 10 nm vrstva hliníku. Otvory v kovových vrstvách byly rozmístěny tak, aby vrchní a spodní destička stříbra způsobila rezonanční pík permeability.

Příklad.

Fyzik Jason Valentine vysvětluje princip metamateriálů ovlivňující index lomu takto: „Když pozorujete rybu ve vodě, zdá se být o něco dál, než je ve skutečnosti. Podobně i hůl shora ponořená do vody se jakoby láme." "Kdyby se ale voda chovala jako jejich metamateriál, vše by bylo jinak." „Je to šílené, ale zdálo by se, že je ryba nad vodní hladinou."

Neviditelnost.

Předpokladem „neviditelnosti" je, že vlákna či spíše destičky povrchu "kouzelného pláště" jsou menší než vlnová délka záření, s nímž reagují.  Teoreticky tento fenomén vypočítal John Pendry z londýnské vysoké školy Imperial College společně s kolegy z americké Dukeovy univerzity. Pedryho tým v roce 2006 přišel s materiálem, který dokázal přesměrovat paprsky, pracoval, nicméně se týkal jen záření s větší vlnovou délkou, než jaké je lidské oko schopné zachytit. Pro záření s menší vlnovou délkou bylo zapotřebí vyvinout nanostrukturní metamateriál, u kterého je však přesné nastavení optických vlastností mnohem obtížnější záležitostí.  Zásadním přínosem v této oblasti je práce od dvou týmů z univerzity v Berkeley, obou vedených profesorem Xiang Zhangem, vyvinuly v roce 2008 metamateriál, který odklání i viditelné světlo. Jeden z týmů přitom využil střídání stříbrného nanovlákna a dielektrických kovových vrstev, které nakonec ještě provrtal. Látka, kterou v Berkeley vyrobili, měla záporný index lomu, mohla tedy ohýbat světlo kolem trojrozměrných objektů a vyvolat tak efekt jejich zmizení.  Látka byla směs kovových materiálů, keramiky, teflonu a vláknových kompozitů. „Neviditelným pláštěm“ bylo deset prstenců z tenkých pásů metamateriálu tvořeného optickými vlákny a měděnými cylindry. Takový objekt se dokázal skrýt před mikrovlnným zářením.  Do reálné výroby "neviditelného pláště" bylo v roce 2009 ještě daleko. V roce 2009 bylo třeba vyvinout nové metamateriály, které budou odvádět další typy záření, především viditelné světlo. Nebylo totiž možné zpracovávat paprsky klasické viditelné části spektra (světla). Princip "neviditelnosti" byl v roce 2009 ověřen jen v oblasti mikrovln (radarového záření) a to pouze v jedné rovině, nikoli v celém trojrozměrném prostoru. Neviditelný obal zatím vždy po sobě zanechal v mikrovlnách stopu, takže šel "zmizelý" předmět znovu vystopovat. V ideální situaci by plášť i s jakýmkoli předmětem byl zcela neviditelný. Pozorovatel by tedy vnímal pouze to, co se nachází za pláštěm a neměl by ani pojmout podezření, že skrytý předmět existuje. V roce 2009 nebylo také ani teoreticky jasné, jestli lze vytvořit objekt, který bude současně neviditelný v běžném světle, v radarových vlnách i třeba v infračerveném záření.  Profesor Pendry v roce 2007 tvrdil, že se podaří vytvořit plášť z metamateriálů, kterými půjde obalit bojové letadlo nebo tank. "„Nemůžete ale chtít, aby neviditelný plášť byl příliš tenký. Nebude to nic, co by kolem vás vlálo ve větru,"" připomněl. Předpovídá, že půjde o pevnou konstrukci kolem předmětu, nikoliv o lehký plášť s kterým by bylo možné pohybovat.  Oba týmy z Berkeley jsou financované americkou vládou.  Neviditelnost pro mechanické vlny není možná.

Budoucnost.

Metamateriály jsou materiály budoucnosti, lidstvo v roce 2009 pouze začínalo s objevování jejich možností. Veselagova čočka v oblasti radiových frekvencí a nové typy filtrů elektromagnetických vln byly v roce 2009 ale již objeveny.  Metamateriály mohou být v budoucnosti využity:

Metamateriál je uměle vyrobený kompozitní materiál, který díky své vnitřní struktuře získává neobvyklé a nové elektrické a magnetické vlastnosti a také některé optické charakteristiky (permitivitu, permeabilitu, index lomu), které se u běžných přírodních látek nevyskytují. Tyto vlastnosti vykazovaly v roce 2007 vyráběné metamateriály pouze v určitém rozsahu vlnových délek, jinde se chovaly jako běžné prostředí.

A metamaterial (from the Greek word μετά "meta", meaning "beyond" and the Latin word "materia", meaning "matter" or "material") is any material engineered to have a property that is not found in naturally occurring materials. They are made from assemblies of multiple elements fashioned from composite materials such as metals and plastics. The materials are usually arranged in repeating patterns, at scales that are smaller than the wavelengths of the phenomena they influence. Metamaterials derive their properties not from the properties of the base materials, but from their newly designed structures. Their precise shape, geometry, size, orientation and arrangement gives them their smart properties capable of manipulating electromagnetic waves: by blocking, absorbing, enhancing, or bending waves, to achieve benefits that go beyond what is possible with conventional materials.  Appropriately designed metamaterials can affect waves of electromagnetic radiation or sound in a manner not observed in bulk materials. Those that exhibit a negative index of refraction for particular wavelengths have been the focus of a large amount of research. These materials are known as negative-index metamaterials.  Potential applications of metamaterials are diverse and include optical filters, medical devices, remote aerospace applications, sensor detection and infrastructure monitoring, smart solar power management, crowd control, radomes, high-frequency battlefield communication and lenses for high-gain antennas, improving ultrasonic sensors, and even shielding structures from earthquakes. Metamaterials offer the potential to create superlenses. Such a lens could allow imaging below the diffraction limit that is the minimum resolution that can be achieved by conventional glass lenses. A form of 'invisibility' was demonstrated using gradient-index materials. Acoustic and seismic metamaterials are also research areas.  Metamaterial research is interdisciplinary and involves such fields as electrical engineering, electromagnetics, classical optics, solid state physics, microwave and antenna engineering, optoelectronics, material sciences, nanoscience and semiconductor engineering.


Popis.

Papírovníky jsou jednodomé nebo dvoudomé keře, šplhavé keře nebo stromy s jednoduchými střídavými listy s opadavými palisty. Při poranění roní mléčný latex. Čepel listů je jednoduchá nebo dlanitě laločnatá, na okraji zubatá, se 3 až 5 primárními žilkami a zpeřenou sekundární žilnatinou. Samčí květenství je úžlabní, klasovité nebo hlávkovité, s mnoha květy. Samičí květenství je hustě hlávkovité nebo protažené, podepřené vytrvalými listeny. Kalich (někdy uváděný jako okvětí) je srostlý z 3 nebo 4 lístků. Koruna chybí. Plody jsou srostlé do hustého kulovitého plodenství.

Etymologie.

Latinský název připomíná francouzského přírodovědce jménem Pierre Marie Auguste Broussonet (1761–1807), který v 18. století rostlinu přinesl do Evropy.

Rozšíření.

Rod papírovník zahrnuje v současném pojetí 10 druhů. Je rozšířen v temperátní a tropické Asii, Oceánii, na Madagaskaru a Komorských ostrovech. Papírovník čínský zdomácněl i v jiných částech světa, např. v Severní Americe, jižní Evropě a Austrálii.

Ekologické interakce.

Papírovník čínský je typická pionýrská dřevina. Semena zřídka vyklíčí pod zapojeným korunním lesním patrem. Pokud se však utvoří světlina, objeví se mladé rostliny a často vytvoří hustý porost. Papírovník roste často také podél silnic, na opuštěných polích a jiných narušených místech. Květy jsou opylovány větrem, rozšiřují ptáci pojídající dužninu plodů. V Jihovýchodní Asii je papírovník jednou ze živných rostlin housenek babočkovitého motýla bělopáska "Neptis hylas".

Taxonomie.

Rod "Broussonetia" je v současné taxonomii řazen do tribu "Dorstenieae" na základě studie z roku 2009. Předtím byl řazen do tribu "Moreae".  Počet udávaných druhů rodu se v různých zdrojích liší, což souvisí s dosud neustálenou taxonomií a vymezením rodů čeledi "Moraceae". Často jsou uváděny pouze 4 druhy. Některé další druhy sem byly postupně přeřazeny zejména z rodů "Morus" (morušovník), "Maclura" (maklura) nebo dokonce "Ficus" (fíkovník).

Význam.

Papírovník čínský ("Broussonetia papyrifera") se pěstuje jako okrasná dřevina. V České republice prospívá jen v nejteplejších oblastech a vyžaduje zimní kryt. Vysazuje se jako solitéra. Lýková lákna z vnitřní vrstvy kůry papírovníku slouží v Číně a Indočíně k tradiční výrobě kvalitního, pevného papíru a textilií. Vlákna jsou pevná a před příchodem nylonu se z nich také zhotovovaly provazy. Dužnaté části plodů papírovníku čínského jsou jedlé a mají sladkou chuť. Dřevo slouží k výrobě nábytku, listy a plody jsou užívány v lékařství proti průjmu, chorobám kolenních kloubů, závratím a impotenci. Pěstování rostliny má dlouhou historii v Polynésii, kde se z vláken zhotovovaly oděvy. V botanických zahradách se velmi zřídka pěstuje i jednodomý asijský druh papírovník Kazinockého ("B. kazinoki"), který je vysazen např. v asijské lesní části Pražské botanické zahrady v Tróji.  Existují i okrasné kultivary papírovníků, např. "B. papyrifera" 'Golden Shadow' s jasně žlutými listy, 'Laciniata' s dřípenými listy, 'Variegata' a 'Kuanyin' se skvrnitými listy nebo variegátní "B. kazinoki" 'Color Palette'.  Papírovník čínský je v některých oblastech, např. v Indii, Austrálii, Argentině či v jižních státech USA, invazní rostlinou, podobně jako v některých zemích tropické Afriky (Uganda, Ghana aj.) V Pákistánu je dokonce řazen mezi 6 nejobtížnějších invazních rostlin, neboť zde obsadil rozlehlé oblasti a vytlačuje původní vegetaci. Za jednu z nejhorších invazních rostlin je považován i v argentinských pampách.

Papírovník ("Broussonetia") je rod rostlin z čeledi morušovníkovité ("Moraceae"). Jsou to dřeviny s jednoduchými střídavými listy a drobnými bezkorunnými květy nahloučenými v kulovitých nebo klasovitých květenstvích. Rod zahrnuje 10 druhů a je rozšířen v Asii, Oceánii a na Madagaskaru. Nejvíc druhů roste v Asii. Papírovník čínský je pěstován v teplých oblastech České republiky jako okrasná dřevina.

Broussonetia is a genus of four species of trees in the family Moraceae, native to eastern Asia. One of these is the paper mulberry "(Broussonetia papyrifera)", whose bark fiber is used to make high-quality paper in China, Korea, and Japan. This species has been widely introduced and has become invasive in some areas.


Životopis.

Fred Zinn žil v Battle Creek v Michiganu. Při návštěvě Francie v srpnu 1914 nastoupil do francouzské cizinecké legie krátce po vypuknutí první světové války. Působil na Západní frontě až do 1. února 1916, kdy byl zraněn během německého dělostřeleckého útoku.  Zinn byl převeden do francouzské "Aéronautique Militaire" 14. února 1916, kde sloužil jako střelec u "Escadrille F-14" od 12. prosince 1916 do 21. října 1917. Často nad rámec svých povinností pořizoval průzkumné fotografie za nepřátelskou linií.  Zinn byl jedním z prvních pilotů, kteří se pokusili fotografovat pozice nepřátelských vojsk z ptačí perspektivy, což mohlo pomoci velitelům přímo na místě. To se dříve provádělo z balónů s posádkou, která však byla ohrožena nepřátelskou palbou a nemohla se dostat příliš daleko za nepřátelskou linii. Tím, že se mohlo letět a fotografovat přímo nad nepřátelskými pozicemi, Zinn jako první poskytl francouzským velitelům mnohem lepší pohled na bojiště a techniku.  V zákopové válce se také pro ostatní země brzy stala letecká fotografie běžnou praxí.  Zinn byl dvakrát vyznamenán francouzskou vládou za statečnost při létání nízko nad nepřátelskými pozicemi při těchto průzkumných misích.  Poté, co Spojené státy americké vstoupily do války v roce 1917, vstoupil Zinn do USA Army Air Service jako kapitán a přidal se k americkému GHQ u Chaumont až do uzavření příměří s Německem 11. listopadu 1918. Byl jedním z malého počtu legionářů, kteří vstoupili do války v srpnu 1914 a přežili více než čtyři roky aktivní služby a více než tři roky v bojových jednotkách. Některé francouzské cizinecké legie měly téměř 100% obětí v intenzivní zákopové válce.  Zinn se vrátil do Spojených států po válce a pokračoval v létání, včetně cesty do San Francisca, kde však jeho dvouplošník musel létat pouze nad Sanfranciskou zátokou kvůli bezpečí pro občany.

Friedrich Wilhelm "Fred" Zinn byl americký průkopník fotografování ze vzduchu a vojenského zpravodajství. Jako dobrovolník létal s francouzskou "Air forces" v první světové válce.

Friedrich Wilhelm "Fred" Zinn was a volunteer American aviator of German descent who flew with French Armée de l'Air forces in World War I and an early pioneer of aerial photography for wartime reconnaissance and Military intelligence.  Fred Zinn lived in Battle Creek, Michigan. While visiting France in August 1914, he joined the French Foreign Legion shortly after the outbreak of World War I. He was one of the group who signed the American Volunteer Corps flag in Paris on October 17, 1914, before departing for Rouen.  He served on the Western Front until February 1, 1916, when he was wounded for the second time during a German artillery attack.  Zinn transferred to the French Aéronautique Militaire on February 14, 1916. He served as gunner and bombardier with Escadrille F-14 from December 12, 1916, until October 21, 1917, often augmenting his bombing duties by taking reconnaissance photographs of enemy lines before returning to base.  Zinn was one of the first aviators to attempt to photograph enemy troop positions from the air to assist commanders on the ground. This had previously been done from manned balloons, but they were vulnerable to enemy fire and had to be kept behind the lines. By flying directly over enemy positions and taking photographs, Zinn provided French commanders with a far better view of the battlefield, and the techniques he and others developed soon became standard practice for both sides in the trench warfare style conflict.  He was decorated twice by the French government for bravery for flying low over enemy lines on these reconnaissance missions.  Although not formally assigned to the American Lafayette Escadrille, Zinn was recorded as an observer for the Escadrille, presumably while taking aerial photographs.  After the United States entered the war in 1917, Zinn entered the U.S. Army Air Service as a captain and was attached to American GHQ at Chaumont until the Armistice on November 11, 1918. He was one of a small number of Legionnaires who entered the war in August 1914 to survive over four years of active service and over three full years in combat units. Some French Foreign Legion units had close to 100% casualties in the intense trench warfare.


Historie a demografický vývoj.

Území města se nachází v oblasti úrodné Opavské pahorkatiny (polsky "Płaskowyż Głubczycki"), na severním vyústění Moravské brány, tedy v oblasti velmi příhodné k osídlení; o tom svědčí množství archeologických nálezů ze všech období pravěku, pohřebišť i sídlišť, jejichž výzkumu se věnovali především archeologové z Jagellonské university v Krakově. Je doloženo paleolitické osídlení z doby před 20 000 lety, i osady prvních zemědělců z mladší doby kamenné. Na katastru obce bylo odkryto rozsáhlé pohřebiště kultury popelnicových polí z pozdní doby bronzové (kolem r. 1000 př. n. l.); na stejném místě bylo zjištěno i cca 30 hrobů náležející k nekropoli keltské (doba laténská, 3. století př. n. l.)  V 11. století zde existovala osada podřízená českému králi. V období biskupa Brunona byla silně osídlena německým obyvatelstvem.  První písemná zmínka o obci jménem "Katscher" pochází z roku 1266; podle historických pramenů název pochází z poněmčeného českého slova "kačer" (německy "Enterich"). V roce 1321 je Ketř zmiňována již jako město, městskými právy byla nadána olomouckým arcibiskupem Konrádem I.  Do 16. století měli v Ketři většinu obyvatelé polské národnosti ?, později začali převažovat obyvatelé moravského a německého původu. V roce 1822 žilo v Ketři 2626 obyvatel, koncem 19. století jejich počet překročil čtyři tisíce. Po připojení okolních vsí v roce 1935 se počet obyvatel zvýšil na 9 032 osob. Léta druhé světové války (1939-1945) Ketř přečkala celkem pokojně, avšak v jejím závěru v březnu 1945 byla obsazena Rudou armádou, která po sobě zanechala spálené a zničené město. Většina obyvatel německé národnosti byla vysídlena a stavební materiál získaný při demolici rozbořených domů byl odvezen k výstavbě Varšavy a Nové Huti (Krakov). Do zničeného města začali přicházet noví obyvatelé především z jihovýchodního Polska a lidé vysídlení z východních oblastí Polska (které po válce připadly SSSR); město se začalo vracet do života. V současné době žije v Ketři 95% obyvatel původem z jiných oblastí Polska, pouze 5% tvoří původní obyvatelé.  Ketř byla odedávna známa jako město tkalců. Již v roce 1539 je zde zmiňováno bratrstvo tkalcovských tovaryšů a v roce 1569 vznikl tkalcovský cech. V roce 1784 bydlelo v Ketři 46 pláteníků a 3 soukeníci, v roce 1840 se již v 350 dílnách tkal len a bavlna a v 36 dílnách vlna. V roce 1870 zde podnikatelé z Berlína vybudovali továrnu na plyš a koberce, tkalcovství začalo pro potíže s odbytem upadat. Pro rozvoj města a pomoc nezaměstnaným tkalcům byla pod vedením starosty založena společnost, která posléze položila základ ke vzniku továrny na výrobu dekoračních tkanin "Welur", která ve svých nejlepších časech zaměstnávala na 2 000 lidí. V současnosti podnik již neexistuje a tradici textilní výroby převzala B. K. továrna na koberce.  Mimořádně tragickými událostmi posledních let byly povodně, které město postihly opakovaně, v roce 1996 a 1997. Obrovská průtrž mračen v roce 1999 zpustošila nejdůležitější části města; její následky se likvidují dodnes.  Nachází se zde barokní kostel z 16.-18. století. Město bylo centrem panství Ketř, jež bylo jednou z Moravských enkláv ve Slezsku a jedinou Moravskou enklávou připojenou roku 1742 k Pruskému Slezsku.

Ketř (polsky "Kietrz", německy "Katscher") je město v Opolském vojvodství, v powiatu głubczyckém v gmině Kietrz v jižní části Opavské pahorkatiny, na řece Troje. Podle údajů z 30. června 2006 v městě žilo 6 313 obyvatel. Většina obyvatel je římskokatolického vyznání.

Kietrz (, ) is a town in Głubczyce County, Opole Voivodeship, Poland, near the border with the Czech Republic. As of 2019, it has a population of 6,005.


Popis.

Forestiery jsou převážně dvoudomé, opadavé nebo stálezelené stromy a keře s jednoduchými vstřícnými listy. Listy mohou být celokrajné nebo na okraji zoubkaté. Často vyrůstají na zkrácených větévkách. Květy jsou drobné, jednopohlavné (výjimečně oboupohlavné), uspořádané v málokvětých svazečcích nebo výjimečně v hroznech. Květenství vyrůstají v paždí listů nebo na starém dřevě. Kalich je drobný, s krátkou trubkou, nebo chybí. Koruna buď zcela chybí, nebo je složena z 1 až 2 drobných, volných korunních lístků. Tyčinky jsou v počtu 1 až 4, v samičích květech jsou zakrnělé. Semeník samičích květů obsahuje dvě komůrky, v nichž je zpravidla po dvou vajíčkách. Plodem je peckovice, obsahující obvykle jediné semeno.

Rozšíření.

Rod forestiera zahrnuje 21 druhů. Je rozšířen v USA, Mexiku, Střední Americe, Ekvádoru a na Karibských ostrovech. Centrum rozšíření je v Mexiku a na jihu USA (zejména v Texasu). Z Mexika je uváděno 10 druhů, z toho 6 endemických. V USA roste 8 druhů, z nichž nejdále na sever zasahuje forestiera špičatolistá (po Illinois a Indianu), "Forestiera ligustrina" (po Kentucky) a forestiera novomexická (po Utah a Nevadu). V Jižní Americe se vyskytuje jediný druh, "Forestiera ecuadorensis", který je endemitem Ekvádoru a byl popsán až v roce 2006.

Ekologické interakce.

Bezobalné, nenápadné květy forestier jsou opylovány větrem. Plody konzumuje celá řada různých druhů ptáků a zvířat. Forestiery jsou ve své domovině hostitelskými rostlinami housenek některých druhů martináčů ("Eupackardia calleta", "Hemileuca chinatiensis") a lišajů ("Sphinx libocedrus", "Sphinx lugens").

Taxonomie.

Rod "Forestiera" je v rámci čeledi "Oleaceae" řazen do tribu "Oleeae" a podtribu "Oleinae". Nejblíže příbuzným rodem je dle výsledků fylogenetických studií jihoamerický rod "Priogymnanthus". Mezi další příbuzné rody náleží např. "Olea", "Chionanthus", "Osmanthus" a "Phillyrea". Druh "Forestiera neomexicana" byl od druhu "Forestiera pubescens" odlišován zejména na základě lysých květenství a listů. Tento znak se však ukázal jako silně variabilní. Obě variety navíc spolu rostou na některých stanovištích společně. Proto byly oba druhy spojeny do druhu "F. pubescens".

Význam.

Některé odolnější druhy jsou spíše výjimečně pěstovány v botanických zahradách jako sbírkové rostliny. Nejčastěji pěstovaným druhem je forestiera novomexická ("Forestiera pubescens").

Forestiera ("Forestiera"), česky též forestierovka, je rod rostlin z čeledi olivovníkovité. Jsou to stromy a keře s jednoduchými vstřícnými listy a málo nápadnými, téměř bezobalnými květy v chudých květenstvích. Květy jsou opylovány větrem. Podem je peckovice. Rod zahrnuje 21 druhů a je rozšířen výhradně v Americe. Největší počet druhů roste v Mexiku a na jihu USA. Hospodářský význam je zcela okrajový. Vzácně jsou některé druhy pěstovány v botanických zahradách či arboretech i v České republice jako sbírkové dřeviny.

Forestiera is a genus of flowering plants in the olive family, Oleaceae. Members of the genus are often called swampprivets. Most are shrubs.  There are about 20 species, native to Mexico, Central America, the West Indies, Ecuador and the southern half of the United States. Phylogenetics indicate that "Forestiera" is sister to "Hesperelaea", an extinct North American lineage.  Species include:


Konstrukce.

Konstal 105N je standardní jednosměrný motorový tramvajový vůz v jehož pravé bočnici se nacházejí čtvery dveře (prostřední jsou zdvojené). Jedná se o čtyřnápravovou tramvaj se všemi hnacími nápravami.  Tramvaj 105N vznikla na přelomu 60. a 70. let 20. století zmodernizováním typu Konstal 13N. Z tohoto předchůdce byla použita elektrická výzbroj, vzhled karoserie ale byl změněn ze zakulaceného na hranatý, vozová skříň byla zároveň vylehčena. Boční okna byla zvětšena, byla přidána malá okna na bocích i čelech tramvaje, díky čemuž získaly vozy 105N přezdívku „akvárium“. Tramvaje vyrobené v počátcích výroby nemohly být spojované s ostatními vozy a jejich elektrická výzbroj měla problémy s vlhkostí. Tramvaje Konstal 105N byly vybaveny elektrodynamickou brzdou a brzdami bubnovými a kolejnicovými. Hlavními autory konstrukce vozu byli Zygmunt Giziński a Wojciech Kozik.  Na typ 105N navázala výroba vylepšeného modelu Konstal 105Na.

Verze.

Základní verze 105N (včetně pozdějších sérií 105N/1 s drobnými změnami) byla vyrobená v počtu 980 kusů.  V roce 1977 byly vyrobeny čtyři vozy 105NW pro Bydhošť a Lodž, které se od základní modifikace odlišují pouze v použití úzkorozchodných podvozků (pro rozchod kolejí 1 000 mm).  Úzkorozchodná verze 805N pro Lodž byla vyrobena 25 kusů v roce 1978.  S využitím dvou tramvají 105N byl v roce 1995 firmou H. Cegielski - Poznań vyroben prototyp tříčlánkové, částečně nízkopodlažní tramvaje Konstal 105N/2.

Provoz.

Tramvaje Konstal 105N jezdily ve všech polských tramvajových provozech. Většina z nich ale byla postupně zmodernizována na typ 105Na, takže v původní podobě jezdí už pouze několik málo jednotlivých vozů.  Modernizovány byly i úzkorozchodné verze 105NW a 805N (zde na typ 805Na).

Konstal 105N je typ tramvaje vyráběné polským podnikem Konstal ve městě Chorzów v letech 1973–1979. Úzkorozchodná verze je značena jako 805N.

Konstal 105N is a family of electric trams designed by Konstal, a Polish company based in Chorzów, produced between 1973 and 1979.


Poloha.

Řeka Koritnica protéká v Kluže 70 m hlubokou roklí. Tvoří tak specifické místo, ze kterého je nejsnazší kontrolovat strategickou cestu ze sočské pánve do Korutan. Není tedy překvapující, že ať už tu vládl kdokoliv, od Římanů přes Benátčany až po Habsburky, vystavěli tu hrad či pevnost.

Výstavba.

V roce 1797 během 1. vídeňského vojenského tažení byla pevnost Kluže zabrána a poničena Napoleonovými legiemi. Francouzi zde přešli znovu v letech 1805 a 1809. Deset let před vypuknutím 1. světové války Itálie i rakousko-uherská říše započaly s posilováním obrany hranic. Rakousko-Uhersko se primárně zaměřilo na jižní Tyroly a cestu do Korutan. Padl návrh vybudovat šest korutanských pevností, které měly chránit přístupové cesty do Tarvisia (Trbiže). V roce 1881 začali Rakušané budovat blokádu a s ní bovsko-klužskou pevnost na ruinách předchozí pevnosti. Poprvé v ní byly umístěny 120 mm pevnostní zbraně. Střílny byly jako nejslabší místa opatřeny extrémně drahými štíty z kalené litiny vyrobené v německém Grusonwerku. Ve výzbroji byly i 4 kulomety Maxim.  Kapacita pevnosti počítala s umístěním tří důstojníků, lékaře a 176 vojáků. Jeden z nich pečoval o poštovní holuby. Pevnost měla i nádrž na zadržování dešťové vody ze střech. Když si ale vojáci stěžovali na to, že je znečišťována holubími exkrementy, začala být využívána voda z Koritnice.  Stavba, na kterou byl použit veškerý přitesaný kámen z předchozí pevnosti, byla dokončena v roce 1882. Místo v tu dobu poctil svou návštěvou císař František Josef I. Jeho iniciály FJI sestavené z vápencových kamenů umístěné na trávníku u příjezdové cesty dodnes připomínají tuto událost.  Během 1. světové války byla obrana pevnosti a jejího okolí zesílena bariérami z ostnatých drátů a minovým polem. Navzdory nelítostným útokům ze strany italských dělostřelců, pevnost Kluže krytá též prudkými svahy hory Rombon (Veliky vrh, 2208 m), zůstala nedobyta.  Časem, díky vynálezu efektivních lyditových granátů, však zestarala a nedokázala by odolat ani menším požárům. Rakousko-uherské ministerstvo války tedy rozhodlo o výstavbě další dělostřelecké pevnosti a to přímo na svahu hory Rombon, ze kterého by mohla vojska kontrolovat přístupovou cestu do Bovce.  Přístup na staveniště byl mimořádně obtížný. Cesta k nové pevnosti je dlouhá 1 292 m, převýšení cesty je 114 m, musela být vytesána do strmého terénu a na trase byl vyhlouben 113 m dlouhý tunel. Šířka tunelu musela odpovídat největším položkám vojenského vybavení – 10 tunovým obranným pancířům a 13 tunovým pancéřovaným kopulím houfnice ze Škodovky Plzeň. Místo pro pevnost na 60 m útesu bylo z části vytvořeno tak, že byla odtesána skála a další část tvořila podpůrná struktura. Přední, mohutně opevněná část, se dvěma křídly zajišťovala obranu před pěchotním útokem, vzadu byla kasárna. Střecha a nejzranitelnější stěny 2 m tlusté, byly zhotoveny z pěchovaného betonu (bez výztuže) pokládaného ve vrstvách. Horní část přední pancéřovaných komor a základny střešních střílen byly pokryty bloky jihotyrolské žuly. Ta byla do Tarvisia (Trbiže) dopravena vlakem, odtud koňmi a na místo tunelem osly.  Se čtyřmi otočnými děly, zasazenými do opevněných střílen, s dostřelem 6 700 m a dvěma střešními houfnicemi s dostřelem 5900 m, 13 důstojníky a 227 sloužícími vojáky, byla posádka pevnosti Hermann schopna kontrolovat téměř celou bovskou pánev. Pro střežení pevnosti byly na střeše vybudovány dvě otočné pancéřované střílny a ocelová věž, která nesla opancéřovaný světlomet s reflektorem o průměru 90 cm, který mohl zaměřit dělostřelecké cíle v noci. Pevnost měla i elektřinu, ventilační systém a dodávky vody z Koritnice, na které byla malá vodní elektrárna.  Pevnost byla dostavěna v roce 1900 a pojmenována po kapitánovi Johannovi Hermannovi von Hermannsdorf, který byl velitelem pevnosti Predel a padl při její obraně v boji proti Francouzům v květnu 1809. Pevnost Hermann spolu se spodní pevností Kluže tvoří „Bovskou obrannou bariéru“, nejvýchodněji položenou alpskou obranou linii vůči italským hranicím.  V roce 1909 za účelem posílení bezpečnosti silnice před klužskou pevností byly ve skále vytesány tři štoly 14 m pod pevností Hermann. Každá byla vybavena světlometem, dělostřeleckými strážními posty a dvěma kulomety. Štoly byly propojeny s pevností podzemními chodbami, spojení zajišťoval telefon a kovová mluvící roura, která byla v kasárnách daleku užitečnější než telefon. Budování pevností a přístupových cest, zásobování a služby pro armádu a návštěvy vojáků v hostincích, poskytovalo obživu místnímu obyvatelstvu.  V jedné zprávě se říká: „Rakouské válečné vedení chce lepší ochranu státních hranic, což znamená, že vztahy s Itálií asi nejsou nejlepší …Zaměstnávají pouze místní. Italy nechtějí. Platy jsou slušné a lidé dost vydělají. Ale práce je nebezpečná, jak neštěstí ukazují. Na nové cestě došlo k sesuvu, Jeden dělník zahynul a další byli vážně zraněni. Na tomto místě to nebylo poprvé. Dělníci jsou vystrašeni.“

První světová válka.

Na počátku 1. světové války už byly pevnosti Bovské obranné bariéry už zastaralé. Přesto svou funkci splnily. Navzdory převaze se italská armáda neodhodlala k přímému útoku a jejich obsazení, ale měsíce je držela pod mohutnou dělostřeleckou palbou. Mezitím Rakušané stabilizovali situaci na frontě a zastavili italský postup. V létě 1915 italské dělostřelectvo na pevnost Hermann vystřílelo 3 840 granátů, 200 zasáhlo cíl. Mezi nimi byla munice o průměru 305 mm, 441 a 350 kg těžká, vypálená ze vzdálenosti 13 km z Reklenice (Raccolona) v údolí za horou Kanin. Během útoků se vojsko stahovalo do ústraní, podle dostupných informací nebyl nikdo zabit.  Do května 1916 byla pevnost Hermann v tak zuboženém stavu, že ji rakousko-uherská armáda opustila. Zbraně byly přemístěny do podzemních štol hory Svinjak. Cesta byla značně poničena vlivem půdních sesuvů, propadáním terénu a přívalovou vodou. Stejně dopadla i svodidla.

Po válce.

Pevnost Hermann přišla i o ocelové dělostřelecké kryty a střílny; Italové je po válce strhli. Zbylé železo postupně odmontovali místní. Podzemní štoly jsou plné sutin a okolí zarůstá.  V roce 2008 byly zahájeny systematické terénní úpravy, aby se toto pro Kluže historicky významné místo zpřístupnilo turistům a užili si i unikátní výhled do bovské pánve.

Pevnost Kluča neboli Kluže ve Slovinsku je významná slovinská kulturní památka.  Je jedinou zachovalou z tzv. „Korutanských pevností“ a jednou z mála udržovaných alpských rakousko-uherských pevností vůbec. Její vnitřní vybaveni se nezměnilo. Dokonce štíty dělostřeleckých střílen a opancéřovaná kopule, která sloužila jako pozorovatelna, se zachovaly a dnes patří k původním hutnickým památkám.  Z vnějšího vybavení chybí pouze kovový mostek a obranný portál s železnými vraty, která byla využívána k blokování silnice; v roce 1945 bylo toto vybavení odstraněno americkými vojsky.

The Kluže Fortress is a fort near the town of Bovec in northwestern Slovenia.  The original fortress was built in 1472 near Bovec on the road between Cave del Predil and Carinthia. Its likely original purpose was defence of Friuli against the Turks. In the course of the 16th century Bovec came under Austrian authority as a result of the wars between Venice and the Habsburgs. However, for the time being it remained as an ecclesiastical dependence of Cividale and Aquileia. At the end of the 18th century it was entirely under Austria's administration, and remained so until 1918. In 1796 and 1797 fighting took place around the fort, as Napoleon's army pushed through the Koritnica gorge. Napoleon's forces took the fort in 1797 by placing artillery at a higher elevation (where Fort Hermann now stands). The fortress was then destroyed. The current fort was built upon the site by the Austrians in the late 19th century. Fort Hermann, covering the higher elevation, was built at the same time. The two are linked by a trail and a tunnel. Fort Hermann was heavily damaged and rendered unusable by Italian artillery bombardment in 1915.  In 1903 part of Bovec was destroyed by a fire. What remained standing was ravaged in World War I, when the Italian-Austrian front (Battles of the Isonzo) crossed through the valley as the battle cut from north to south.


Hráčská kariéra.

S hokejem začínal v rodném Písku a v místním IHC setrval až do svých dvaadvaceti let, kdy přestoupil do Sparty, kterou tehdy upřednostnil před HC České Budějovice. V dresu pražské Sparty nastoupil ke svému prvnímu prvoligovému zápasu v 6. kole ročníku 1999/2000, jeden zápas odehrál také za Havířov v rámci měsíčního hostování. A v závěru sezóny hostoval v mateřském Písku a nebyl tak přímým účastníkem zisku mistrovského titulu. V úvodu následující sezóny hostoval v karlovarské Becherovce, ale v půlce sezóny se do Sparty vrátil a zahrál si ve finále play-off, ve kterém Sparta podlehla Vsetínu.  V sezóně 2001/2002 si Kašpařík se Spartou účast ve finále zopakoval a v duelu s Vítkovicemi v rozhodujícím utkání vstřelil vítězný gól. Začátek následující sezóny se však obhájci titulu příliš nevydařil, trenéra Václava Sýkoru proto vystřídal Alois Hadamczik a Kašpařík patřil k hráčům, kteří se do sestavy nevešli. A tak v půlce sezóny odešel do týmu ligového nováčka z Liberce. Po roce a půl se do Sparty vrátil. V sezóně 2004/2005 však Sparta posílená hvězdami ze zámořské NHL v čele s Petrem Nedvědem, vypadla již ve čtvrtfinále. V následující sezóně byl Kašpařík dlouho vyřazen ze hry kvůli vleklým problémům s kolenem, naskočil až v závěru sezóny a spolehlivými výkony přispěl k třetímu titulu Sparty v samostatné české extralize. Přesto na něj Sparta neuplatnila opci a tak Kašpařík přestoupil na jednu sezónu do Zlína. V novém prostředí se zpočátku trápil – na první gól čekal až do 19. kola, ovšem postupně se rozehrál a vydařenou sezónu ukončila až porážka od Sparty ve čtvrtfinále.  I když měl Zlín o něj nadále zájem, z osobních důvodů (aby byl blíž přítelkyni pracující v Praze) se rozhodl v dubnu 2007 podepsat dvouletou smlouvu s roční opcí s libereckými Bílými tygry. V sezóně 2007/2008 zažil Kašpařík velký úspěch – díky stabilní formě a silovému pojetí hry jej trenér Alois Hadamczik v lednu 2008 nominoval na LG Hockey Games 2008 − ve třech utkáních, které za českou reprezentaci na turnaji odehrál, si připsal dvě branky. V extralize jeho tým svedl čtvrtfinálový pavouk opět dohromady se Spartou, po jejímž vyřazení zastavila liberecké před finálovámi branami Slavia až v rozhodujícím sedmém semifinálovém utkání. Kvůli zranění ruky musel na konci sezóny Kašpařík oželet i pozvánku na sraz před mistrovstvím světa. V sezóně 2008/2009 vyhrál kanadské bodování klubu, kterému se však příliš nedařilo a nepřešel přes předkolo play−off. Před šampionátem ve Švýcarsku byl Kašpařík nominován do přípravného kempu, zahrál si přátelská utkání proti Slovensku, do konečné nominace pro Mistrovství světa se ale nedostal. Za Liberec hrál i v další sezóně, před semifinálovou sérií s Pardubicemi dostal ale od vedení klubu dost nečekaný vyhazov za vyjednávání s jinými kluby ohledně svého budoucího angažmá. Poté podepsal 1. května 2010 smlouvu s Českými Budějovicemi. Při své druhé sezóně svého budějovického angažmá se s 19 vstřelenými góly stal nejlepším střelcem mužstva. V sezóně 2012/13 jej vedení Mountfieldu po sedmi odehraných zápasech vyřadilo z týmu, neboť s ním nový trenér Peter Draisaitl nepočítal. a Kašpařík zamířil za dalším extraligovým angažmá do Plzně.

Pavel Kašpařík (* 11. ledna 1979, Písek) je český hokejový útočník. Je odchovancem IHC Písek.Nyní působí v Plzni. Největší část své extraligové kariéry strávil ve Spartě a v Liberci. Jeho dalšími působišti byly Havířov, Zlín, Karlovy Vary a HC Mountfield České Budějovice. Hrál rovněž za českou hokejovou reprezentaci. Je trojnásobným mistrem české extraligy.

Pavel Kašpařík (born January 11, 1979 in Písek, Czechoslovakia) is a former Czech professional ice hockey player who played 16 seasons in the Czech Extraliga. He was selected by the Philadelphia Flyers in the 7th round (200th overall) of the 1999 NHL Entry Draft.


Život.

Povolání pedagoga zahájil jako středoškolský profesor a později vyučoval na Tyršově ústavu pro tělesnou výchovu a sport v Praze. Vysokoškolské působení je spojeno se vznikem Institutu tělesné výchovy a sportu, který přešel jako Fakulta tělesné výchovy a sportu na Karlovu univerzitu. Pedagogicky působil na této fakultě nepřetržitě 35 let. Na katedře sportovních her řídil specializaci ledního hokeje, byl ředitelem trenérské školy, proděkanem a v letech 1973 – 1987 zastával funkci děkana. Intenzivně se odborně věnoval teorii sportovního tréninku v ledním hokeji, didaktice oboru, koordinoval výzkum a současně vedl praktickou výuku. Pojetí a výsledky jeho práce přispěly i k významnému postavení FTVS v mezinárodní organizaci vysokých škol AISEP.  Práci na vysoké škole vždy spojoval s dobrovolnou činností v ledním hokeji. Byla to jedinečná vazba teorie a praxe. Dlouhá léta vedl metodickou komisi Svazu ledního hokeje a současně byl i trenérem národního reprezentačního družstva. Preferoval týmovou práci a pracoval v trenérských dvojicích, nejdéle s dr. Zdeňkem Andrštem, Vladimírem Bouzkem a velmi úspěšně s Jaroslavem Pitnerem, se kterým prvně aplikoval strategii bránícího levého křídla, která přinesla československému hokeji mnoho úspěchů. Bilance trenérského působení u národního mužstva je mimořádně úspěšná. Celkem získal jako trenér nebo vedoucí mužstva 34 medailí, z toho 5 zlatých, 13 stříbrných a 16 bronzových. Za největší úspěch považoval titul mistrů světa v roce 1972, který Československo opět získalo po 23 letech. Nezapomenutelná jsou i vítězství nad mužstvem SSSR v roce 1969, která přesáhla společenským a politickým dopadem význam sportovního utkání.  Názory profesora Kostky na lední hokej jsou zachovány v bohaté publikační činnosti. Napsal 33 učebnic a vysokoškolských skript, publikoval 48 výzkumných statí a přes 200 odborných článků. Kniha Moderní hokej vyšla i v 6 zahraničních zemích.  Profesor Kostka byl dlouholetým předsedou Československého svazu ledního hokeje. Za jeho působnosti v čele ČSLH byl vypracován a do praxe uveden systém přípravy trenérů, který přispěl k vysoké úrovni metodické práce ve většině oddílů ledního hokeje. Při utváření trenérské komise Mezinárodní federace ledního hokeje IIHF se stal jejím členem. Přednesl řadu referátů na mezinárodních kongresech a sympoziích. Jako první český trenér byl v roce 1997 uveden do Síně slávy IIHF. V roce 2008 i do nově založené Síně slávy českého ledního hokeje. Obojí je významným oceněním zásluh prof. Vladimíra Kostky o rozvoj českého a světového ledního hokeje.  Vladimír Kostka zemřel 17. září 2009 v Praze.

Vladimír Kostka (20. srpna 1922 Třebíč – 17. září 2009 Praha) byl hokejový teoretik, didaktik a trenér československého národního hokejového mužstva. Svůj život spojil s tělesnou výchovou, sportem a především s ledním hokejem.

Dr. Vladimír Kostka (20 August 1922 – 18 September 2009) was a Czech ice hockey coach and president of the Czechoslovak Ice Hockey Federation.  After a career as a hockey player and professor, Kostka coached the Czechoslovakia men's national ice hockey team to a bronze medal at the 1968 Winter Olympics and a gold medal at the 1972 World Ice Hockey Championships. While with the team, Kostka invented the Left wing lock, a defensive ice hockey strategy which helped Czechoslovakia win numerous medals at the World Ice Hockey Championships.


Život.

Ľudmila Pajdušáková studovala na Reálném gymnáziu v městečku Kláštor pod Znievom, později, v letech 1935–1936 na soukromém učitelském ústavu získala kvalifikaci pomocné učitelky. Vyučovala na lidové škole ve Vinosadech (1936–1937), v Slepčanech (1937–1939), na Měšťanské škole ve Štiavniku (1939–1940), v Brvništi (1940–1942) a v Trenčianské Teplé (1942–1944). Od 1. července 1944 začala pracovat na nově postavené „Státní observatoři“ na Skalnatém plese. Po válce studovala astronomii na Přírodovědecké fakultě UK v Bratislavě.  Pajdušáková se systematicky věnovala pozorování meteorů, především rojových, a asteroidů, později i sluneční astronomii. Sbírka snímků v roce 1946 dosáhla více než 11 000 meteorů na 10 000 snímcích – průměrná expozice jednoho meteoru 30 hodin, byla v tomto období poválečných let nejpočetnější po harvardské.  Největších úspěchů však dosáhla při studiu komet – objevila nebo spoluobjevila jich celkem 5 v rozmezí let 1946–1953. Nejznámější z nich je periodická kometa 45P/Honda-Mrkos-Pajdušáková.  Od roku 1958 byla až do své smrti – tedy přes 20 let – ředitelkou Astronomického ústavu Slovenské akademie věd.  Ľudmila Pajdušáková byla kratší dobu manželkou českého astronoma Antonína Mrkose, který v observatoři na Skalnatém plese dlouhodobě pracoval. Ten po ní později pojmenoval planetku 3636 (3636) Pajdušáková.  Ľudmila Pajdušáková se přičinila i o zavedení pozorování a určování poloh asteroidů. Od roku 1958, kdy nastoupila do funkce ředitelky Astronomického ústavu SAV, se věnovala studiu atmosféry Slunce, periodicity a variability sluneční činnosti. Publikovala až 20 původních vědeckých prací, desítky odborných prací a více než 100 prací vědecko-popularizačního charakteru. V letech 1961–1963 byla členkou Světové rady míru a v období 1962–1974 předsedkyní Slovenské astronomické společnosti při SAV. V roce 1967 byla zvolena členkou Mezinárodní astronomické unie. V mnoha internetových zdrojích je jako datum jejího úmrtí uveden 6. říjen 1979, podle úmrtního listu však zemřela 5. října 1979 v obci Vyšné Hágy.  V den 100. výročí narození, 29. června 2016, byla v rodné obci Radošovce odhalena pamětní deska.

Ľudmila Pajdušáková (29. června 1916, Radošovce – 5. října 1979, Vyšné Hágy) byla slovenská fyzička a astronomka, dlouholetá ředitelka Astronomického ústavu Slovenské akademie věd. Do mezinárodního povědomí se dostala jako objevitelka několika komet.

Ľudmila Pajdušáková (29 June 1916 – 6 October 1979) was a Slovak astronomer.  She specialized in solar astronomy, and also discovered a number of comets, including periodic comet 45P/Honda-Mrkos-Pajdušáková, and the non-periodic C/1946 K1 (Pajdušáková-Rotbart-Weber), C/1948 E1 (Pajdušáková-Mrkos), C/1951 C1 (Pajdušáková) and C/1953 X1 (Pajdušáková).  She observed at Skalnaté Pleso Observatory and became its third director from 1958 to 1979.  The asteroid 3636 Pajdušáková is named after her.  She may have been married to Antonín Mrkos. In a 1951 "Comet Notes" article in "Publications of the Astronomical Society of the Pacific" [PASP 63 (1951) 209], Leland E. Cunningham in discussing comet C/1951 C1 refers to her as "Miss Pajdušáková (Mrs. Mrkos)", and there was an astronomy book published in 1956 by Ľudmila Mrkosová-Pajdušáková, as well as various scientific papers under this name from approximately 1952–1958. However, their respective biographies do not seem to mention any such marriage.