Historie.

Předpokládá se, že Špicberky byly objeveny někdy kolem 12. století Rusy a Vikingy. Poprvé se o "Svalbard" zmiňují islandské historické písemnosti z roku 1194. Souostroví je popsáno rovněž v islandské zeměpisné "encyklopedii" Landnåmsboken z konce 12. století; neví se však, zda jsou v tomto díle popisovány opravdu dnešní Špicberky. V tradiční norštině se zdejší zemi říká Svalbarði – doslovný překlad by byl tedy „chladný okraj“. Opravdu nepopíratelným objevitelem se stal až Holanďan Willem Barents, který zde přistál v roce 1596, ale královské Holandsko respektovalo dánsko-norskou svrchovanost nad tímto územím. Mezi roky 1612–1720 se zdejší vody při západním pobřeží staly důležitou velrybářskou oblastí, lovili zde Dánové, Holanďané, Angličané, Francouzi a Norové. Odhaduje se, že samotní Holanďané vylovili něco okolo 60 000 velryb. Lov řídili ze základny Smeerenburg, kterou zde založili; ta jim také sloužila jako základna pro arktické expedice. V průběhu roku 1671 provedl kompletní pozorování místní flory a fauny německý lékař Friedrich Martens.  Jako výchozí bod si Špicberky vybralo i mnoho polárních expedicí, mj. expedice Roalda Amundsena a Umberta Nobileho – lety vzducholodí Norge a Italia k severnímu pólu. Ostrovy byly kompletně geologicky zmapovány až mezi roky 1940–1980 geology z Cambridge a dalších univerzit vedených většinou Brianem Harlandem.  Po napadení Sovětského svazu nacistickým Německem dne 22. června 1941 bylo veškeré civilní obyvatelstvo Špicberků evakuováno britskou válečnou lodí - Rusové do SSSR a Norové do Velké Británie (pevninské Norsko bylo v té době již německým protektorátem). Všechny strategické objekty byly pak zničeny (těžební zařízení na ropu a uhlí, elektrárna a radiostanice). Norská vojenská posádka ale zůstala v Longyearbyenu, Barentsburgu a Svea. 8. září 1943 však byly tyto jednotky napadeny masívním útokem německých sil z bitevní lodi Tirpitz, 7 Norů bylo v obranném boji zabito, 41 mužů bylo zajato a odvezeno do zajetí v Německu, zbytek posádky se zachránil v horách. SSSR vznesl v roce 1944 požadavek, aby se souostroví Špicberky stalo společným norsko-sovětským kondominiem ("felleseie") a Bjørnøya přímo částí sovětského území. Později byl tento požadavek stažen.  Dne 1. června 1973 rozhodla norská vláda o vytvoření tří národních parků, dvou velkých přírodních rezervací a celkem patnácti ptačích chráněných rezervací na souostroví. V roce 1973 začala také stavba zpevněné přistávací dráhy na letišti Svalbard lufthavn v Longyear. První letadlo zde přistálo 14. září 1974, letiště pak bylo oficiálně otevřeno dne 2. září 1975.

Mezinárodní postavení.

Špicberská dohoda z 9. února 1920 přiznává Norsku svrchovanost nad tímto územím, ale území musí zůstat demilitarizované. Norové převzali správu nad ostrovy v roce 1925. Nicméně podle této dohody mohou občané zemí, které se staly signatáři dohody (dohodu podepsalo i bývalé Československo) stejným právem využívat přírodní nerostná bohatství. Díky této dohodě zde mohla vzniknout osada Barentsburg mající stálé ruské osídlení. Další ruská osada Pyramiden je od roku 1998 téměř opuštěné místo od chvíle, kdy 31. března byla ukončena těžba a 900 obyvatel bylo kvapně evakuováno; přes zimu zde bývá 2–5 lidí, v létě je jich zde více. Osada Grumant zůstala opuštěná po odchodu Rusů stejně, jako některá další sídla. Bývaly časy, kdy na Špicberkách byla ruská populace větší než norská, ale to dnes již neplatí. Obyvatelstvo je velmi různorodé (včetně např. Thajců), Norové však mírně převažují nad ostatními národy.  Jmenovaný guvernér (sysselmann) Špicberk sídlí v městečku Longyearbyen, které je také administrativním centrem. Od roku 1995 je správcem Svalbardu, tedy i Medvědího ostrova, fylkesmann Nordlandu.

Přírodní poměry.

Geografie.

Špicberky tvoří skupina ostrovů v Severním ledovém oceánu rozprostírající se mezi 74° a 81° severní šířky a mezi 10° a 34° východní délky. Je to druhá nejsevernější část Evropy. Celková rozloha ostrovů je 62 050 km².  Souostroví dominují tři největší ostrovy: Spitsbergen (nizozemsky „Zubaté vrcholky“), též Západní Špicberk, který dal souostroví jméno, Nordaustlandet a Edgeøya.  Špicberky jsou z 60 % pokryté ledovci nebo sněžnými pláněmi. V říjnu 2010 byla na Špicberkách objevena pravděpodobně nejsevernější krasová jeskyně na světě (českým objevitelem v angličtině nazývaná "Pepa Cave"). Místní arktické podnebí ovlivňuje Severní Atlantik. Ostrovy leží daleko za polárním kruhem, přesto zde moře většinou nezamrzá.  V Longyearbyen, jsou takzvané bílé noci od 20. dubna do 23. srpna, tmu tu naopak mají od 26. října do 15. února.

Klima.

Golfský proud (resp. Norský proud) výrazně otepluje zejména západní pobřeží. V letních měsících bývá Grónské moře v okolí Špicberk zcela bez ledu. Průměrná teplota v červenci +5° C a v lednu -12° C (v 60. letech to bylo -25° C, v této dekádě však byla celosvětově nižší teplota než v předchozích letech zřejmě vlivem sopečných výbuchů). Teplota klesá směrem na východ. Díky föhnům může teplota stoupnout i na 15° C. Roční úhrn srážek je 400–500 mm, ve vnitrozemí 200 mm. Srážky jsou v drtivé většině sněhové.

Příroda.

Souostroví je územím několika národních parků, kvůli kterým je v určitých obdobích na některá území zcela zakázán přístup (např. k ostrovu Prince Karla se celý rok nesmí člověk přiblížit blíže než na 500 m, ostrov Moffen je chráněn od 15. 5. do 15. 9., kdy je možné se přiblížit maximálně na 300 m, jižní část ostrova Bjørnøya nesmí být vůbec navštěvována 1. 4. – 31. 8., severní část pak 15. 6. – 31. 8. apod.). Je zde hnízdiště mnoha mořských ptáků a dokonce i dvou pěvců, kteří sem migrují a v létě hnízdí. Jsou zde také čtyři druhy savců: hraboš ("Microtus levis"), liška polární, sob špicberský (poddruh soba, příbuzného grónským sobům) a medvědi lední. Protože jsou zde medvědi lední poměrně rozšíření, všichni, kdo jdou mimo osídlení, musí dodržovat bezpečnostní opatření, jedním z nich je nošení pušky. Nicméně zákony chrání medvěda ledního a je zapovězeno je rušit a jakkoliv obtěžovat.  Roste zde i přes drsné přírodní podmínky spousta rostlin, téměř všechny jsou malé a během krátkého léta musí stihnout rychle odkvést. Roste zde i nejnižší prales na Zemi, složený z místního poddruhu břízy.

Zkameněliny.

Na Špicberkách byla objevena také bohatá fosilní fauna vyhynulých mořských plazů z pozdně jurského a raně křídového období (před 150 až 139 miliony let). Mezi nejzajímavější objevy patří fosilie plesiosaurů, dravých mořských plazů z období druhohor.

Osídlení.

Na Špicberkách bylo v roce 2016 registrováno 2667 obyvatel, přičemž většina těchto lidí žila v hlavním městě Longyearbyenu. Mezi obyvatelstvem převažovali Norové, v pořadí druhou nejsilnější populaci tvořili ruskojazyční obyvatelé. Z celkového počtu lidí, usídlených na Svalbardu, 423 osob bylo ruské nebo ukrajinské národnosti, dále zde žilo 10 Poláků a zbytek obyvatel (včetně studentů longyearbyenské univerzity) tvořili příslušníci jiných národností (podle údajů z roku 2005 to byli například Thajci, Švédové, Dánové a Němci).

Ekonomika.

Ekonomické aktivity se soustředí na těžbu uhlí a následuje převážně rybolov. V poslední dekádě 20. století se zde velmi rozšiřuje turismus a rozvoj nových technologií sem přináší další příležitosti. Norsko si nárokuje výlučné právo na rybářskou oblast 200 námořních mil (370 km) od pobřeží. Rusko jeho nárok neuznává, protože podle Špicberské dohody mají všichni signatáři právo rybařit v teritoriálních vodách Špicberků. Špicberky jsou spojeny s pevninou do Harstadu přes Andøy obousměrnými optickými kabely, které jsou potřeba ke komunikaci se stanicemi, které řídí některé družice nad polárními oblastmi. Norská státní uhelná společnost zde zaměstnává téměř 60 % norské populace žijící na ostrově, také zajišťuje některé místní služby a infrastrukturu.

Těžba uhlí.

První moderní důl byl otevřen v roce 1906, když zde společnost "Arctic Coal Company" (ACC) zřídila tábor. Počet obyvatel se zde zvýšil a důl byl pojmenován po americkém vlastníkovi ACC John Munroe Longyearovi. V roce 1916 byl důl prodán norské společnosti "Store Norske Spitsbergen Kull Compani" (SNSK), společnost začala podnikat na nejjižnějším ostrově Bjørnøya a společnost "Kings Bay Kull Compani" zde otevřela důl „"Ny Ålesund"“. V průběhu 2. světové války byla těžba uhlí přerušena a ostrovy 3. září 1941 evakuovány. I přesto Němci bombardovali Longyearbarn a Barentsburg v září roku 1943 a Sveagruvu o rok později.  Důl „"Ny Ålesund"“ byl zavřen v roce 1963. V roce 1962 exploze v tomto dole zabila 21 lidí, od té doby je zde pouze přírodovědecká stanice.

Špicberky neboli Svalbard je souostroví v Severním ledovém oceánu severně od evropské pevniny. Je to skupina ostrovů roztroušených mezi 74° a 81° severní šířky a mezi 10° a 34° východní délky. Zároveň je to nejsevernější část Norského království. Přísně vzato se Špicberky (Spitsbergen) jmenuje pouze největší ostrov na západě souostroví, označování celého souostroví tímto jménem je ale značně rozšířené, byť nepřesné. Podle Špicberské dohody ze dne 9. února 1920 je souostroví pod přímou suverenitou Norska a podle zákona ze dne 17. června 1925 rovněž částí Norského království. Trvale obývané jsou pouze tři ostrovy: Západní Špicberk ("Spitsbergen"), Medvědí ostrov ("Bjørnøya") a Hopen.  Podle Špicberků pojmenovala anglická astronomka Mary Adela Blaggová pohoří Montes Spitzbergen na přivrácené straně Měsíce.

Svalbard ( , ; prior to 1925 known as Spitsbergen, or Spitzbergen, ) is a Norwegian archipelago in the Arctic Ocean. Situated north of mainland Europe, it is about midway between continental Norway and the North Pole. The islands of the group range from 74° to 81° north latitude, and from 10° to 35° east longitude. The largest island is Spitsbergen, followed by Nordaustlandet and Edgeøya. While part of the Kingdom of Norway since 1925, Svalbard is not part of geographical Norway proper; administratively, the archipelago is not part of any Norwegian county, but forms an unincorporated area administered by a governor appointed by the Norwegian government, and a special jurisdiction subject to the Svalbard Treaty that is, unlike Norway proper, outside of the Schengen Area, the Nordic Passport Union and the European Economic Area.  Since 2002, Svalbard's main settlement, Longyearbyen, has had an elected local government, somewhat similar to mainland municipalities. Other settlements include the Russian mining community of Barentsburg, the research station of Ny-Ålesund, and the mining outpost of Sveagruva. Other settlements are farther north, but are populated only by rotating groups of researchers.  The islands were first used as a whaling base by whalers who sailed far north in pursuit of whales for blubber in the 17th and 18th centuries, after which they were abandoned. Coal mining started at the beginning of the 20th century, and several permanent communities were established. The Svalbard Treaty of 1920 recognizes Norwegian sovereignty, and the 1925 Svalbard Act made Svalbard a full part of the Kingdom of Norway. They also established Svalbard as a free economic zone and a demilitarized zone. The Norwegian Store Norske and the Russian Arktikugol remain the only mining companies in place. Research and tourism have become important supplementary industries, with the University Centre in Svalbard (UNIS) and the Svalbard Global Seed Vault playing critical roles. No roads connect the settlements; instead snowmobiles, aircraft and boats serve inter-community transport. Svalbard Airport, Longyear serves as the main gateway.


Historie.

Styl se začal propagovat v 80 letech minulého století ve Velké Británii, kapelami Napalm Death nebo Carcass. Jméno „grindcore“ se začalo používat až ve spojení s bubeníkem z Napalm Death Mickem Harrisem. Mnoho začínajících grindových kapel bylo uvedeno na kompilaci Grind crusher labelu Earache Records. Kořeny stylu mohou být spojovány s britskými crust, americkými hardcore punk kapelami, jako jsou britští Discharge a Amebix, američtí Siege, Deep Wound, Cryptic Slaughter a Repulsion. HC punková kapela Killing Joke byla také z počátku ovlivněna Napalm Death.  Mnoho z těchto raných kapel bylo považováno za součást anarchopunkové a hardcore punkové scény, ale hodně těchto anarcho-punkových kapel v Anglii a hardcore punkových skupin v USA měli společné hudební prvky.

Mikrosongy.

Jednou z velmi známých charakteristik grindcoru a spřízněných stylů je mikrosong. Jsou to skladby trvajicí několik málo sekund. Skladba skupiny Napalm Death You Suffer byla shledána, se svojí délkou (o něco více než 1 sekunda), nejkratší písní vůbec. V roce 2001 se skupina Brutal Truth zapsala do Guinessovy knihy rekordů se svým klipem, dlouhým 2 sekundy (skladba "Collateral Damage" – nejkratší videoklip). Ale jiní, jako jsou Cripple Bastards na svém demu "94 Flashback di un Massacro" a Agoraphobic Nosebleed na svém 3"CD/10"LP "Altered States of America" to dotáhli do ještě větších extrémů. "Altered States of America" obsahovalo 100 skladeb, s délkou začínající od čtyř sekund až k songům dlouhým přes jednu minutu. Celková délka alba byla 21:44. Severoamerická kapela Anal Cunt nahrála EP "5643 Song", které obsahovalo 5643 skladeb v méně než 15 minutách, nahraných pomocí kreativního spojení skladeb a nahrávacích postupů.

Grindcore je agresivní hudební styl (zvaný také jako "nejtvrdší muzika na světě") charakterizovaný silně zkreslenými, podladěnými kytarami ovlivněnými stylem crust a punk hardcorem a rychlým bubnováním. Grindové skladby jsou jen zřídkakdy delší než dvě minuty a často jen několik sekund dlouhé. Vokály obsahují klasický growling nebo vysoké ječáky (screaming), stejné, jako jsou ve stylu crust. Texty kapel se věnují sociálním a politickým problémům, právům zvířat, ekologii, občas mají ale i brutální a sadistické texty. Vznik grindcoru se počítá rok 1981 založen kapelou Napalm Death.

Grindcore is an extreme fusion genre of heavy metal and hardcore punk that originated in the mid-1980s, drawing inspiration from abrasive-sounding musical styles, such as: thrashcore, crust punk, hardcore punk, extreme metal, and industrial. Grindcore is characterized by a noise-filled sound that uses heavily distorted, down-tuned guitars, grinding overdriven bass, high speed tempo, blast beats, and vocals which consist of growls and high-pitched shrieks. Early groups like Napalm Death are credited with laying the groundwork for the style. It is most prevalent today in North America and Europe, with popular contributors such as Brutal Truth and Nasum. Lyrical themes range from a primary focus on social and political concerns, to gory subject matter and black humor.  A trait of grindcore is the "microsong". Several bands have produced songs that are only seconds in length. British band Napalm Death holds the Guinness World Record for shortest song ever recorded with the one-second "You Suffer" (1987). Many bands, such as Agoraphobic Nosebleed, record simple phrases that may be rhythmically sprawled out across an instrumental lasting only a couple of bars in length.  A variety of microgenres have subsequently emerged, often labeling bands according to traits that deviate from regular grindcore, including goregrind, focused on themes of gore (e.g. mutilation and pathology), and pornogrind, fixated on pornographic lyrical themes. Another offshoot is electrogrind (or cybergrind) which incorporates electronic music elements such as sampling and programmed drums. Although influential within hardcore and extreme metal, grindcore remains an underground form of music.


Definice.

Obyčejnou vytvořující funkci posloupnosti formula_2 zapíšeme jako  Jedná o tzv. otevřený tvar vytvořující funkce. Poznáme ho tak, že je v něm nekonečný součet (což se nám nemusí příliš líbit). Proto často chceme nalézt tzv. uzavřený tvar, ve kterém se nekonečný součet nevyskytuje.

Vysvětlení na praktické ukázce.

Mějme např. posloupnost Pak její vytvořující funkci lze zapsat (na intervalu, ve kterém tato řada konverguje) jako:  Uzavřený tvar této funkce lze snadno odvodit z obecného vztahu pro součet geometrické posloupnosti: Tyto dva tvary spolu souvisí tak, že když do nich doplníme za formula_7 libovolné reálné číslo z intervalu (-1,1) tzn. |x|<1, pro které uvedená mocninná řada konverguje, vyjde nám v obou tvarech vždy naprosto stejný výsledek.  Například doplníme formula_8, pak nám vyjde součet otevřeného tvaru vytvořující funkce:  A pro stejné formula_8 vyjde uzavřený tvar taktéž:  Vytvořující funkci této jednoduché posloupnosti lze dále považovat za klíčovou pro odvození uzavřených tvarů složitějších posloupností.  Například derivací řady formula_12 získáme řadu formula_13  Pokud tedy zderivujeme uzavřený tvar formula_14 dostaneme  Tato nová odvozená funkce představuje posloupnost formula_16  Podobnými úpravami lze postupně odvodit vytvořující funkce i pro vybrané posloupnosti (viz tabulka níže).

Výpočet koeficientu posloupnosti z vytvořující funkce.

Máme-li vytvořující funkci ve tvaru formula_17, vypočítáme požadovaný koeficient formula_18 následovně:  Nebo lze pro formula_20 použít tento vzoreček

Příklad.

Hledáme koeficient formula_22 u vytv. fce formula_23:  Poznámka: Výpočet hodnoty koeficientu u tohoto typu vytvořující funkce vychází ze zobecněné binomické věty.

Vytvořující (též generující) funkce posloupnosti formula_1 je mocninná řada, která v sobě obsahuje informaci o dané posloupnosti. Vytvořující funkce tedy umožňuje popsat posloupnost a pracovat s ní prostřednictvím funkce, která v sobě obsahuje veškeré informace o dané posloupnosti.

In mathematics, a generating function is a way of encoding an infinite sequence of numbers ("a") by treating them as the coefficients of a formal power series. This series is called the generating function of the sequence. Unlike an ordinary series, the "formal" power series is not required to converge: in fact, the generating function is not actually regarded as a function, and the "variable" remains an indeterminate. Generating functions were first introduced by Abraham de Moivre in 1730, in order to solve the general linear recurrence problem. One can generalize to formal power series in more than one indeterminate, to encode information about infinite multi-dimensional arrays of numbers.  There are various types of generating functions, including ordinary generating functions, exponential generating functions, Lambert series, Bell series, and Dirichlet series; definitions and examples are given below. Every sequence in principle has a generating function of each type (except that Lambert and Dirichlet series require indices to start at 1 rather than 0), but the ease with which they can be handled may differ considerably. The particular generating function, if any, that is most useful in a given context will depend upon the nature of the sequence and the details of the problem being addressed.  Generating functions are often expressed in closed form (rather than as a series), by some expression involving operations defined for formal series. These expressions in terms of the indeterminate "x" may involve arithmetic operations, differentiation with respect to "x" and composition with (i.e., substitution into) other generating functions; since these operations are also defined for functions, the result looks like a function of "x". Indeed, the closed form expression can often be interpreted as a function that can be evaluated at (sufficiently small) concrete values of "x", and which has the formal series as its series expansion; this explains the designation "generating functions". However such interpretation is not required to be possible, because formal series are not required to give a convergent series when a nonzero numeric value is substituted for "x". Also, not all expressions that are meaningful as functions of "x" are meaningful as expressions designating formal series; for example, negative and fractional powers of "x" are examples of functions that do not have a corresponding formal power series.


Na počátku novověku.

Ze stoleté války vyšla Francie jako vítěz a do novověku tak vstoupila jako velmoc. V této době se začalo posilovat postavení panovníka a upevnilo se státní zřízení. Feudální režim ve Francii začala pozvolna nahrazovat centralizovaná vláda soustřeďující se kolem absolutisticky vládnoucího dvora.

Italské války a habsburské nebezpečí.

Celé první polovině 16. století dominují války o Itálii. Tyto války byly vyvolané sporem o nástupnictví v království Neapolském a vévodství Milánském, Francie tu válčila zejména se Španělskem, ale i se samotnými italskými městy. Francie měla o posílení moci v Itálii zájem z několika důvodů; předně italská města byla velice bohatá a kulturně vyspělá, navíc jejich získání by umožnilo postavit se rozpínavosti Španělska a Habsburků. Neapol i Milán Francouzi několikrát získali a několikrát zase ztratili. Po 60 letech vyčerpávajících válek se nakonec roku 1559 mírem v Cateau-Cambrésis jakýchkoliv snah o ovládnutí Itálie vzdali (království Neapolské získali španělští Habsburkové). Právě Habsburkové se v 16. století stali pro Francii největším nepřítelem. V předchozích letech totiž nebývale vzrostla jejich moc; od roku 1437 prakticky bez přestání drželi císařskou korunu Svaté říše římské, roku 1477 navíc pronikli do západní Evropy a těsného sousedství Francie, když Maxmilián I. získal sňatkem s Marií Burgundskou nejen Burgundsko, ale taktéž Lucembursko a celé Nizozemí (tedy i území dnešní Belgie). Sňatkem Filipa I. Sličného Habsburského s Johanou Šílenou Kastilskou navíc Habsburkové získali Španělsko a jeho zámořské kolonie. Syn Filipa a Johany - Karel V. Habsburský - se tak stal zdaleka nejmocnějším monarchou Evropy 16. století. A Francie se octla v habsburském obležení - na francouzské severní a západní hranici ovládali Habsburkové Burgundsko, Nizozemí a Německo, na jihu Španělsko.

Renesanční Francie a upevnění panovnické moci.

Spolu s francouzskými zásahy v Itálii do Francie dorazila renesance. Ztělesněním rozkvětu a moci Francie v této době se stal král František I. ("François I"). Všichni životopisci Františka I. zdůrazňují, že podporoval umění, udržoval přepychový dvůr a posiloval moc krále. A přitom rozhodně nezapomínal na zahraniční politiku. Po celý život byl rivalem španělského krále a německého císaře Karla V., s nímž se utkal v četných válkách o Apeninský poloostrov a na němž získal zpět Burgundsko. Právě války o Itálii se Španělskem dominovaly celé jeho vládě. Humanisty byl František milován, do úst mu vložili slova: „"Nevzdělaný král je korunovaný osel."“, opěvována byla jeho pěkná postava, hlas, výřečnost a šarm. František neměl žádnou stálou rezidenci, místo toho brázdil spolu se svým kočujícím královstvím Francii. Ačkoliv byl tento typ řízení státu v tehdejší době obvyklý, ukazuje také na nedostatečnou funkci Paříže jako hlavního města. Jelikož však Františkův dvůr byl obrovský a přepychový (a v celé tehdejší Evropě neměl obdoby), a jeho neustálé stěhování se dosti prodražovalo, František započal se stavbou královských rezidencí; vznikly tak opěvované zámky na Loiře (Chambord, Chenonceau, Blois), zámek Fontainebleau a František také nechat několikrát přebudovat pařížský Louvre.  Na Františkově dvoře se plně rozvinula renesanční a manýristická kultura; působili tu básníci Pierre de Ronsard, Michel de Montaigne či François Rabelais, František sem pozve Leonarda da Vinci, Michelangela, Rafaela a Tiziana.  Za Františkovy vlády Verrazano a Jacques Cartier objevili pro Francii Kanadu; ve Francii se také začal rozvíjet obchod (v Lyonu je založena první burza).  Avšak ta obrovitá sláva Františkova dvora a namáhavé války v Itálii měly také svou odvrácenou stranu. Za Františkovy vlády se Francie nesmírně zadlužila, a tak rostly daně, ceny a nespokojenost lidu. A v té době do Francie pronikla reformace.

Dějiny raně novověké Francie jsou období francouzských dějin mezi lety 1492 až 1789, tedy období začínající příchodem renesance do Francie a končící Velkou francouzskou revolucí. Během tohoto období se Francie postupně proměnila z feudálního státu středověkého typu ve vysoce centralizovanou monarchii s mocnou absolutistickou vládou soustředěnou v rukou krále, opírajícího se o mohutný úřednický aparát, silné vojsko a církev.

The Kingdom of France in the early modern period, from the Renaissance ("circa" 1500–1550) to the Revolution (1789–1804), was a monarchy ruled by the House of Bourbon (a Capetian cadet branch). This corresponds to the so-called "Ancien Régime" ("old rule"). The territory of France during this period increased until it included essentially the extent of the modern country, and it also included the territories of the first French colonial empire overseas.  The period is dominated by the figure of the "Sun King", Louis XIV (his reign of 1643–1715 being one of the longest in history), who managed to eliminate the remnants of medieval feudalism and established a centralized state under an absolute monarch, a system that would endure until the French Revolution and beyond.


Třída Andrea Doria (vrtulníkový křižník)

Stavba.

Itálie se řadila ke státům poraženým ve druhé světové válce, přičemž mírové smlouvy jí zakazovaly provozování letounů s pevnými křídly z palub lodí. Při obnově italského námořnictva, která započala v 50. letech se tedy země zaměřila na stavbu vrtulníkových nosičů. Dva nové křižníky byly součástí stavebního programu z let 1957–1958. Jejich hlavním úkolem byla protiponorková a protiletadlová obrana a vedení operačních svazů a konvojů.  Celkem byly postaveny dvě jednotky této třídy, které byly pojmenovány "Andrea Doria" (C553) a "Caio Duilio" (C554). Jejich kýly byly založeny roku 1958 v loděnici Castellammare di Stabia. Oba křižníky byly do služby přijaty roku 1964. Uvažovalo se o stavbě třetí jednotky této třídy, pojmenované "Enrico Dandolo" (C555), místo ní ale byla postavena loď nového typu s univerzálnější výzbrojí, pojmenovaná "Vittorio Veneto".  Jednotky třídy "Andrea Doria":

Konstrukce.

Koncepce lodí byla vyřešena tak, že přední polovinu trupu tvořily nástavby se zbraňovými systémy a v jeho zadní třetině se nacházel hangár a letová paluba o rozměrech 30x16 metrů pro provoz vrtulníků. Senzorové vybavení tvořil vyhledávací radar SPS-12, vzdušný vyhledávací radar SPS-39A, vyhledávací a navigační radar SPQ-2D a sonar SQS-23 (druhá jednotja SQS-39). Pro řízení palby střel Terrier sloužily dva střelecké radary SPG-55 (druhá jednotka SPG-55A). Kanóny využívaly italské systémy řízení palby Argo NA-9 Orion se čtyřmi střeleckými radary RTN-10X. Instalován byl rovněž automatizovaný bojový informační systém SADOC. Obranu posilovaly 24násobné vrhače klamných cílů Breda SCLAR.  Přepravováno bylo 4–6 vrtulníků různých typů. Původně plánované vrtulníky Sea King se ukázaly příliš velké, proto byly obvykle provozovány čtyři protiponorkové vrtulníky AB 212ASW. Výzbroj křižníků představovalo osm 76,2mm/62 kanónů, dvojité odpalovací zařízení Mk.10 pro protiletadlové řízené střely RIM-2 Terrier se zásobou 40 střel a dva trojhlavńové 324mm protiponorkové torpédomety. Pohonný systém tvořily čtyři kotle Foster-Wheeler a dvě sady převodových turbín o výkonu 60 000 hp, pohánějí dva lodní šrouby. Sestavy jedné turbíny a dvou kotlů byly umístěny do dvou oddělených bloků. Nejvyšší rychlost dosahovala 30 uzlů. Dosah byl 5000 námořních mil při rychlosti 17 uzlů.

Modernizace.

"Caio Duilio" (1976–1978) a "Andrea Doria" (1979–1980) prodělaly modernizaci, při které střely Terrier nahradil modernější systém Standard SM-1 ER se stejným počtem střel. Modernizována byla rovněž elektronika.  Od rpku 1980 sloužil křižník "Caio Duilio" jako cvičná loď. Ubytovací a výcvikové prostory byly umístěny do hangárů, přičemž menší hangár pro dva stroje byly vybudován na části přistávací paluby. Rovněž byly demontován jeden pár 76mm kanónů.

Třída Andrea Doria byla třída vrtulníkových křižníků italského námořnictva. Celkem byly postaveny dvě jednotky této třídy. Ve službě byly v letech 1964–1992. Byly to první italské vrtulníkové křižníky. Zároveň to byly první italské válečné lodě vybavené automatizovaným bojovým informačním systémem. Dalším rozvinutím jejich koncepce vznikl ještě vrtulníkový křižník "Vittorio Veneto".

The "Andrea Doria" class were helicopter cruisers of the Italian Navy. Italy's first major new designs of the post–World War II era, these ships were primarily designed for anti-submarine warfare tasks. Initially planned for three ships, the two ships that were constructed, and served until 1991 in both active and training capacities. The "Andrea Doria" class formed the basis for the larger that followed them.


Filmy a ocenění.

Její první samostatný film byl "Provinční herci" ("Aktorzy Prowincjonalni", 1978), kronika složitých vztahů v zákulisí v divadle malého městečka, mnohými chápaná jako metafora tehdejší politické situace v Polsku. Film získal Mezinárodní cenu poroty v roku 1980 na filmovém festivalu v Cannes.  V Polsku ještě natočila dva filmy, "Horečka" (Gorączka, 1980) a "Osamělá žena" (Kobieta samotna, 1981), potom emigrovala do Francie, krátce před vyhlášením výjimečného stavu v její rodné zemi. Filmy "Provinční herci" nebo "Osamělá žena" bývají řazeny do polského Kina morálního neklidu.  Hollandová získala nominaci na Oscara za „Nejlepší zahraniční film“ za film z roku 1985 "Bittere Ernte" ("Angry harvest"), německý film o osudech židovských žen v době 2. světové války.  Za její nejlepší dílo je považován film "Evropa, Evropa" (1990), natočený podle životopisu Solomona Perela, židovského mladíka, který utíká z Německa do Polska po Křišťálové noci v roce 1938. Film byl oceněnn Zlatým glóbem a získal Oscarovou nominaci za nejlepší zahraniční film.  V roce 2009 dokončila společně se svou dcerou Kasiou Adamik film "Jánošík – Pravdivá historie". V roce 2012 Agnieszka Hollandová přijala nabídku na natočení třídílného dramatu pro HBO "Hořící keř" o činu Jana Palacha, který se v lednu 1969 upálil na protest proti sovětské okupaci Československa a nastupující normalizaci. Sama toto období poznala na vlastní kůži, neboť v době pražského jara a začínající normalizace studovala pražskou FAMU. O tomto období a vlivu pražské FAMU a českého prostředí na její další směřování vypovídá celovečerní dokument "Návrat Agnieszky H." (2013, premiéra v české kinodistribuci v lednu 2014) v režii K. Krauze a J. Petryckiho.  V červnu 2014 převzala na Ministerstvu zahraničí ČR ocenění „Gratias agis“, posléze na polské ambasádě v České republice vyznamenání „Bene merito“, v obou případech za posilování mezinárodní prestiže dané země v zahraničí.  Dne 23. března 2017 převzala titul doctor honoris causa Akademie múzických umění v Praze. V Lichtenštejnském paláci obdržela diplom a zlatou medaili AMU.

Agnieszka Hollandová (polsky "Agnieszka Holland", * 28. listopadu 1948 Varšava) je polská filmová režisérka a scenáristka, která vystudovala na pražské FAMU (1971). Svou kariéru zahájila jako asistentka režie u významných osobností polské kinematografie Krzysztofa Zanussiho a Andrzeje Wajdy.

Agnieszka Holland (born 28 November 1948) is a Polish film and television director and screenwriter. Best known for her political contributions to Polish cinema, Holland is one of Poland's most eminent filmmakers. She began her career as assistant to directors Krzysztof Zanussi and Andrzej Wajda, and emigrated to France shortly before the 1981 imposition of the martial law in Poland.  Holland is best known for her films "Europa Europa" (1991) and her 2011 drama "In Darkness", which was nominated for Best Foreign Language Film at the 84th Academy Awards. In 2017 she received Alfred Bauer Prize (Silver Bear) for her film "Spoor" at the Berlin International Film Festival.


Geografie.

Město leží v krajině nazývané "Campagna di Roma", 27 kilometrů od Tyrhénského moře. Historické město se rozkládalo na "sedmi pahorcích" na levém břehu řeky Tibery ("Tevere"): Mezi pahorky protékalo ve starověku několik říček tvořících bažiny. Nejznámější bažinou byla "Caprea palus" u ústí říčky Petronia do Tibery. Východně od města začínají Abruzzi, na severovýchodě Sabinské hory a na jihu Albánské hory.

Historie.

S dějinami se návštěvník Říma setkává na každém kroku a dochované památky pokrývají víc než dvě tisíciletí. Řím vznikl spojením několika osad, podle legendy roku 753 př. n. l., a od počátku 7. století př. n. l. mu vládli etruští králové; název "Roma" je snad podle etruského rodu "Ruma". Po roce 509 př. n. l., kdy byli králové vyhnáni, vznikla římská republika. Ve 4. století př. n. l. dostalo město první kamennou hradbu, do roku 270 př. n. l. republika postupně zabrala většinu území Apeninského poloostrova a pak obrátila pozornost k zámořským državám. Do 1. století n. l. se zmocnila velké části Španělska, severní Afriky a Řecka. Rozpínající se říše nabízela příležitosti mocichtivým jednotlivcům a konflikty mezi silnými osobnostmi vedly nakonec k opuštění republikánského zřízení. Nějakou dobu říši vládl diktátorsky Julius Caesar, jehož synovec Octavianus jako první římský císař přijal titul Augustus (Vznešený). Za Augusta se z města, budovaného dosud převážně z cihel, stal reprezentativní střed říše. Vznikaly veřejné budovy, fóra, lázně, cirky, paláce a hlavním stavebním materiálem se stal mramor. Roku 275 n. l. bylo město v rozloze 13,7 km obehnáno Aurelianovou hradbou.  Za vlády Augustovy se narodil Ježíš Kristus, a přestože křesťané byli až do 4. století pronásledováni, nové náboženství se prosadilo a Řím se stal jeho centrem. V průběhu 3. a 4. století ovšem poklesl význam Říma jako politického centra, císařové upřednostňovali jako svá sídla jiná města. S konečnou platností přenesl své sídlo na východ do nově vznikajícího města Konstantinopole císař Konstantin I. Veliký. Řím sice nadále zůstával sídlem senátu a legislativním hlavním městem Římské říše, ale s jeho upadajícím vlivem upadalo i město. Roku 410 město dobyli a po dobu několika dní plenili Alarichovi Vizigóti, v roce 455 pak Vandalové pod vedením Geisericha. Počet obyvatel klesl z 1,6 milionu až na 100 tisíc.  Po pádu západořímské říše město obnovili papežové, zejména Lev I. Veliký († 461) a Řehoř I. Veliký († 604) a po vpádu Vandalů, kteří pobořili mnoho starověkých staveb, byly roku 852 rozšířeny městské hradby. Od 9. století se opravovaly a stavěly nové kostely, hlavně kvůli poutníkům, ve městě však žilo jen asi 30 tisíc obyvatel. Město zůstalo papežským sídlem s výjimkou let 1309–1377, kdy papežové sídlili ve francouzském Avignonu (tzv. Avignonské zajetí). S nimi odešel i jejich dvůr a velká část vyšších vrstev, takže v roce 1378, kdy se sem papežové vrátili, žilo v ruinách Říma sotva 20 000 obyvatel.  Své postavení centra západního křesťanství si Řím znovu získal v polovině 15. století, kdy za papeže Mikuláše V. začala nákladná přestavba města v renesančním duchu. Roku 1506 začala stavba nové baziliky svatého Petra podle Bramanteho plánů, na níž se pak podíleli například Raffael Santi, Michelangelo Buonarroti nebo Gian Lorenzo Bernini. Roku 1527 město vyplenili císařští vojáci, ale brzy začala jeho obnova v barokním duchu. Roku 1629 byla bazilika vysvěcena, většina starších staveb byla postupně obnovena a přestavěna a vzniklo množství nových.  Během sjednocování Itálie v 19. století dobyla italská armáda většinu papežského státu a v roce 1870 i Řím, který se 1871 stal hlavním městem sjednocené Itálie. Tím začal prudký nárůst počtu obyvatel, rozšiřování a modernizace města. Roku 1923, po tzv. Pochodu na Řím, se premiérem stal Benito Mussolini, který od roku 1925 vládl jako diktátor. Roku 1929 vznikl Lateránskou smlouvou jako samostatný stát Vatikán a po druhé světové válce roku 1946 se Itálie stala republikou. Římskými smlouvami z roku 1957 vzniklo Evropské hospodářské společenství (EHS) a Euratom a Itálie se stala jejich členem. Roku 1960 se v Římě konaly letní olympijské hry a v letech 1962–1965 druhý vatikánský koncil. Od roku 1980 je staré město a Vatikán na seznamu Světového dědictví UNESCO.

Vývoj jazyka.

Původním jazykem Římanů byla latina, která se později vyvinula v italštinu a další románské jazyky a výrazně ovlivnila i další jazyky. Vývoj jazyka ovlivnily různé regionální dialekty, přičemž římské nářečí se jmenuje Romanesco neboli římština. Ve středověku byla spíše jihoitalským nářečím, blízkým neapolštině. Vliv florentské kultury během renesance způsobil změnu v nářečí, které se začalo více podobat toskánštině. Až do 19. století se tyto změny omezily na hranice Říma, ale později se rozšířily do dalších částí Lazia. Dnešní římštinou se mluví i za hranicemi města a je velmi podobná standardní italštině, ačkoli zůstává odlišná od ostatních nářečí Lazia. Literatura psaná římským nářečím zahrnuje díla takových autorů jako Giuseppe Gioachino Belli, Trilussa a Cesare Pascarella. Soudobou římštinu představují populární herci jako Aldo Fabrizi, Alberto Sordi, Nino Manfredi, Anna Magnaniová, Grigi Proietti, Enrico Montesano a Carlo Verdone.

Územní organizace města.

Od roku 2013 se Řím dělí na 15 čtvrtí ("municipio", M.), číslovaných jako Řím I až Řím XV (M. I až M. XV). Každá má vlastní volené zastupitelstvo a starostu. Čtvrť Řím I odpovídá starověkému a středověkému městu, jak je vymezila Aurelianova hradba ze 3. století n. l., a tradičně se dělí na 22 "rioni".

Historické členění.

Za krále Servia Tullia se Řím dělil na čtyři "regiones", které odpovídaly městským "tribus". Za vlády císaře Augusta se mezi léty 12 a 7 př. n. l. město rozdělilo na 14 "regiones", původně pouze číslovaných. Teprve později dostaly jména a toto dělení vydrželo až do středověku.  Od 14. století se město začalo dělit na zprvu 12 "rioni", kterých dělením postupně přibývalo, až roku 1921 dosáhl jejich počet 22. S výjimkou "rione" XXII Prati (na pravém břehu Tibery severně od Vatikánu) leží všechna uvnitř Aureliovy hradby, označují se zkráceně R. a tvoří dnes "municipio" Řím I.  Už koncem 19. století město staré hradby přesáhlo a nové čtvrti vně hradeb se od roku 1921 začaly označovat jako "quartiere" (Q.) I až XXXV, další sídla jako "suburbia", zkráceně S., a ještě vzdálenější pás jako "zone" (Z.) I až LIX. Jiné, často spontánně vzniklé sídelní jednotky, se označují jako "frazioni", "zone O" atd.  Teprve roku 1972 radikální reforma celé území velkého Říma rozdělila na 20 administrativních čtvrtí ("circonscrizione", od roku 2001 "municipio") a roku 2013 byl jejich počet snížen na 15.

Doprava.

Řím má tři letiště, nejvýznamnější je letiště Řím-Fiumicino jihozápadně od města, starší a menší Ciampino jihovýchodně od města užívají hlavně nízkonákladové společnosti a letiště Řím-Urbe severně od města slouží hlavně pro soukromé lety.  Město je významný železniční uzel s hlavním nádražím Termini blízko středu města; se 400 tisíci cestujícími denně patří k nejrušnějším nádražím v Evropě. Pro dálkové rychlíky, které Římem projíždějí, slouží od roku 2011 rekonstruované nádraží Roma-Tiburtina na severovýchodě města. Vedle toho má Řím ještě 6 nádraží pro lokální dopravu.  Silniční doprava je v Římě velký problém. Město má sice dálniční obchvat (GRA) zhruba ve vzdálenosti 10 km od centra, vlastní město však má stále starověkou hvězdicovou strukturu hlavních ulic. Všichni tak musí jezdit přes centrum města, které je velmi často zablokované. V řadě oblastí proto platí režim omezeného provozu (ZTL), kdy sem auta smějí zajíždět jen v nočních hodinách a mezi 6 a 18 hodinou jen na zvláštní povolení. Naopak v jiných oblastech (Trastevere, San Lorenzo, Testaccio) platí zákaz vjezdu v nočních hodinách. Radnice bohužel vydávají příliš mnoho výjimek, takže opatření nejsou účinná. Autobusy platí při vjezdu do města velmi vysoké mýtné (až 210 EUR) a nesmějí tu vůbec parkovat. Veřejná doprava je v Římě často přetížena. Jsou zde v provozu tři linky metra, A, B a C o celkové délce asi 60 km (2018), které však obcházejí historické jádro, kde by výstavba tunelů mohla způsobit velké škody. Vedou poměrně daleko za město, kde se také rozvětvují, nárokům však nemohou stačit.  Tramvajová doprava byla ve městě zahájena už roku 1877, v roce 2014 provozovala městská dopravní společnost ATAC šest linek o celkové délce 51,3 km a se 192 zastávkami. Od roku 2005 je po dlouhé přestávce opět v provozu jedna trolejbusová linka o délce 11,3 km. Autobusovou síť tvoří asi 350 linek s více než 8 000 zastávkami.

Památky.

Mezi nejznámější pamětihodnosti patří Koloseum, Forum Romanum, Pantheon, Andělský hrad, bazilika Panny Marie Sněžné ("S. Maria Maggiore"), Lateránská bazilika, bazilika svatého Petra a Sixtinská kaple ve Vatikánu, náměstí Piazza Navona, Španělské schody a fontána di Trevi.  Tradiční poutnický okruh tvořily čtyři papežské baziliky (svatého Petra, svatého Jana v Lateránu, Panny Marie Sněžné, svatého Pavla za hradbami a dále svatého Vavřince za hradbami, svatého Kříže v Jeruzalémě a svatého Šebastiána v katakombách.

Antické památky.

Nejznámější starověkou památkou je Koloseum z roku 80, největší antické divadlo, dále téměř úplně zachovaný Pantheon (v současné podobě z let 118–128), zbytky antického fóra na "Forum Romanum", mohutné Caracallovy lázně (kolem 217), triumfální oblouky a Andělský hrad. Kromě toho vodovody, zbytky Serviovy a dobře zachovaná Aurelianova hradba, množství menších staveb a základy později přestavěných budov.  Dále:

Fontány.

Řím se už od starověku honosí proslulým systémem svých 11 veřejných vodovodů, z nichž 9 dodnes funguje. Nejstarší "Aqua Appia" z roku 312 př. n. l. a měří 16,5 km, nejdelší "Aqua Marcia" z roku 140 př. n. l. měří 91,5 km. Na ně navazuje soustava fontán a kašen, které jsou často nejen umělecky cenné, ale také turisticky atraktivní i jako místa pro relaxaci a odpočinek. Nejznámější římskou fontánou je bezesporu Fontána di Trevi.

Kostely a chrámy.

Podle statistiky Claudia Rendiny je v Římě 2573 křesťanských kostelů. Více než polovina je mimo provoz a není ani přístupná, pro turisty či poutníky jsou zajímavé tři stovky. Počínaje podzemními katakombami, kam se pohřbívalo a kde se také scházeli první křesťané, přes menší i větší středověké kostelíky až po velkolepé středověké, renesanční a barokní baziliky.  Nejstarší kostely vznikly z antických římských chrámů. Jeden z nich, Pantheon, zůstal téměř nezměněn od 2. století, kdy byl postaven. Ostatní antické chrámy se v různých dobách začlenily do křesťanských kostelů: Romulův chrám ("Santi Cosma e Damiano"), Chrám Antonina a Faustiny ("San Lorenzo in Miranda"), Santa Constanza. Nejvýznamnější je čtveřice "větších" bazilik ("basilica maior"): bazilika sv. Petra, Lateránská bazilika, bazilika Panny Marie Sněžné a bazilika svatého Pavla za hradbami. Dále je to řada "menších" bazilik ("basilica minor"), například bazilika svatého Vavřince za hradbami, bazilika svatého Šebestiána za hradbami, bazilika Svatého Kříže v Jeruzalémě, bazilika svatého Vavřince in Damaso, bazilika svatého Petra v řetězech, Santa Maria in Cosmedin, bazilika Panny Marie v Trastevere, bazilika Panny Marie in Montesanto. Další významné kostely a chrámy:

Kultura.

Kinematografie.

V Římě se nachází také studia Cinecittá, největší zázemí televizní a filmové produkce na evropském kontinentě a také centrum Italské kinematografie, kde se natáčí velké množství současných kasovních trháků. Čtyřiceti hektarový komplex studií je od Říma vzdálen 9 kilometrů a je součástí jedné z největších produkčních komunit na světě, druhý po Hollywoodu. Komplex zaměstnává přes 5000 profesionálů – od specialistů na šití dobových kostýmů po experty přes vizuální efekty. Na tomto místě bylo realizováno více než 3000 projektů, od nedávných filmů jako Umučení Krista, Gangy New Yorku, Řím, (seriál HBO), Vodní život a Dekameron Dina De Laurentiise po filmové klasiky jako Ben-Hur, Kleopatra a filmy Federika Felliniho.  Studia Cinecittá byla založena roku 1937 Benitem Mussolinim, a během druhé světové války byla bombardována Spojenci. V padesátých letech se pak stala hlavním místem natáčení některých velkých amerických filmových společností a následně nejvíce spjatá právě s Federikem Fellinim. Dnes je komplex Cinecittá jediným studiem na světě s plně před-produkčním, produkčním a po-produkčním vybavením na jednom místě, které umožňuje režisérům a producentům vkročit se scénářem a odejít s hotovým filmem.

Sport.

V Římě se konala v roce 1960 letní olympiáda.  V Římě sídlí fotbalové kluby AS Řím a SS Lazio. Oba hrají svoje zápasy na olympijském stadionu. V letech 1934 a 1990 se v Římě hrála finále mistrovství světa ve fotbale.  V květnu se v Římě hraje na antuce tenisový turnaj mužů patřící do kategorie ATP Tour Masters 1000 a žen patřící do kategorie Premier 5.

Řím (italsky a latinsky "Roma", přezdívaný též "Věčné město") je hlavní město Itálie, oblasti Lazio a provincie Roma. Leží na řece Tibeře asi 27 km od pobřeží Středozemního moře. Žije zde obyvatel. Řím je největším italským a čtvrtým nejlidnatějším městem v EU, politickým, hospodářským a kulturním centrem mimořádně bohatým na umělecké a historické památky. Jeho rozsáhlé historické centrum je součástí Světového dědictví UNESCO.  Vzhledem k založení před více než 2 700 lety (podle římské tradice roku 753 př. n. l.) patří k nejstarším městům v Evropě. Po staletí byl Řím hlavním městem Římské říše, největší evropské velmoci starověku, a kolem roku 100 počet jeho obyvatel přesáhl 1,6 milionu. Město se stalo centrem křesťanství a dodnes je poutním místem. Původně římský jazyk latina je základem mnoha evropských jazyků, římské právo vzorem pro mnoho právních a politických systémů a původně římské písmo se jako latinka stalo nejrozšířenějším písmem na světě.  Ve městě sídlí čtyři státní, šestnáct soukromých a sedm papežských univerzit, italská Akademie věd, hlavní italská média a řada mezinárodních organizací. Na území města leží samostatný stát Vatikán, sídlo papeže, hlavy katolické církve.

Rome (Latin and Italian Roma ) is the capital city and a special "comune" of Italy (named "Comune di Roma Capitale") as well as the capital of the Lazio region. The city has been a major human settlement for over two millennia. With 2,860,009 residents in , it is also the country's most populated "comune". It is the third most populous city in the European Union by population within city limits. It is the centre of the Metropolitan City of Rome, which has a population of 4,355,725 residents, thus making it the most populous metropolitan city in Italy. Its metropolitan area is the third-most populous within Italy. Rome is located in the central-western portion of the Italian Peninsula, within Lazio (Latium), along the shores of the Tiber. Vatican City (the smallest country in the world) is an independent country inside the city boundaries of Rome, the only existing example of a country within a city; for this reason Rome has sometimes been defined as the capital of two states.


Dětství.

Terezie se narodila 2. ledna 1873 v Alençon jako nejmladší z devíti dětí Louise Martina a jeho manželky Zélie, rozené Guérinové. Měla čtyři sestry: Marii (* 1860), Pavlínu (* 1861), Leonii (* 1863) a Célinu (* 1869), další čtyři sourozenci (sestry Helena a Melanie a dva bratři, oba pojmenovaní Josef) zemřeli v dětském věku ještě před Tereziiným narozením. Terezii byla při křtu za kmotru její sestra, tehdy třináctiletá Marie. První roky svého života prožila Terezie v Alençon, po smrti Zélie Martinové (zemřela 28. srpna 1877) se celá rodina přestěhovala do Lisieux, kde žil se svou rodinou bratr Tereziiny matky, Isidor Guérin.  Terezie vyrůstala v katolické rodině. Od roku 1881 navštěvovala školu benediktinek v Lisieux. Když jí bylo 9 let, roku 1882, vstoupila její sestra Pavlína, kterou Terezie považovala za svou druhou matku, do kláštera karmelitek v Lisieux a přijala řeholní jméno s. Anežka od Ježíše. Pavlínu posléze (roku 1886) následovala i nejstarší ze sester Martinových, Marie. Terezie již od dětství cítila povolání k zasvěcenému životu a toužila se, stejně jako její sestry, stát karmelitkou.

Vstup ke karmelitkám.

V patnácti letech byla Terezie Martinová zcela výjimečným způsobem přijata do řádu karmelitek. Byla příliš mladá, musel o tom vědět i tehdejší papež Lev XIII. a Terezie musela mít povolení diecézního biskupa.  Karmelitky v Lisieux ji měly za pyšnou a domýšlivou, protože jí příliš nerozuměly, po určitou dobu vše doplňovalo až chorobné autoritářství představené karmelu, matky Marie Gonzagy. V Karmelu v Lisieux se z Terezie Martinové stává sestra Terezie od Dítěte Ježíše a svaté Tváře. Známá je ale více podle města, protože se tak snáze rozliší od svaté Terezie z Ávily.  Terezie sice navenek působila velice vyrovnaně, ale trpěla celý život stavy úzkosti. Často ji trýznila myšlenka, že ji Bůh opustil, i nejsilnějším pokušením ale dokázala odolat. Někdy nabývala přesvědčení, že bude zatracena, ale dokázala se odevzdat Boží lásce.

Život v klášteře.

Život v klášteře karmelitek je tvrdý. Střídá se manuální práce, chórová modlitba, a to tak, že na spánek je vyhrazeno jen 6 až 7 hodin. Terezie na popud své převorky navíc psala své vzpomínky z dětství, tak vznikl spis dnes známý jako "Dějiny duše".  Tereziino křehké zdraví tvrdý život v klášteře nevydrželo. V roce 1896 začala kašlat krev, o rok později zemřela na tuberkulózu.

Odkaz.

V roce 1927 papež Pius XI. prohlásil Terezii z Lisieux za „hlavní patronku misií na celém světě spolu s Františkem Xaverským“, přestože od patnácti let věku se nevzdálila ze své klauzury. V roce 1933 došlo k založení „Oblátů sv. Terezie“, kteří se odevzdali do jejích služeb. P. Martin vydal rozhodující impuls k založení mužské kongregace "Misionáři svaté Terezie" (1948).  Dne 3. května 1944 (těsně před osvobozením Francie) papež Pius XII. označil Terezii za „druhou patronku Francie, spolu s Janou z Arku“.  Mezi lety 1898 a 1947 bylo napsáno 865 registrovaných životopisů Terezie z Lisieux. Až v roce 1956 mohl karmelitán P. František od Panny Marie z nařízení Pia XII. vydat její "Autobiografické spisy" (faksimile) a v roce 1961 byly v albu "Tvář Terezie z Lisieux" poprvé publikovány její fotografie.  Jan Pavel II. ji v roce 1997 prohlásil stejně jako Kateřinu Sienskou (14. století) a Terezii z Ávily (16. století) za učitelku církve.

Svatá Terezie z Lisieux (2. ledna 1873, Alençon – 30. září 1897, Lisieux), vlastním jménem Thérèse Martin (v počeštěné podobě "Terezie Martinová") a řeholním jménem Terezie od Dítěte Ježíše a svaté Tváře, někdy označovaná též jako "Terezička" nebo "Terezie od Ježíška", byla francouzská řeholnice nyní uctívaná jako katolická světice, panna a mystička, velká postava karmelitánského řádu. Pius XI. ji v roce 1925 svatořečil a papež Jan Pavel II. ji v roce 1997 v apoštolském listě "Divini Amoris Scientia" prohlásil za učitelku církve "(Doctor Amoris)."

Thérèse of Lisieux (), born Marie Françoise-Thérèse Martin (2 January 1873 – 30 September 1897), also known as Saint Thérèse of the Child Jesus and the Holy Face, was a French Catholic Discalced Carmelite nun who is widely venerated in modern times. She is popularly known as "The Little Flower of Jesus", or simply "The Little Flower.”  Thérèse has been a highly influential model of sanctity for Catholics and for others because of the simplicity and practicality of her approach to the spiritual life. Together with Francis of Assisi, she is one of the most popular saints in the history of the church. Pope Pius X called her "the greatest saint of modern times".  Thérèse felt an early call to religious life, and overcoming various obstacles, in 1888 at the early age of 15, she became a nun and joined two of her older sisters in the cloistered Carmelite community of Lisieux, Normandy (yet another sister, Céline, also later joined the order). After nine years as a Carmelite religious, having fulfilled various offices such as sacristan and assistant to the novice mistress, and having spent her last eighteen months in Carmel in a night of faith (a time when she is said to have felt Jesus was absent and when she even felt tormented by doubts about the existence of God), Thérèse died at the age of 24, from tuberculosis.  Her feast day in the General Roman Calendar was 3 October from 1927 until it was moved in 1969 to 1 October. Thérèse is well known throughout the world, with the Basilica of Lisieux being the second most popular place of pilgrimage in France after Lourdes.


Vývoj.

V květnu 1907 se "Reichs Marine Amt" (Říšský úřad námořnictva) rozhodl pro následovníka "SMS Von der Tann". Bylo rozhodnuto, že nová konstrukce by měla být větší, s větším počtem děl hlavní ráže a nejméně tak dobře pancéřovaná jako její předchůdce, což jí mělo umožnit působit spolu s bitevními loděmi hlavního loďstva. Rychlost měla být nejméně 24,5 uzlů (45,4 km/h).  Dvě nové lodě, které měly být postavené podle tohoto návrhu, byly objednány jako "Kreuzer G" a "Kreuzer H" v roce 1909 v loděnici Blohm & Voss v Hamburku, ve které se právě stavěl "SMS Von der Tann". Nové lodě se tak měly začít stavět dříve, než bude možnost získat poznatky z operačního nasazení prvního bitevního křižníku "Kaiserliche Marine". "Kreuzer G" byl přijat do služby 30. září 1911 jako "SMS Moltke" a "Kreuzer H" ho následoval 2. července 1912 jako "SMS Goeben". Každá loď přišla na přibližně 42,6 miliónů Marek.

Provedení.

Výzbroj.

Od předchozí konstrukce "SMS Von der Tann" se obě lodě lišily na první pohled zejména hlavní výzbrojí, tvořenou deseti děly 28 cm SK L/50 umístěnými po dvou v pěti dělových věžích Drh LC/1908. Přední a dvě středové dělové věže byly rozmístěny stejně jako u předchůdce, ale dělovou věž na zádi doplnila ještě jedna — pátá — v superpozici. Toto rozmístění výzbroje bude později zopakováno i u následujícího bitevního křižníku (a poslední předválečné konstrukce) "SMS Seydlitz". Od něj se třída "Moltke" dá na první pohled rozlišit díky průběžné přední palubě.  Každá věž Drh LC/1908 vážila 444,5 tun a byla obsluhována 70 muži. Pět muničních komor pojalo až 810 střel (po 162 střelách v každé), přičemž skladiště projektilů APC L/3,1 bylo pod skladištěm prachových náloží RPC/12. Každé dělo mohlo střílet teoretickou rychlostí až tří ran za minutu a dopravit 302 kg vážící protipancéřový projektil s úsťovou rychlostí 880 m/s na vzdálenost 18 100 m při maximální elevaci 13,5° (po roce 1915 byl dostřel zvětšen na 19 100 m díky zvětšení maximální elevace hlavní na 16° a u "SMS Goeben" po roce 1918 pak dokonce na 21 700 m při elevaci 22,5°). Během bitvy u Dogger Banku pak dokázal jejich projektil prorazit boční pancíře britských bitevních křižníků o tloušťce 127 a 152 mm.  Střední dělostřelectvo tvořilo dvanáct děl 15 cm SK L/45 umístěných po jednom v kasematech MPL C/06 ("SMS Goeben" nesl po roce 1915 pouze deset těchto děl), doplněných stejným počtem 8,8 cm SK L/45 umístěných v kasematech MPL C/01-06 na přídi, zádi (před zadními dělovými věžemi) a hlavní a zadní nástavbě.  Hlavňovou výzbroj doplňovaly čtyři podhladinové torpédomety ráže 500 mm, pro které bylo k dispozici celkem 11 torpéd G7. Po jednom torpédometu bylo umístěno na přídi a zádi v ose plavidla a po jednom torpédometu na každém boku těsně před první dělovou věží.

Pancéřování.

Pancéřování u nové třídy bylo silnější, než u původní konstrukce "SMS Von der Tann". I tady byla použita Kruppova cementovaná a niklovaná ocel. Hlavní pancéřový pás měl 100 mm na přídi a zádi, ale ve středu trupu dosahoval až 270 mm. Kasematy děl střední ráže byly chráněny 150mm pancířem na bocích a 30mm pancéřováním stropu. Přední nástavba byla chráněna 350 mm silným pancířem a zadní 200 mm. Dělové věže Drh LC/1908 chránil 230 mm silný pancíř na čelní straně věže, 180 mm na bocích a 90 mm strop. Pancéřová paluba měla 50 mm a to i na zešikmené části. Protitorpédová obšívka měla tloušťku 50 mm tam, kde bylo třeba chránit dělostřelecké barbety a jinak na ostatních místech měla 30 mm

Služba.

Během I. světové války měly obě lodě rozdílný osud. "SMS Moltke" se zúčastnil několika operací v Severním moři, včetně bitvy u Dogger Banku (24. leden 1915), Jutska/Skagerraku (31. květen a 1. červen 1916) a okrajově i druhé bitvy u Helgolandské zátoky (17. listopad 1917). Po válce byl potopen vlastní posádkou ve Scapa Flow.  Naopak "SMS Goeben" zastihla Světová válka ve Středomoří, kde napřed uštědřil políček Royal Navy, jejíž bitevní křižníky nedokázaly německý bitevní křižník zadržet a ten odplul do Istanbulu. Tam byl formálně předán tureckému námořnictvu a přejmenován na "Yavuz Sultan Selim". Přispěl ke vstupu Turecka do války na straně Německa, podnikal výpady proti lodím Dohody u Dardanel a v Egejském moři a také proti Rusům na Černém moři. V roce 1936 byl přejmenován na "Yavuz" a v roce 1954 přesunut do rezervy. Sešrotován byl v roce 1973 jako nejdéle sloužící bitevní křižník, nejdéle sloužící dreadnought, poslední loď z německého císařského námořnictva a poslední bitevní křižník NATO (identifikační kód NATO „370“ mu byl přidělen v roce 1952).

Třída "Moltke" sestávala ze dvou bitevních křižníků SMS "Moltke" a SMS "Goeben", postavených v letech 1909 až 1911 pro německé císařské námořnictvo. Jednalo se o upravený design předchozího bitevního křižníku SMS "Von der Tann".

The "Moltke" class was a class of two "all-big-gun" battlecruisers of the German Imperial Navy built between 1909–1911. Named and , they were similar to the previous battlecruiser , but the newer design featured several incremental improvements. The "Moltke"s were slightly larger, faster, and better armored, and had an additional pair of guns.  Both ships served during World War I. "Moltke" participated in several major battles with the rest of the High Seas Fleet, including the battles of Dogger Bank and Jutland in the North Sea, and the Battle of the Gulf of Riga and Operation Albion in the Baltic Sea. At the end of the war, "Moltke" was interned with the majority of the High Seas Fleet at Scapa Flow while the ships' fate was being discussed during peace treaty negotiations. The ships were scuttled on 21 June 1919 to prevent their seizure by the Allies.  "Goeben" was stationed in the Mediterranean at the start of the war; she escaped from pursuing Royal Navy ships to Constantinople. The ship, along with the light cruiser , was transferred to the Ottoman Navy soon after arrival. Strategically, "Goeben" played a very important role: she helped bring the Ottoman Empire into the war as a member of the Central Powers, and by acting as a fleet in being the ship prevented Anglo-French attempts to force the Bosporus, and similarly stymied a possible advance by the Russian Black Sea Fleet. "Goeben" was retained by the new Turkish government after the war. Only slightly modified from her original configuration, the ship remained on active service with the Turkish Navy until being decommissioned on 20 December 1950; she was stricken from the Navy register on 14 November 1954. Two years earlier, when Turkey joined NATO in 1952, the ship was assigned the hull number B70. The ship was unsuccessfully offered for sale to the West German government in 1963. Without a group willing to preserve her as a museum, the ship was sold to M.K.E. Seyman in 1971 for scrapping. She was towed to the breakers on 7 June 1973, and the work was completed in February 1976.


Původ a dětství.

Narodila se jako nejstarší dcera z manželství španělského krále Filipa III. ze španělské větve Habsburků s Markétou Habsburskou. Se svým bratrem, princem Asturským, budoucím králem Filipem IV., měla v mládí velmi blízký vztah. Byla vychovávána na strohém španělském královském dvoře, v důsledku čehož byla hluboce věřící katoličkou se zaníceným a upřímným náboženským zápalem.

Manželství.

V důsledku prošpanělské politiky vedené královnou regentkou Marií Medicejskou, byl dohodnut dvojitý královský sňatek stvrzující spojenectví Francie a Španělska. Samotnému sňatku předcházelo dne 9. listopadu 1615 slavnostní předání princezen na neutrálním území. Na západním úpatí Pyrenejí protéká řeka Bidassoa, která tvoří přirozenou hranici mezi Španělskem a Francií.  V jejím řečišti se nachází Bažantí ostrov ("Ile des Faisans"), kde se na okamžik setkala španělská infantka Anna a francouzská princezna Alžběta. Princezna Alžběta, kterou se její matka, na rozdíl od bratra Ludvíka, neobtěžovala doprovodit, byla předána Filipu III. a ve Španělsku se provdala za budoucího krále Filipa IV. Svatba Ludvíka XIII. s Doňou Annou se konala 25. listopadu 1615 na svátek svaté Kateřiny. Ženichovi i nevěstě bylo jen 14 let a Marie Medicejská bezohledně trvala na okamžitém naplnění manželství. Další manželské styky pokračovaly až po 3 letech. V průběhu dalších let Anna opakovaně otěhotněla, vždy však potratila. Ludvík XIII. se svěřil benátskému vyslanci, že měla čtyři mizerné potraty. Ohledně Anniny plodnosti se král vyjádřil, že její břicho je učiněný hřbitov.  Oba manželé byli povahově naprosto odlišní. V Ludvíkově vztahu k ženám se odrazilo jeho vnímání matky Marie Medicejské, která se k němu chovala velmi chladně a podceňovala ho. Mateřskou lásku, kterou očekával a potřeboval, věnovala v mnohanásobné míře mladšímu synovi Gastonovi. Jeho vztah k ženám byl po celý život problematický, na rozdíl od jeho otce Jindřicha IV. Těch několik málo žen, které ho zaujaly, obdivoval pouze platonicky. Anna byla velmi krásná a citlivá žena s romantickou duší a toužila po obdivu, kterého se jí však od krále nedostávalo. Byla však také lehkomyslná a důvěřovala intrikánům, kteří se hřáli v její přízni a zneužívali ji. Její přátelství s vévodkyní z Chevreuse, která nenáviděla krále, jenž jí ještě jako paní z Luynes, manželku svého oblíbence, odmítl, prohloubilo propast mezi Annou a Ludvíkem. Vévodkyně lákala Annu k nepředloženostem, které měly vážné následky. Jejich společné skotačení způsobilo Annin potrat.  Ludvík XIII. Anně Rakouské nedůvěřoval. Měl k tomu několik důvodů. Měla sklony k flirtování a muži podléhali jejímu kouzlu. Její dvorní dáma paní z Motteville napsala ve svých pamětech, že její úsměv dobyl tisíce srdcí. Dobová šeptanda mluvila o její náklonnosti k Montmorencymu a Buckinghamovi. Annino jméno také figurovalo v řadě intrik, na základě kterých by se měla Anna stát manželkou Gastona Orleánského, svého švagra, v případě úmrtí nebo svržení Ludvíka XIII. V roce 1637 byla zachycena Annina korespondence s bratrem Filipem, což se v době války se Španělskem rovnalo zradě. Byla vykázána na zámek Chantilly a dále byla považována za politicky nespolehlivou. Anniny vztahy s kardinálem de Richelieu nebyly takové, jak je popisuje Alexandre Dumas ve svých Třech mušketýrech. Kardinál Richelieu obdivoval krásné ženy a pokoušel se dosáhnout královniny přízně. Vévodkyně z Chevreuse opakovaně na jeho účet žertovala a Anna se smála jejím taškařicím. Vévodkyně z Chevreuse získala dalšího mocného nepřítele a královnu přestal kardinál respektovat. Situace se vyostřila, když si kardinál uvědomil, jakým se Anna, figurující v řadě intrik, stává nebezpečím pro krále.  Anna prožila 22 let v bezdětném manželství. Účastnila se procesí a dovolávala se pomoci svatých, zvláště sv. Leonarda. Neustále byla pod hrozbou zrušení manželství, neboť neplodnost katolická církev považovala za důvod pro zapuzení manželky. Anna, která se blížila k období, kdy plodnost žen této doby končila, opět shledala, že je těhotná. Tentokrát se však cítila velmi dobře a bylo zřejmé, že dítě bez problémů donosí. Mluvilo se o zázraku a také se spekulovalo o otcovství dítěte. Diskuse zarazil Ludvík XIII. prohlášením „že těžko se dá mluvit o zázraku, když manžel, který spí se svou ženou, jí udělá dítě.“ O početí dítěte se vypráví příběh, kdy se Ludvík uchýlil ke své manželce proto, že jej na cestě zastihla bouře a vzhledem k tomu, že s přenocováním nepočítal, neměl s sebou svou postel. Na naléhání svého doprovodu se uchýlil ke královně.

Královna matka.

4. září 1638 začala královna rodit na zámku Saint-Germain, kde se také narodil Ludvík XIII. 5. září 1638 v 11.20 hod. porodila, o něco později, než bylo počítáno, zdravého syna, který dostal jméno Ludvík a nazván byl „Dieudoné“, neboli bohem seslaný. Paní z Motteville ve svých pamětech uvádí, že „Spatřili v náruči královny Anny, o níž věděli, že snášela nesmírné ústrky s velkou neochvějností, jejich dětského krále, jako dar seslaný z nebes v odpověď na jejich modlitby.“ Anna na znamení díků dala postavit v klášteře Val-de-Grâce, který byl stánkem španělské komunity, památeční kapli.  Narození dítěte, zvláště syna, změnilo Annino postavení. Nejenom, že hrozba zapuzení byla zažehnána, ale v případě úmrtí krále se královna matka obvykle stávala regentkou vládnoucí za svého syna do jeho dospělosti. Anna se narozením syna změnila. Jakoby se teprve nyní stala skutečně francouzskou královnou a přestala být španělskou infantkou. Brzy na to otěhotněla opět a 22. září 1640 se jí narodil další chlapec, který dostal jméno Filip, kterému říkali malý Monsieur. Po smrti králova bratra Gastona na něj přešly tituly náležící mladšímu dauphinovu bratru a stal se vévodou Orleánským.  Anna byla na svou dobu výjimečná a vřelá matka. S dětmi trávila mnoho času a ovlivňovala jejich výchovu. S jejími výsledky však Ludvík XIII. nebyl vždy spokojen a velmi často vyhrožoval královně, že jí děti odebere a svěří loajálním vychovatelům. Annin život tak pokračoval pod další hrozbou. Získala však spojence, kterého nepředvídala. Stal se jím kardinál Richelieu, který zaznamenal změnu v královnině chování a uvítal ji, jako každou skutečnost, která posilovala francouzskou korunu. Vždy, když král zvažoval odebrání dětí Anně, naléhal na něj, ať toho nečiní. Jejich vztahy se staly korektními v době, kdy mu odhalila přípravu zrádcovské smlouvy se Španělskem v rámci komplotu, který připravoval králův oblíbenec Cinq-Mars. Nelze vyloučit, že byla do komplotu zasvěcená, ale její instinkt jí tentokrát napověděl, jak nebezpečnou hru by hrála. Nepochybně si také uvědomila, že král umírá a bylo třeba se připravit na úlohu regentky a převzetí vlády za malého syna. Oslabení Francie v důsledku smlouvy se Španělskem a nové posílení postavení velmožů se tak příčil zájmům koruny. Richelieu to ocenil. I on věděl, že nejenom královy dny, ale i jeho jsou v důsledku nemoci sečteny a vychoval proto vhodného nástupce, kterým byl Giulio Mazarini. Tohoto hezkého muže představil královně Anně a neodpustil si s úsměvem poznamenat, že se jí bude líbit, neboť se podobá Buckinghamovi.  Ludvík XIII. věděl, že umírá. Nedůvěřoval charakteru ani schopnostem Anny Rakouské. Chtěl ji vyloučit z rozhodujícího podílu na moci a zásadně omezit její budoucí regentství. To však znamenalo zásah do tradice. Mazarin mu radil opatrnost. V závěti sice královnu matku ustanovil regentkou, ale zároveň zřídil radu, jejímiž rozhodnutími bude regentka vázána. Radě měla formálně předsedat královna. Dalšími jejími členy byl králův zrádný bratr Gaston Orleánský, vévoda z Condé a čtyři osvědčení služebníci Ludvíka XIII., mezi nimi i Mazarin. Královna Anna byla v šoku. Mazarin jí však vysvětlil, že po Ludvíkově smrti se dá mnohé změnit a požádal o její důvěru. 14. května 1643 zemřel Ludvík XIII. v zámku Saint-Germain na tuberkulózu. Po jeho smrti se celá královská domácnost přestěhovala do Louvru.

Královna regentka.

Dne 18. května 1643 byl svolán pařížský parlament k formální ratifikaci královy poslední vůle ohledně podmínek regentství. Anna Rakouská však nezapřela hrdou Španělku, kterou netečné zacházení jejího manžela dávno zbavilo jakékoliv něhy. Byla však navzdory svému mírnému vzezření „tučné Švýcarky“ náchylná k návalům vzteku, kdy se její hlas měnil v ostrou a pronikavou fistuli. Dostavila se s královským dítětem do Parlamentu a požadovala, aby závěť byla zrušena a její regentství prohlášeno za bezpodmínečné. Ludvíkem XIII. často pokořovaný parlament příležitosti projevit svou moc okamžitě využil. Vyhlásil, že restrikce uvalené na regentku porušují principy a jednotu monarchie. Anna se stala neomezenou regentkou a bude vládnout za pomoci rady složené z jí vybraných osob. Královna parlamentu na oplátku slíbila posílení jeho postavení ve státě. Všeobecně se očekávalo, že této moci využije k rozehnání pozůstalých po kardinálu Richelieuovi. Anna si však za svého prvního ministra zvolila Richelieuova chráněnce Mazarina, kterého jmenovala prvním ministrem nejpozději 21. května 1643.  Propustila nenáviděné služebníky, kteří ji sužovali, využívajíce nesnášenlivosti krále. Z vyhnanství pozvala i své bývalé přítelkyně, a to Marii z Hautefortu a vévodkyni z Chevreuse. Královna však nyní byla jinou ženou než v době, kdy se s oběma ženami přátelila. Zvláště paní z Chevreuse, která stále neúnavně intrikařila, nebyla pro královnin dvůr přijatelná. Královna projevovala dobrou vůli, udělovala požitky, důchody, odměny, úřady, ale také prováděla politiku pevné ruky tak, jak jí radil první ministr. Na rozdíl od své tchyně nebyla pouhou loutkou v rukou oblíbenců, kteří mysleli jen na svůj prospěch. Kardinál Mazarin, i přes řadu negativních povahových vlastností, měl na mysli především blaho Francie. To se však příčilo především vysoké šlechtě, která naléhala na jeho svržení. Královská pokladna byla takřka prázdná. Anna, na návrh kardinála Mazarina, byla nucena zavést úsporná opatření a pro hrazení některých svých potřeb dokonce prodávala své šperky.  I přes rozsáhlé povinnosti regentky se stále důsledně věnovala výchově svých synů a trávila s nimi hodně času. Ke každému z nich však měla odlišný vztah. Ludvíka vychovávala jako budoucího krále. Chovala se k němu s úctou, ale neváhala ho potrestat. K Filipovi však byla odtažitá. Nejspíš z obavy, aby se v budoucnu neopakoval příběh revoltujícího Gastona Orleánského, mlčky přihlížela k tomu, jak hezkého Filipa strojí do holčičích šatiček a vychovávají ho spíše jako dívku. Až příliš pozdě, když dospělý Ludvík vážně onemocněl, si uvědomila, že Filip nebyl vychováván pro postavení krále a jeho nastoupení na trůn by mohlo vážně ohrozit monarchii. Oba synové si s Annou užívali jejích libůstek. Záliba v dobrém jídle, pití, občasném nicnedělání, lovu, jízdě na koni, ale i koupelích, to všechno synové sdíleli s ní. Vychovávala je v upřímné víře a vřelé oddanosti ke katolické církvi.  V roce 1648 vypuklo v Paříži povstání Frondy. Parlament se bouřil, protože nebyly splněny sliby, které jim královna dala. Vysoká šlechta revoltovala, neboť byla potlačována její neomezená moc. Všichni se shodovali v tom, že původcem je první královnin ministr. To nebylo nic nového. Když se v roce 1643 vrátila z vyhnanství vévodkyně z Chevreuse, splétala rozsáhlé intriky za účelem Mazarinova odstranění a k tomuto účelu použila vévodu z Beaufortu. Ten byl přesvědčen, že Annu Rakouskou okouzlí stejně, jako kdysi vévoda z Buckinghamu. Nestalo se tak a vévoda skončil ve vězení pevnosti Vincennes. Později se vévodkyně pokusila zorganizovat Mazarinovo zavraždění, které nevyšlo. Anna Rakouská nařídila vévodkyni z Chevreuse, aby opustila Paříž.  Fronda se však vyznačovala intrikami mocných, kteří obratně přecházeli vždy na tu stranu, která jim přinášela větší výhody. Ten, kdo byl dnes spojencem, byl zítra nepřítelem. Mazarin se rozhodl v roce 1651 odejít do exilu a doufal, že se tím situace uklidní. Této situace se snažil využít vévoda z Condé, který přešel na stranu Frondy. Plánoval obejít Parlament, svolat Generální stavy, pozdržet blížící se královu zletilost a vyhlásit nové období regentství, kdy by se stal regentem na místo Anny Rakouské on. Anna hrála o čas. Vyjednávala se znesvářenými stranami a snažila se velmože poštvat proti sobě. 5. září 1651 předstoupil třináctiletý Ludvík XIV. před Parlament, který jej prohlásil zletilým. Jednou z podmínek Parlamentu bylo regentčino potvrzení Mazarinova exilu, což se stalo. Anna Rakouská se vzdala regentství a formálně složila vládu do rukou krále. Po dalších devět let se však ve způsobu vlády nic nezměnilo. V roce 1652 již byla Fronda zažehnána. Condé odešel do Španělska a Ludvík XIV. v budoucnu již nikdy Pařížanům nevěřil. V roce 1653 se vrátil Mazarin z vyhnanství.

„Láska“ vévody z Buckinghamu.

Lásku Anny Rakouské a vévody z Buckinghamu zidealizoval a romanticky popsal ve svých Třech mušketýrech Alexandre Dumas. Skutečnost však není zdaleka tak poetická.  V květnu roku 1625 přicestoval vévoda z Buckinghamu, ministr krále Karla I. do Paříže, aby sjednal smlouvu o spojenectví mezi Anglií a Francií a dohodl podmínky sňatku mezi svým králem a Jindřiškou Marií Bourbonskou, sestrou Ludvíka XIII. Kardinál Richelieu byl opatrný ohledně spojenectví s Anglií, takže jediným výsledkem byl dohodnutý sňatek mezi anglickým králem a francouzskou princeznou. Princeznu doprovázela na hranice Francie tehdy 24letá Anna Rakouská. S vévodou z Buckinghamu se setkala již při ceremoniích v Paříži, cesta svatebního průvodu umožnila oběma mladými lidem se více poznat.  7. června 1625 dorazil průvod do Amiensu, kde guvernér Pikardie uspořádal velkolepou slavnost. 16. června 1625 se odehrála scéna, která se stala předlohou Dumasova příběhu. Popsal ji ve svých Memoárech královnin komoří La Porte. Večer, v biskupských zahradách se procházela královna Anna, vévoda z Buckinghamu, vévodkyně z Chevreuse, anglický vyslanec lord Holland a královnin doprovod. Anna se s Buckinghamem na chvíli ocitla zcela sama. Buckingham se pod rouškou soumraku osmělil natolik, že se pokusil ji obejmout. Královna však vykřikla a všichni se tam okamžitě seběhli. Příběh byl převyprávěn osobami, které tam nikdy nebyly i jinak. Buckingham se prý pokusil královny dokonce násilím zmocnit. Krásný a ctižádostivý vévoda dostal královnu do nepříjemně kompromitující situace. Lehkomyslná Anna, které jistě vévodův zájem lichotil, jej příkře neodmítla, ač měla, protože vévoda vyvolal již v Paříži nelibost Ludvíka XIII. svým okázalým chováním. Vévoda se přiblížil ke královně opět při loučení v Abbeville, odkud měla jet zpět do Paříže. Se slzami v očích jí skryt za záclonkou kočáru cosi šeptal. Z cesty do Boulogne se Buckingham z ničeho nic rozhodl opět vrátit do Abbeville, kde vešel do královniny ložnice, klesl u jejího lože na kolena, líbal závěsy a říkal spoustu něžných věcí. Anna jej nezahrnula hněvem ani odsouzením. Vévoda proto odešel s úmyslem se co nejdříve do Francie vrátit. Nikdy se tak již nestalo.  Historikové hledali odpověď na otázku, co bylo důvodem pro toto Buckinghamovo chování. Obvykle se nenechával takto unášet city. Dospěli k názoru, že jej nejspíš posedla myšlenka svést takto vysoce postavenou dámu, jež byla spojena s oběma zeměmi, které ho dle jeho názoru urazily.

Vztah s kardinálem Mazarinem.

To, jaký byl skutečný vztah mezi Annou Rakouskou a kardinálem Mazarinem, dodnes zkoumají historikové. Ital Giulio Mazzarini byl původně papežský diplomat, který dosáhl kardinálské hodnosti, tudíž nosil kněžský šat, avšak nikdy nebyl vysvěcen na kněze. Svými schopnostmi a výmluvností zaujal kardinála Richelieua natolik, že jej vzal do svých služeb a vychoval z něj svého nástupce. Po vstupu do francouzských služeb změnil své jméno na Jules Mazarin. Ze společné vlády Itala a Španělky měli Francouzi obavy, stále si pamatovali na dobu regentství Marie Medicejské a jejích italských přisluhovačů. Z cizince se však stal oddaný služebník státu a z Anny Rakouské cílevědomá státnice.  Anně byl Mazarin představen ještě za života kardinála Richelieua, který znal královninu slabost pro hezké muže. Annu Rakouskou Mazarin zaujal. Byl velmi pozorný. Se vzdělaným mladým mužem mohla mluvit ve své rodné kastilštině, což jí velmi těšilo. Přijímala od něj dárky z Říma, rukavičky, voňavky, vějíře a další drobné maličkosti. Annina mlsnost byla pověstná, objednával pro ni proto z Itálie nejvybranější šunky, sýry a pomeranče až z Portugalska. Neváhal, když vyhrál v kartách, svou výhru darovat královně. Všemi těmito pozornostmi si získal Anninu přízeň.  Anna mu uvěřila, že dokáže zajistit, aby její regentství nebylo ničím omezováno tak, jak si přál Ludvík XIII. Mazarin svůj slib splnil a na oplátku byl jmenován prvním ministrem. Nezkušená královna se pod jeho vedením změnila v důstojnou a sebejistou regentku. Nenávist šlechty i Pařížanů vůči Mazarinovi, vrcholící v době Frondy, Annu překvapovala. I v tom se projevila její počáteční nezkušenost. Nechápala, proč je nenáviděn někdo, kdo dle jejího názoru všechny své síly vynakládá pro dobro Francie. Bránila Mazarinovu odchodu až do poslední chvíle. On sám jí musel přesvědčovat, aby souhlasila s jeho dočasným odchodem do exilu z důvodu uklidnění situace. V době od 1651–1653 byl ve vyhnanství. Byli však ve stálém písemném kontaktu. Mazarin odpovídal na regentčiny dotazy, poskytoval jí rady a doporučení. Vše s cílem opětného posílení královské autority. Dopisy velmi často doručoval také pan d’Artagnan, který byl po rozpuštění královských mušketýrů v roce 1646 v kardinálových službách. Mazarin se ke dvoru vrátil 2. února 1653. Nejenom tehdejší vysoká společnost, ale i současní historikové spekulují o možném Mazarinově otcovství obou Anniných dětí. Z dochovaných dokumentů však nelze podobnou domněnku prokázat. S největší pravděpodobností v době početí následníka trůnu nebyl ve Francii. Jules Mazarin byl ve své korespondenci i v deníku velmi opatrný, pokud se jedná o nástin jeho soukromých vztahů s Annou Rakouskou. Dochovalo se však 11 Anniných dopisů Mazarinovi, svědčících o něze, oddanosti a vřelém vztahu. Není jisté, zdali poměr mezi Annou Rakouskou a Mazarinem byl završen manželstvím. Spekuluje se však o něm stejně tak, jako o manželství Ludvíka XIV. s Madame de Maintenon, o kterém též nezůstaly žádné důkazy. Anna Rakouská byla zbožná žena a lze téměř vyloučit, že by žila v hříchu. Pokud se jejich vztahy staly intimními, historikové se přiklání k teorii tajného sňatku. Taková manželství nebyla nic výjimečného. Byla platně uzavřena, umožňovala soužití, avšak z právního hlediska neexistovala. Je však možné, že vztahy nikdy nepřekročily hranice něžného přátelství. Anna prožila dlouhé nešťastné manželství bez lásky a toužila více než po sexu po něze, loajalitě, přátelství a ochraně. Ať byl mezi oběma lidmi vztah jakýkoliv, je pravdou, že společně vytvořili rodinu pro oba prince. Zvláště Ludvíka pečlivě připravovali pro jeho budoucí roli suverénního vladaře.  Mazarin nikdy nezapomněl zahrnovat královskou rodinu řadou pozorností. Věděl, že Anna miluje divadlo, zvláště italské satirické frašky. Ludvík podědil tuto zálibu po ní a později se zaměřil zvláště na balet a operu. Mazarin neváhal přivážet na dvůr pro jejich potěšení ty nejlepší evropské umělce. Od raného věku přiváděl mladého krále na jednání státní rady a zasvěcoval ho do tajů vládnutí. Anna prohlašovala, že je nejlepší přítel, jakého na světě má. Slíbila mu, že se o jeho neteře postará jako o své příbuzné. Ani královna, ani první ministr však nesouhlasili s tím, aby se Ludvík oženil s jednou z nich. Kardinál zemřel po delší nemoci 9. března 1661. Královnu jeho smrt hluboce zasáhla a oplakala ho. Objednala mu mramorovou hrobku. Kromě jiných věcí odkázal čtrnáctikarátový diamant Anglická růže.

Závěr života.

Poté, kdy se Ludvík ujal vlády, se Anna nestáhla do ústraní, jak původně zamýšlela. Za své útočiště si již dříve vyhlédla klášter ve Val-de-Grâce. Po smrti Mazarina se oslabil Annin politický hlas. Šlechta podporovala mladého krále v získávání samostatnosti na matce. Suverénní královo postavení se projevilo i v případě Nicolase Fouqueta, královnina spojence, kterého nechal král odsoudit. Anna byla bezmocná. Madame de Sévigné, která patřila k Fouquetovým přátelům, se však ve svém dopise ze dne 20. listopadu 1664 vyjádřila, že nevěří ani za mák tomu, že královna požádá krále o milost pro nešťastného vězně, neboť má své zprávy o útlocitu, který v tomto kraji vládne.  Anna Rakouská vždy podporovala sňatek svého syna se španělskou infantkou Marií Terezou, která byla její neteří. Sňatek sjednal ministr Mazarin v rámci Pyrenejské smlouvy. Marie Tereza se stala pro ni dcerou, kterou nikdy neměla. Společně se věnovaly náboženským obřadům, mluvily španělsky a pily čokoládu. S druhou snachou, anglickou princeznou Henriettou Annou Stuartovnou, která byla taktéž její neteří, však neměla tak dobré vztahy, jako s Marií Terezou. Jindřiška byla příliš galantní, lehkovážná a příliš se podobala módním preciózkám. Její flirtování s mladým králem budilo nejenom Annino pohoršení. Ludvík se však zamiloval do Jindřiščiny dvorní dámy Louisy de La Vallière, důsledkem čehož se jeho vztahy s matkou zhoršily. Královo hledání uspokojení mimo manželské lože zbožnou Annu velmi pobuřovalo. Vyhrožovala odchodem do Val-de-Grâce, Ludvík se však nedal přesvědčit a Anna nakonec ustoupila. Těžce však snášela odcizení s Ludvíkem a také Filipovu zjevnou homosexualitu.  V roce 1664 se královnino zdraví začalo zhoršovat. Trápily ji bolesti, křeče nohou a horečka. Také se u ní projevily první symptomy rakoviny prsu. Léčba obklady z hašeného vápna, aby bylo možné odstranit zasaženou tkáň, byla nesmírně bolestivá. Stejně tak jako následující veřejné chirurgické úkony. Ke konci života byla Annina bolest již natolik ukrutná, že jí nedovolovala ani spát. Domnívala se, že trpí za svou dřívější pýchu na svou krásu. Její nádherné ruce otekly tak, že již nemohla obléci žádné rukavice. I paní z Motteville, věrná královnina dvorní dáma, musela přiznat, že nemoc královnu připravila o veškeré zbytky krásy.  Před svou smrtí zažila královna ještě jednu špatnou zprávu. Dne 17. září 1665 zemřel její mladší bratr, španělský král Filip IV.  Anna Rakouská zemřela 20. ledna 1666 v nedožitých 65 letech. Pohřeb se konal 12. února 1666 v bazilice Saint-Denis, kam již 28. ledna 1666 přivezli královnino nabalzamované tělo. Srdce ve stříbrné schránce bylo uloženo ve Val-de-Grâce, vnitřnosti v pařížském klášteře karmelitek. Od 29. ledna 1666 se konaly desítky bohoslužeb a mezi chudinu bylo každý den rozhozeno 150 livrů. Syn Ludvík prohlásil, že královna Anna byla jedním z největších králů Francie, čímž jí vzdal hlubokou úctu.

Anna Rakouská (22. září 1601 Valladolid – 20. ledna 1666 Paříž), rozená španělská infantka "Doña Ana María Mauricia", byla od roku 1615 francouzskou královnou a mezi lety 1643 až 1651 francouzskou regentkou.

Anne of Austria (; 22 September 1601 – 20 January 1666), a Spanish princess and an Austrian archduchess of the House of Habsburg, was queen of France as the wife of Louis XIII, and regent of France during the minority of her son, Louis XIV, from 1643 to 1651. During her regency, Cardinal Mazarin served as France's chief minister. Accounts of French court life of her era emphasize her difficult marital relations with her husband, her closeness to her son Louis XIV, and her disapproval of her son's marital infidelity to her niece and daughter-in-law Maria Theresa.


Život.

Po absolvování gymnaziálních studií v Boskovicích (1900-1908) vystudoval teologickou fakultu Karlovy univerzity (1909–1913), kněžské svěcení přijal 6. července 1913. Krátce působil jako zatímní katecheta v Doubravce u Plzně (1913) a kaplan ve Stříbře (1913–1914), v letech 1914–1918 na své alma mater zastával pozice adjunkta a suplenta stolice novozákonní vědy. Na základě obhájené disertační práce "Jesus Christus qua Magister et Paedagogus" (Ježíš Kristus jako učitel a vychovatel) získal v roce 1916 doktorát teologie. Vedle svého akademického působení vyučoval náboženství na soukromých gymnáziích v Praze (1916–1919), souběžně navštěvoval další přednášky na Filozofické fakultě UK. Po vzniku samostatné Československé republiky vstoupil do služeb Ministerstva školství a národní osvěty, kde s přestávkami a v různých funkcích působil v období 1919–1935; zůstal však přitom aktivním účastníkem událostí souvisejících se vznikem a následným vývojem Církve československé.  Vzhledem k tomu, že po celou dobu vysokoškolských studií i svého pedagogického angažmá patřil ke stoupencům idejí katolického modernismu, zapojil se aktivně do činnosti obnovené "Jednoty katolického duchovenstva československého" (7. 11. 1918) i jejího radikálního křídla "Ohnisko", v dubnu – září 1919 spolu s Matějem Pavlíkem redigoval jeho tiskový orgán "Právo národa". Zúčastnil se valného sjezdu "Klubu reformních kněží" 8. ledna 1920 v pražském Národním domě na Smíchově, v jehož průběhu byla ustavena Církev československá, i první schůze jejího řídícího grémia ("Církevní výbor") 9. ledna 1920, oficiálně se však jeho voleným členem nestal. 2. srpna 1920 se oženil s Helenou, roz. Brožovou, s níž měl dceru Helenu (1923) a syna Blahoslava (1926).  Doktorát filozofie získal na Filozofické fakultě UK 28. 6. 1921 (disertační práce "Filosofické myšlení hellenistického židovstva"). 1. 3. 1923 byl jmenován docentem pro obor abstraktní vědy náboženské na FF UK (habilitační spis z roku 1922 "Představy pársismu a židovství o posledních věcech světa a lidstva"), na tuto funkci však v roce 1924 rezignoval. V CČS zpočátku sledoval spíše slovansko-pravoslavnou orientaci, po svém přímém začlenění do jejích organizačních struktur se od roku 1925 stal jedním z nejbližších spolupracovníků patriarchy ThDr. Karla Farského, s nímž ho pojilo osobní přátelství již od studentských let.  S jménem Františka Kováře je v následujících desetiletích spjata nejen pedagogická, ale také rozsáhlá a systematická vydavatelská, osvětová, ekumenická, badatelská i publicistická činnost, vznik čtvrtletníku (později dvouměsíčníku) "Náboženské revue CČS" (v prvních dvou ročnících 1929–1930, následně pak 1936–1944, 1946–1950 a 1953–1962 byl jejím vedoucím redaktorem). Zastával rovněž funkci ředitele bohoslovecké koleje CČS v Praze-Dejvicích v letech 1926–1930, kde organizoval doplňkové kurzy z věrouky i oborů praktické teologie pro bohoslovce CČS, studující tehdy na pražské Husově československé evangelické fakultě bohoslovecké; po zřízení samostatné sekce CČS na HČEFB se v roce 1935 stal nejdříve mimořádným, od 1. ledna 1938 řádným profesorem novozákonní vědy a religionistiky. Po uzavření českých vysokých škol okupačními úřady pracoval jako ideový a organizační referent v ústředí církve (1940–1945), přednášel, publikoval a pololegálně organizoval výchovu duchovenského dorostu církve (kurzy, přednášky, semináře, biblické hodiny v dejvické koleji i v některých pražských náboženských obcích).  Po osvobození republiky se v červnu 1945 vrátil na HČEFB, zároveň se stal správcem pražské diecéze (1945–1946). Na mimořádném zasedání II. řádného sněmu CČS v roce 1946 byl zvolen třetím patriarchou CČS(H), své akademické dráhy se však nevzdal. Paralelně pokračoval ve své pedagogické, badatelské, vydavatelské i publicistické činnosti, v letech 1949–1950 vykonával funkci děkana HČEFB a po vzniku samostatné HČBF(1950) stál ještě další rok v čele její katedry biblické teologie. V úřadu patriarchy na druhé volební období byl ve svých osmašedesáti letech potvrzen volbou 12. října 1956 v průběhu IV. řádného sněmu CČS. Složité a církevním společenstvím nepřátelské politické poměry od února 1948, vyčerpávající práce a zhoršený zdravotní stav jej vedly k abdikaci na funkci patriarchy (1. července 1961), úřad oficiálně předal 29. října 1961. Konec života strávil v ústraní, zemřel 12. června 1969 v Praze.  O Františku Kovářovi jako představiteli a vůdčí autoritě církve lze říci, že svou soustavnou vědeckou a kazatelskou prací nad biblí položil základy k tomu, co se pak v CČS(H) jako zásadní ideové východisko prosadilo pod názvem "biblicko-teologická orientace". Ačkoli byl vzdálen levicovým názorům, bylo mu dáno spravovat CČS(H) v době nejrepresivnější fáze tehdejšího totalitního režimu, kdy církevní politiku KSČ spoluurčovaly a řídily osoby jako Václav Kopecký, Zdeněk Fierlinger či Alexej Čepička a v samotné církvi zaujímali vůdčí pozice duchovní „oddaní věci socialismu“. Na počátku jeho patriarchátu se církvi podařil určitý rozmach, ve zbytku padesátých let se jí však již dotýkaly spíše mnohé restrikce, ideologická i praktická marxisticko-ateistická ofenzíva a množící se konflikty s tzv. státní správou na všech úrovních organizační struktury CČS.

František Kovář (2. září 1888 Sebranice – 12. června 1969 Praha) byl český římskokatolický reformistický kněz, později teolog, religionista, publicista, novinář, překladatel, editor, duchovní a třetí biskup-patriarcha Církve československé (husitské), profesor-biblista a děkan Husovy československé evangelické fakulty bohoslovecké (HĆEFB), po roce 1950 profesor Husovy československé bohoslovecké fakulty (HČBF) v Praze.

František Kovář (2 September 1888, Sebranice - 12 June 1969, Prague) was the third patriarch of the Czechoslovak Hussite Church.  Hr was formerly a Czech Roman Catholic reformist priest, later a theologian, journalist, translator, editor, spiritual leader of the Czechoslovak Hussite Church.  František Kovář (Doctor of Theology, PhD) was Dean of Hus's Czechoslovak Evangelical Faculty of Theology (in Czech, Husovy československé evangelické fakulty bohoslovecké - HČEFB) at Charles University (in Czech Univerzita Karlova) in Prague.  After death of Patriarch Gustav Adolf Procházka in 1942, the position remained vacant until 1946 when František Kovář was elected third bishop-patriarch of the Czechoslovak (Hussite) Church ruling from 1946 to 1961 setting down when he was 73 and Miroslav Novák succeeded him as patriarch. Kovář died in 1969.


Děj.

Petr Máchal vyrůstá se svým otcem ve mlýně. Maminka mu zemřela a jeho otec se rozhodne znovu oženit. Vezme si mladou Dorotu, jež se za něho vdala ale jen kvůli majetku. Jejím přičiněním mlynář brzy zemře a vdova se může scházet se správcem ze zámku, jehož jediným zájmem jsou také jen peníze a který v knížectví fakticky vládne – tak aby se sám co nejvíce obohatil.  Dorotin nevlastní syn Petr raději z mlýna odejde. Správce ho chce nechat vsadit do vězení, aby s Dorotou mohl definitivně získat mlýn. Petra pronásleduje knížecí armáda v čele s neschopným kaprálem. Nakonec se jí ho podaří dopadnout a poslat před soud, kde je Petr odsouzen na 12 let služby v armádě. Ještě před svým zatčením Petr zachrání život dvěma knížecím dcerám, chamtivé Angelině a hodné Adélce. Petrovi se zalíbí Angelina, ona jím však pohrdá, ale mladší Adélka má mlynářova syna upřímně ráda.  To už se o Dorotinu duši zatěžkanou hříchy zajímá peklo. Čert Janek ji má přivést do pekelného království, Dorota je ale mazaná a stále Jankovi uniká. Janek dokonce místo ní přivede do pekla Petrovu hodnou babičku Annu. Janek se jednou opije v hospodě a nechá se naverbovat do armády, kde potká Petra. Ten mu slíbí, že mu pomůže svou macechu dostat do pekla, což se jim podaří.  Kaprál při tom oba pronásleduje a Petrovi vyhrožuje šibenicí. Petr se proto rozhodne odejít s Jankem do pekla, kde se setká se svou babičkou. V pekle pilně pracuje, což se Luciferovi příliš nelíbí a tak mu splní tři přání a pošle ho zpět na zem. Petr si s sebou odvede babičku, Janka, který má do pekla přivést správce s kaprálem, a kouzelný kabát, který – dokud ho má dotyčná osoba na sobě – jí dává dukáty, zároveň ona osoba ale vypadá neupraveně.  Tou dobou knížectví hrozí bankrot a válka s okolními knížectvími. Roznese se, že v zemi je cizinec, který každému dá tolik dukátů, kolik si přeje. Kníže jde inkognito za Petrem a žádá ho o peníze. Petr ho pozná a chce za tuto službu knížecí dceru za manželku, kníže svolí. Jankovi se po honičce podaří odvést kaprála i správce do pekla. Petr předá knížeti slíbené peníze. Angelina, která nad ním ohrnovala nos, když vypadal v kabátu nuzně, by nyní o bohatého Petra stála. Ten ale odpoví, že knížete žádal o ruku Adélky. Pro Angelinu si přijde jiný nápadník – samotný kníže pekel. Pohádka končí svatbou Petra a Adélky.

S čerty nejsou žerty je český pohádkový film režiséra Hynka Bočana natočený v roce 1984 na motivy pohádek Boženy Němcové "Čertův švagr" a "O Nesytovi". Je považován za jednu z nejoblíbenějších českých pohádek.

Give the Devil His Due () is a 1985 Czech fairytale film directed by Hynek Bočan. In the Czech Republic, it is considered to be one of the most famous fairytale films ever produced. The Original title means ""No joking around with devils"".