Kariéra.

V šesti letech začala se studiem klavíru a sborového zpěvu u vyučujícího Plamena Dimova, poté pokračovala ve studiu na Savonnlinské hudební akademii pod vedením Kariny Ollily. Ve svých osmnácti letech pokračovala ve studiu klasického zpěvu na finské Sibeliově akademii a na univerzitě v Německém Karlsruhe, kde ji mimo jiné vyučovala Mitsuko Shirai . Ve stejné době Tarja dostala nabídku od Tuomase Holopainena k účasti na společném akustickém projektu a návrh přijala. Po krátké době se k nim přidal kytarista Emppu Vuorinen a vznikla skupina Nightwish. V roce 1997 vydalo finské vydavatelství Spinefarm Records jejich debutové album ", kombinující metal a klasickou hudbu. Ve stejné době se Tarja zúčastnila Savonlinnského operního festivalu, a tím se zapsala do povědomí posluchačů jako zpěvačka dvou odlišných druhů zpěvu – metalu a klasické hudby.  Roku 1998 následovalo další album Nightwish, ', které obsahovalo písně jako „“ nebo cover-verzi „“. Album se brzy mohlo pyšnit platinovým titulem. ' vynesl Nightwish až na vrchol. Vokalistku skupiny Nightwish obsazovalo na titulní stranu mnoho rockových a metalových magazínů, jako Metallian, Blue Wings, Metal Hammer, Rock Hard, Metal Heart aj. Ve velkém množství z nich ji také čtenáři zvolili nejlepší zpěvačkou roku.  Poté si dala Tarja pauzu kvůli dokončení studia a vedlejším projektům. Koncem roku 1999 Tarja přijala nabídku jako sólová zpěvačka v moderním baletu " („Evangelium“) ve Finské národní opeře. Představení byla vyprodána.  V roce 2000 vyšlo další album Nightwish, ' a stalo se po několika týdnech taktéž platinovým. Po něm následující deska ' byla platinově oceněna hned dvakrát po sobě a podobně se jí vedlo i v jiných zemích. Během nahrávání vokálů k "" si Tarja našla čas i pro hostování na desce "Beto Vázquez Infinity" stejnojmenné argentinské metalové kapely, na které byly vokální linky nazpívané Tarjou velkým pomocným prvkem a prodávalo se v celé Evropě.  Tarjiným dalším projektem bylo turné po Jižní Americe s názvem " („Skandinávská noc“), kterého se zúčastnila s finskými operními umělci. Roku 2004 se opakovalo. Poté Tarja cestovala po celé Evropě, Japonsku i Americe a zpívala písně od skladatelů jako Jean Sibelius nebo Richard Strauss a celé turné mělo skvělý ohlas.  Nové album ' zajistilo Nightwish ještě větší popularitu po celém světě a následující světové turné bylo největší, jaké kdy finská kapela měla. Tentýž rok byl pro Tarju velmi náročný, protože začala s natáčením svého vánočního alba. Brzy jí vyšel sólový singl ' („Sen jednoho anděla“), které bylo v krátké době oceněno taktéž platinovou deskou.

Sólová dráha.

Zhruba po deseti letech byla Tarja 21. 10. 2005 z Nightwish vyhozena, podle jejích vlastních slov "Na odchod jsem se chystala již dva a půl roku, chtěla jsem odejít po vydání posledního alba (End of an Era) a začít sólo kariéru, nicméně mě ranilo, jakým neosobním způsobem mi členové kapely dali najevo jejich názor. Dospěli jsme ke stejnému výsledku, jen mě mrzí, že mi to nikdo neřekl do očí". Podle všeho v poslední době panovaly mezi Tarjou a kapelou neshody. Mnozí lidé tvrdí že skutečný důvod k vyhazovu byl ten, že bubeník Nightwish nedokázal překousnout fakt, že se Tarja začíná pomalu věnovat sólo kariéře a vlastním projektům, které nesouvisí s Nightwish.  Nakonec ji po ročním hledání v kapele nahradila Švédka Anette Olzon.  V roce 2007 vydala Tarja nové sólové album ", které sklidilo veliký úspěch po celé Evropě a zanedlouho se stalo platinovým ve Finsku, zlatým v České republice a Rusku. Obsahuje především klasické prvky a symfonický metal. Od roku vydání se rozjelo masívní "My Winter Storm World Tour", které hned pětkrát zavítalo i do České republiky (Praha, Zlín, Ostrava, Festival Benátská noc na Malé Skále a Pardubice) a Tarja opět dokázala, že dokáže ohromit publikum svým neuvěřitelným charismatem.  Tarja začala pracovat na dalším vánočním albu ' („Dech věčnosti“), tentokrát s klasickými vánočními hity jako ' a "" i s písněmi, které nazpívala společně s dětskými sbory.  Od ledna 2010 začala nahrávat své třetí sólové album "What Lies Beneath." Producentem je samotná Tarja. Tarja přislíbila masivní vokály, orchestr a mnohem tvrdší prvky, než v předešlém albu. Mělo by totiž být pravým opakem "My Winter Storm." Připravila také ohromující turné po celém světě a na některých koncertech, včetně v České republiky na Masters Of Rock 2010, zazněl doprovod živého orchestru, konkrétně Filharmonie Bohuslava Martinů. Tarja na svém hlase neustále pracuje a bere hodiny u známé argentinské operní pěvkyně Marty Blanco, která ji také hlasově připravila na zpívaní Árie Rusalky v českém jazyce, která byla úvodním bonusem pro české publikum na Masters of Rock 2010. Zajímavostí je, že si Tarja všechny své hodiny nahrává a pak chyby a nedostatky zpětně konzultuje.  V červnu 2011 na svém blogu oznámila, že chystá dvě nová alba, přičemž jedno klasické a druhé metalové. Zároveň vydává Live DVD ze svého Vánočního koncertu, který se uskutečnil v roce 2009.  Tarja se v jednom rozhovoru nechala slyšet, že po hromadném vydání těchto alb a DVD si chce udělat dlouholetou pauzu. V témž roce také vzniká prostor pro znovuotevření sporu o oficiální biografickou knihu Nightwish, ve které je Tarji manžel v závěrečné kapitole nelichotivě popsán, spor se s přestávkami táhne od roku 2006 a je ukončen až v roce 2012, kdy soud zamítá vyrovnání za urážku Marcela Cabuliho a 3 společníků jeho firmy v hodnotě 50000 EUR Tarja se od celého sporu distancuje.  Tarja během roku 2011 dává dohromady další projekt s názvem Harus, který je příležitostnou kapelou v období vánočních turné. Osazenstvo tvoří vedle Tarji, Kalevi Kiviniemi, Marzi Nyman a Markku Krohn. Společně vydávají album a DVD "Live at Sibelius Hall".  Na začátku roku 2012 jede svojí What Lies Beneath Final Tour, kterou začíná dvěma koncerty v České republice (ve Zlíně a v Pardubicích). Na koncertech už předvádí dvě písničky z připravovaného alba (Into the Sun a Never Enough) 24. srpna 2012 vychází její první oficiální rockové DVD pod taktovkou earMUSIC nazvané ACT I, které nabízí převážně směs písní ze sólové kariéry. Ve Zlíně Natočila videoklip ke skladbě Never Enough.  Nové album Colours In The Dark vyšlo 30. srpna 2013.  V roce 2015 začala Tarja sama v médiích prozrazovat detaily o novém (metalovém) albu. Řekla však, že album stihne vydat nejdříve v létě 2016. V březnu 2016 Tarja na svém oficiálním profilu na Facebooku oznámila název nového alba "The Shadow Self", jež 5. srpna 2016. Předcházel mu videoklip k singlu "No Bitter End" (20.4. 2016) a 3. června bylo dokonce vydáno EP "The Brightest Void - The Prequel", které obsahuje některé skladby z nového alba a malou edici cover písní (např. kapely Muse nebo Shirley Bassey). Na albu také účinkuje řada úspěšných umělců z metalové scény (např. Alissa White-Gluz z kapely Arch Enemy nebo bubeník Chad Smith). "The Shadow Self" vyšlo na den přesně, v tentýž den Tarja odehrála show na festivalu Wacken Open Air. Nové album bylo přijato poměrně pozitivními kritikami, na rozdíl od předcházejících videoklipů, které byly uvedeny spíše vlažně. V současnosti je Tarja s novým albem na celoevropském turné.  Na podzim roku 2017 je plánováno vydání studiového alba "From Spirits and Ghosts (Score for a Dark Christmas)".

Osobní život.

Tarja Turunen se dne 31. prosince 2002 vdala za argentinského podnikatele Marcela Cabuliho. Svatební hostinu však uspořádali až v červenci 2003. Žili spolu v Buenos Aires a roce 2012 se jim narodila dcera Naomi Eerika Alexia Cabuli Turunen. V roce 2016 sdělila novinářům, že se hodlají přestěhovat do Evropy kvůli plánům na její koncertní turné a kvůli tomu, že jejich dcera nastoupí další rok do školy. Momentálně žijí ve španělské Andalusii. V rozhovoru pro Loudwire uvedla že jejími nejoblíbenějšími kapelami jsou Metallica, Whitesnake, Scorpions či Alice Cooper. Se Scorpions v roce 2009 nahrála píseň Good Die Young a dva roky před tím udělala cover písně Poison od Alice Coopera na své debutové album.

Tarja Soile Susanna Turunen Cabuli (* 17. srpna 1977, Kitee) je finská zpěvačka, která je pro svůj původ a pro zpěv, při kterém „zamrazí“, nazývána ledovou královnou severu.

Tarja Soile Susanna Turunen-Cabuli (born 17 August 1977), known professionally as Tarja Turunen or simply Tarja, is a Finnish heavy metal singer-songwriter. She is a lyric soprano and has a vocal range of three octaves.  Turunen studied singing at Sibelius Academy and Hochschule für Musik Karlsruhe. She is a professional classical lied singer, and the former lead vocalist of the Finnish symphonic metal band Nightwish, which she founded with Tuomas Holopainen and Emppu Vuorinen in 1996. Their combination of hard and fast guitar riffs with Turunen's dramatic, "operatic" lead vocals quickly achieved critical and commercial popularity. Their symphonic metal style, soon dubbed "opera metal", inspired many other metal bands and performers.  Turunen was dismissed from the band on 21 October 2005 (just after the performance of the band's "End of an Era" concert) for personal reasons. She started her solo career in 2006 with the release of a Christmas album called "Henkäys ikuisuudesta". In 2007, Turunen released "My Winter Storm", an album featuring various styles including symphonic metal, and started the Storm World Tour. Turunen released her third album, "What Lies Beneath", in 2010. She performed several concerts in Europe, playing in metal festivals including the Graspop Metal Meeting and the Wacken Open Air, before starting the What Lies Beneath World Tour, which lasted until April 2012. Her first live DVD "" was filmed during this tour on 30 and 31 March 2012 in Rosario, Argentina. "" was released in August 2012. Turunen started the Colours in the Dark World Tour in October 2013 to promote her new album "Colours in the Dark". Her second live DVD was filmed during the events of "Beauty and the Beat" and was released in May.  In September 2015, Tarja Turunen released her first classical studio album, "Ave Maria – En Plein Air". In August 2016 she released "The Shadow Self" with a prequel EP "The Brightest Void" released on 3 June. Her latest album "In the Raw", was released on 30 August 2019.


Geografie.

Od severu a východu je chráněna kopci, porostlými borovými lesy, které se nazývají: Na křemenách (231), Panský kopec (253), Homolatý kopec (279). Na jihu a na západě je se rozkládá krásná rovina s duby, buky, jilmy, topoly a proutnicemi při březích Labe. Na západ od vsi u řeky stávala převozníkova chýše. Protože je obec ze tří čtvrtin znovu vystavěna, nenacházejí se zde rázovité, dřevěné chalupy jako jinde. Jediná chalupa Antonína Tichého (č. 51), nesoucí nápis z roku 1803, je pamětníkem starších dob, pak č. 10 s pěknou lomenicí a č. 65 s „vejměnickou“ světničkou.  Dříve zde býval na severní straně vesnice dosti velký rybník, který byl změněn v role (dnes se zde říká Na rybníce), jímž protéká Živá strouha, spojující se na návsi s hlavním výtokem vodovodu. Dle patrných hrází, které jsou dodnes patrné, bývalo zde rybníků více. Nejbližší potok je Nohavecký, sbírající vodní prameny v lese Nohávka a pod Homolatým ve Vysockém revíru.  Lesy na severní a východní straně se nazývají: Na pískách, Viničný, Šutrovník, Stará paseka, Dubinka, Venclávka, Nohávka, Jásánka, Bergmeistr, Vrchboř, Borkovník, Příseka, Pod Homolatým, Obecní. Když bylo rozděleno komorní Pardubické panství, připadla Vysoká i se splavem na Labi k Dašicům, a s ní i okolní lesy s myslivnou a 5 hájovnami.

Historie.

Nejstarší dějiny.

V době kamenné se zde nacházelo spousta močálů. První písemná zmínka o vsi se objevuje roku 1073 ve výčtu majetku, jímž Vratislav II. obdařil tehdy založený Opatovický klášter ("villam … Uizocâ dictam", tj. „ves řečenou Vysoká“). Stejné stáří mají Osice, Osičky, Libčany a Lodín.  Název obce je odvozen od její polohy. Pověst vypravuje, že na kopci zvaném „Podzámčí“, severně od dnešní vesnice Vysoké, býval v dávné době pán dobrotivý, který kolem roku 1080 daroval les jižně od hradu rozložený několika svým věrným, založil tam dřevěnou tvrz, která byla nazvána Vysoká, protože ležela vysoko nad Labem. Tato tvrz byla připomínána ještě v roce 1237. S novou tvrzí vznikla i nynější vesnice v místech nazvaných „Nad Labem“. V těchto časech zde bylo asi jen šest selských statků. V pozdější době daroval jakýsi Lhota z Hradce nedaleký, východně od tvrze Vysoké ležící kopec „Milíř“ (283 m) i s okolními pozemky svým lidem, kteří tu pálili dřevěné uhlí, a od nich pak kopec podobný uhlířskému milíři dostal název. Později byl osázen ovocnými stromy. Uhlíři, kteří tu bydleli asi v sedmi barácích na rozkopaném temeni kopce, nazývali svoji obec po někdejším pánu toho kopce a okolních lánů „Lhotou“. Později byla „Lhota“ spojena s blízkými statky „Nad Labem“ v jedinou obec. V českém archivu (díl XVII.) se píše, že dvůr ve Vysoké měl více než 150 korců rolí (1 lán = asi 60 korců), mimo toho louky, lesy aj. Šlo o vladycký dvůr a k roku 1454 je doložen vladycký rod Prokopa Lišky z Vysoké, úředníka a pak správce panství Pardubického, který pak držel v době od roku1465 až do roku 1490 zástavou Svítkovské zboží se dvorem ve Vysoké. Tento dvůr pak asi zanikl, byl zřejmě rozdělen.  Obyvatelé se živili rolnictvím, ačkoli ve vsi byla zastoupena některá řemesla, zvláště perleťářství. Dříve se zde pěstovala více pšenice a cukrová řepa. A kromě brambor, jetelů a jiných plodin také len a čekanka, s nimiž místní obyvatelé jezdívali odtud na trh do Hradce Králové, někdy také do Pardubic. Robota byla ve Vysoké zavedena v roce 1404 (zrušena byla až v roce 1848). Roční robota potažní byla 4 dny a 16 dní roboty ruční. Vysocká silnice byla tzv. Vídeňská, neboť po ní jezdili potažní robotníci do Vídně.

Husitské války.

Vysoká se stala poměrně známou v husitských válkách. Dne 7. listopadu roku 1436 u vesnice na Malém Chválenském kopci, na poli jemuž se říká „Hřbitůvek“, byl zabit proslulý rytíř, státník a válečník pan Vilém Kostka z Postupic. Přitáhl sem proti Hradci z císařova rozkazu s panem Janem Pardusem z Vrátkova z jedné strany a současně Diviš z Miletínka ze strany druhé. Kostka se s vojskem a vozy usídlil mezi Velkým a Malým Chválenským kopcem. Diviš ležel v Plačicích vzdálených hodinu pěšky od Hradce Králové. Za prvního soumraku se v noci vypravil pěšky hejtman hradecký, rytíř Zdislav Mnich z Roudnice se svými žoldnéři z města, přepadli tábor Divišův, zapálili jeho boudy a udeřili do vozů. Diviš zapálil Plačice a utekl na Kunětickou horu, ale Vilém Kostka s mnohými svými byl zabit. Ostatní byli rozprášeni. V místě tohoto boje východně od silnice k Hradci je Kalousovo pole zvané „Na hřbitůvku“, kde je pochováno mnoho vojáků. Zde byly nalezeny: v potokách tenký meč 1 m dlouhý (v pardubickém museu), pak kusy podkov a brnění a některé stříbrné peníze.  O rok později, okolo sv. Havla (16. října), sebral jistý Čert, služebník Parduse z Vrátkova a přátelé kněze Ambrože vojáky, a pokusili se o dobytí Hradce Králové. Byli však od hradeckých přemoženi, a na útěku bezpochyby utonulo v Labi na brodě proti Vysoké 23 vojáků, mezi kterými se nacházel i ten zmíněný Čert. Hradečtí několik utonulých a nahých těl přivezli do města, a na občinách za mosty je pochovali. Sám Pardus bojoval pak na Moravě u Litovle, kde byl zajat a následně uvězněn v Rakousku.

Součást pardubického panství.

Jako část pardubického zboží sdílela Vysoká jeho osudy. Roku 1464 získal celé panství pardubické král Jiří z Poděbrad, který je 5. dubna 1465 převedl na své syny, knížata minsterberská Viktorina, Jindřicha a Hynka. Postoupil jim také klášterské vesnice: Březhrad, Stěžery, Vysokou, Roudničku a les Křivec. V letech 1515 až 1536 byla Vysoká ale pravděpodobně v držení jinde, snad patřila hradeckým.  Roku 1535 uzavřel Jan z Perštejna s hradeckými měšťany smlouvu o platech, desátcích a jiných povinnostech. Jan z Perštejna, jakožto podací pán tohoto opatovského záduší, pak ale všechny poplatky, desátky a povinnosti lidí ve Vysoké a Roudničce přenesl na žádost měšťana Lukáše Formana ke kostelíku, který tento měšťan vystavěl roku 1521 s pomocí hradeckých pánů k uctění památky mistra Jana Husa. Opatovskému záduší připadlo k budoucímu užívání tři pruty luk po Labi nad Opatovicemi. Severně od Vysoké na kopci, řečeném Zámeček, se podle onoho kostelíka nyní říká prostě „U svatého Jana“. Sem také chodívala na církevní bohoslužby vysocká mládež. Učitel, jenž tu konal podobně jako novohradecký učitel, službu ředitele kůru, dostával „štolu“ z Vysoké a Roudničky. Na velkém zvonu starého kostelíčka jsou vysekána jména „Mistr“ a „Hus“, pořízen byl roku 1583 za vysockého rychtáře Pavla Zběhlíka (na abolačním kontraktu je podepsán za obec Jiří Švagerka).  Pardubické panství bylo rozděleno na rychty a ke každé rychtě bylo přiděleno několik vesnic, ale z urbáře z roku 1563 není známo, kde které rychtě patřila obec Vysoká, která v té době měla 1047 korců polí. Ves Vysoká byla poměrně veliká, v roce 1563 měla 35 lidí osedlých, kdežto Opatovice, kde byl klášter a také dvůr, v témže roce jen 21 osedlých (v roce 1515 měly Opatovice 20 osedlých, počet ve vsi Vysoké v tomto roce nelze zjistit). Platy či ouroky byly odváděny dvakrát do roka: o sv. Jiří (24. dubna) a o sv. Havlu (16. října). Urbář z roku 1588 zaznamenává, že Vysoká dosud nemá rychty, a v tom roce náleží k rychtě Dřítečské, která navíc obsáhla Rokytno, Dražkov, Bukovina, Borek, Oujezd a Bohumileč. Urbář z roku 1617 zaznamenává, že Vysoká má již rychtu. Rychta vysocká obsáhla obce: Vysoká, Borek a Oujezd a v celém jejím obvodu bylo 60 lidí osedlých. V roce 1651 pak k rychtě patřily vesnice Vysoká, Bukovina a Borek. V této době byla v obci jedna vejsadní krčma.  Po třicetileté válce bylo z 36 gruntů 22 pustých a srovnaných se zemí a hospodáři obdělávali ze svých rolí jen malou část, největší část rolí nechávali ležeti ladem a úhorem. Byl nedostatek dobytka, nedostatek pracovních sil, obdělávání rolí bylo nedokonalé, sklizeň nedostatečná. Zpustošení usedlostí sahá nejvíce k roku 1637 a bylo způsobeno rakouskými sbory generála Hatzfelda, Švédové přitáhli do zdejší krajiny poprvé roku 1639, pak v letech 1643 a 1645. Zápisy o prodejích ale znějí, že „"jsou ten grunt příčinou skoupení jeho od lidu vojenského k spuštění přiveden za ta léta 1637–1640, není (na splátky, na dluhy) položeno nic."“

Novější dějiny.

Roku 1783 obnoven splav a v roce 1798 byla postavena dřevěná škola, přičemž 25 let učil děti švec Štěrba. Až roku 1869 byla postavena zděná škola (zrušena roku 1981). K místní farnosti tehdy náležely: Nový Hradec Králové, Svatojánský Kopec, Lhota pod Strání, Třebeš, Kluky, Roudnička, Vysoká nad Labem. Čítala 4704 katolíků, 37 lidí jiného vyznání, a patronem bylo město Hradec Králové. Z pardubického hejtmanství náležela k této farnosti pouze Vysoká nad Labem (tehdy ještě patřila pod Pardubice).  Ve vysockých kronikách z 19. století je zaznamenáno, že Vysokou od roku 1841 do roku 1895 postihlo 34 požárů. Roku 1854 byly zasazeny na oslavu zasnoubení císaře Františka Josefa I. stromky. Roku 1874 byla postavena nová zvonička. Téhož roku dne 8. listopadu bylo u zdejší myslivny provoláno halali o honu, jehož se zúčastnili rakouský císař spolu s císařovnou, a na tomto místě byl pak postaven památník. V roce 1875 byl postaven proti škole nový kříž, v roce 1883 byl zbudován most, roku 1886 byl založen spolek hasičů a roku 1887 byl vystavěn obecní dům na místě kapličky sv. Jana a dávného válečného pohřebiště a zřízen za 1200 zl. vodovod., jež vyměřil Ing. Staněk z Hradce Králové. Roku 1888 byl osázen kopec Milíř ovocným stromovím – 1200 kusů. Roku 1899 byl ve Vysoké nad Labem zřízen hřbitov. Roku 1905 zde byla založena kampelička. Roku 1921 byl u školy, kde je uložená schránka, postaven pomník „Svobody“. Roku 1922 založen „Sokol“, roku 1922 zavedena elektrika, o rok později vybudována silnice a roku 1931 zaveden telefon.  Roku 1945 Vysokou procházely transporty zajatců. Dva z nich umřeli ve stodolách a jsou pochováni zde na hřbitově. 1. května byla vyvražděna rodina Kašparova. 7. května byla Vysoká obklíčena Němci a popraveni byli Antonín Krám, Jan Dvořák, Josef Krpata a 6 ruských vojáků. Josef Trojan byl zastřelen na poli. Pohřeb popravených se konal 10. května 1945. Pomník popraveným u myslivny byl pak odhalen 1. června 1947. Roku 1951 byla Vysoká připojena k Hradci Králové. V 50. letech docházelo k politickým procesům, ze zdejší obce byli roku 1955 odsouzeni: František Koblížek – odsouzen na 6 let, Josef Vraný – odsouzen byl na 8 let, Josef Červinka – odsouzen byl na 6 let, František Karel – nebyl odsouzen, ale zemřel ve věznici. Rodiny těchto občanů byly vystěhovány. V roce 1967 se začal budovat vodovod. V roce 1985 byl proveden zemní vrt: je zde do 1 m ornice, do 20 m opuka drcená, do 520 m prachovec a do 700 m žula.  V roce 1993 začala výstavba „Kapličky“, nákladem obce asi 650 000 Kč. Otevřena byla 17. října 1993. Téhož dne byla také odhalena pamětní deska parašutistům, kteří zde 3. dubna 1944 seskočili. Pararoj se jmenoval „Barium“ a vysílačka „Marta“. Na pamětní desce je napsáno: „"Kdo nechce a neumí za svou vlast bojovat a bojí se pro ni umírat, nemá právo žít."“

Znak a vlajka.

Znak a vlajka mají stejné vyobrazení. Opatskou berlu umístěnou napříč znakem (vlajkou), tu na znamení, že Vysoká kdysi patřila k opatovickému klášteru, kdy ji král Vratislav II. dal obec opatovickým řeholníkům k výživě roku 1086. Řeku Labe (modrá barva), která protéká obcí, lesy lemující Vysokou (zelená barva). Zvlněný pruh značí vodu z Opatovického jezu, bílá symbolizuje vznikající peřeje na jezu. Černá barva značí dubové dřevo, ze kterého byl postaven původní jez (nyní je kamenný), a dřevěné uhlí, které se kdysi pálívalo v lesích okolo obce.

Doprava.

Do obce zajíždí MHD linky 18 a 20 z blízkého Hradce Králové. Vesnicí také prochází „stará“ silnice spojující Hradec Králové a Pardubice.

Železnice.

Při výstavbě železniční tratě Hradec Králové - Pardubice, bylo uvažováno o výstavbě kolejí na levém břehu Labe. Nakonec zvítězil návrh na výstavbu na pravém břehu řeky. Bylo to z důvodů možnosti postavení přímějšího směru, a rovnějšího terénu.

Obec Vysoká nad Labem () se nachází v okrese Hradec Králové, kraj Královéhradecký, na jižním okraji Hradce Králové, něco přes 6 km od jeho centra. Žije zde obyvatel.

Vysoká nad Labem is a village and municipality in Hradec Králové District in the Hradec Králové Region of the Czech Republic.


Život.

Mládí.

Leroy Chiao se narodil v Milwaukee ve státě Wisconsin, dětství prožil v Danville v Kalifornii. Zde také roku 1978 ukončil střední školu. Roku 1983 získal bakalářský titul v oboru chemické inženýrství na Kalifornské univerzitě v Berkeley. Poté studoval stejný obor na Kalifornské univerzitě v Santa Barbaře, magistrem se stal roku 1985, doktorem 1987.  Od roku 1987 pracoval ve společnosti Hexcel, kalifornského dodavatele NASA, v oblasti vývoje a výzkumu materiálů. Podílel se na vývoji kompozitních polymerů určených pro budoucí kosmické teleskopy. Od roku 1989 byl zaměstnán v Národní laboratoři Lawrence Livermora ().

Astronaut.

Roku 1989 se přihlásil do 13. náboru astronautů NASA a k 17. lednu 1990 byl přijat do oddílu astronautů NASA. Absolvoval roční všeobecnou kosmickou přípravu, ve které získal kvalifikaci letový specialista.  Po skončení základního výcviku byl zařazen do posádky letu STS-65. Do vesmíru odstartoval na palubě raketoplánu Columbia 8. července 1994. Raketoplán přistál po 14 dnech, 17 hodinách a 56 minutách letu dne 23. července 1994. Ve dnech 11. – 20. ledna 1996 pobýval ve vesmíru podruhé. V průběhu letu STS-72 dvakrát vystoupil do kosmického prostoru, výstupy trvaly 6 hodin 9 minut a 6 hodin 53 minut. Mise raketoplánu Endeavour trvala 8 dní, 22 hodin a 2 minuty.  Potřetí vzlétl do vesmíru na palubě raketoplánu Discovery při letu STS-92 ve dnech 11. až 24. října 2000. Mise pokračovala ve výstavbě Mezinárodní vesmírné stanice (ISS). Během letu opět dvakrát vystoupil do vesmíru, dohromady na 13 hodin a 16 minut. V březnu 2001 byl jmenován velitelem záložní posádky Expedice 8 na ISS. Koncem roku 2002 se současně stal velitelem Expedice 10. Po havárii Columbie byly ale plány změněny. Nakonec od listopadu 2003 zahájil výcvik jako velitel záložní posádky Expedice 9 a hlavní posádky Expedice 10, v páru s palubním inženýrem Saližanem Šaripovem.  Počtvrté vzlétl do vesmíru 14. října 2004 v ruském Sojuzu TMA-5. Na ISS pracoval společně s Šaripovem. Během pobytu na ISS dvakrát vystoupil do vesmíru, celkem na rovných 10 hodin. Dvojice Chiao, Šaripov přistála 25. dubna 2005 po 192 dnech, 19 hodinách a 2 minutách letu.

Po letech.

V říjnu 2005 odešel z NASA i oddílu astronautů. Pracoval ve společnosti . Roku 2006 se stal viceprezidentem společnosti Excalibur Almaz, připravující kosmické lety lodí odvozené od sovětské lodě TKS.  Chiao je zkušený pilot s náletem 2600 hodin.

Leroy Chiao (* 28. srpna 1960 v Milwaukee, Wisconsin, USA) původně inženýr zaměstnaný u dodavatelů NASA, od ledna 1990 byl americkým astronautem, členem oddílu astronautů NASA. Do vesmíru se poprvé dostal v roce 1994 na palubě raketoplánu Columbia. Krátkodobé lety Space Shuttlem si ještě dvakrát zopakoval, roku 1996 a 2000. Počtvrté do vesmíru se dostal roku 2004 jako člen Expedice 10 na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS), vzlétl a přistál tentokrát v ruském Sojuzu. Jeho poslední let trval 193 dní, celkem strávil ve vesmíru 229 dní, 8 hodin a 45 minut. V roce 2005 odešel z NASA, o rok později se stal viceprezidentem společnosti Excalibur Almaz.

Leroy Chiao (born August 28, 1960) is a Chinese-American engineer, former NASA astronaut, entrepreneur, motivational speaker, and engineering consultant. Chiao flew on three Space Shuttle flights, and was the commander of Expedition 10, where he lived on board the International Space Station from October 13, 2004 to April 24, 2005. He is also a co-author and researcher for the Advanced Diagnostic Ultrasound in Microgravity project.


Mládí.

Russell se narodil v aristokratickém prostředí. Russellův rod byl již od poloviny 17. století jedním ze základních pilířů Whigů a patřil k nejbohatší vrstvě velkostatkářů. Jako mladší syn Johna Russella, 6. vévody z Bedfordu, ale John Russell nebyl dědicem rodinného majetku.  Studoval na Westminsterské škole a Edinburské univerzitě, kterou navštěvoval tři roky, ale studium na ní nedokončil. Je jedním z pěti britských předsedů vlád s vysokoškolským vzděláním, kteří nestudovali na některé ze škol v Oxfordu nebo Cambridge.

Politická kariéra.

Poslancem parlamentu se stal roku 1813. Ve 20. letech byl členem reformního křídla Whigů. Když se premiérem stal Charles Grey přijal funkci pokladníka armády a brzy se stal řádným členem vlády. Byl jedním z hlavních zastánců reformy volebních obvodů. Poté co roku 1834 byl předseda Dolní sněmovny John Spencer povýšen do šlechtického stavu a stal se členem Sněmovny lordů, nahradil ho John Russel. I v této pozici byl vůdčí postavou reformního křídla Whigů a prosazoval náboženskou svobodu a poté co se stal ministrem vnitra, provedl reformy správy měst (mimo Londýn), které vedly k její demokratizaci.  Roku 1845 se jako vůdce opozice stal nepopulárním, když přesvědčil konzervativního premiéra Roberta Peela, aby podpořil odvolání cla na obilí. Když toto téma způsobilo rozštěpení konzervativců, vrátila se moc do rukou Whigů a Russell se stal premiérem. Jeho první funkční období bylo spíše neúspěšné a bylo poznamenáno rozštěpením strany a tak nebyl schopen prosadit své priority.  V době kdy byl premiérem postihl Irsko hladomor. Jeho vláda byla zasažena konfliktem se svéhlavým ministrem zahraničí Templem, který silně podporoval revoluční hnutí na kontinentu. Když bez vědomí královny uznal převrat Napoleona III, byl nucen odstoupit a brzy poté padla i vláda.  Po krátkém období, kdy u moci byla konzervativní vláda pod vedením Smith-Stanleye, vznikla koaliční vláda Whigů a Peelových spojenců, jejímž předsedou se stal George Hamilton-Gordon. Russell se stal předsedou dolní komory parlamentu a spolu s Templem zavedli Británii, navzdory Gordonovu odporu, do krymské války. Neúspěchy na počátku angažovanosti v tomto konfliktu vedly k rezignaci vlády a Temple sestavil novou. Russell dostal nabídku zapojit se do ní, ale odmítl ji a přechodně se z politiky stáhl.  Roku 1859 po krátkém působení konzervativní vlády se s Templem usmířili a Russell se stal ministrem zahraničí v jeho vládě. Toto období bylo poznamenáno bouřlivými událostmi za hranicemi Británie – sjednocením Itálie, Americkou občanskou válkou a válkou o Šlesvicko-Holštýnsko mezi Dánskem a německými státy. Jeho vliv na britskou politiku byl nicméně zastíněn Templeho vlivem. Roku 1861 byl povýšen do šlechtického stavu a stal se hrabětem Russellem.  Když roku 1865 Temple náhle zemřel, stal se znovu premiérem. Jeho druhé období ve funkci premiéra bylo krátké a neúspěšné. Roku 1866 vedlo rozštěpení strany k rezignaci vlády a Russell trvale odešel na odpočinek.

John Russell, 1. hrabě Russell (18. srpen 1792 – 28. květen 1878) byl britský státník, člen strany Whigů, později Liberální a vykonával funkci premiéra.

John Russell, 1st Earl Russell, (18 August 1792 – 28 May 1878), known by his courtesy title Lord John Russell before 1861, was a leading Whig and Liberal politician who served as Prime Minister of Great Britain in 1846–1852, and 1865–1866 during the early Victorian era.  The third son of the Duke of Bedford, Russell was educated at Westminster School and Edinburgh University, and represented various districts in Commons including the City of London. In 1828 he took a leading role in the repeal of the Test and Corporation Acts which discriminated against Protestant dissenters. In 1829 he was a leader in support of Catholic emancipation. He was a prominent leader in passing the Reform Act 1832. It was the first major reform of the representative system in two centuries, and the first step on the road to democracy and away from rule by the aristocracy and landed gentry. He favoured reduction of the property qualifications to vote but never advocated universal suffrage. He served in many high offices over the decades, including home secretary and colonial Secretary under Lord Melbourne; he was leader of the house under Lord Aberdeen; he was foreign secretary under Aberdeen and Lord Palmerston. He was outspoken on many issues, calling for the repeal of the corn laws in 1845, denouncing the revival of Catholic bishoprics in 1850, supporting Italian nationalism, and keeping the nation neutral during the American Civil War. In the 1860s he sympathized with the cause of Poland and Denmark, but took no action as prime minister. Over the years he was closely associated with Palmerston, although there were stormy times as when he helped force Palmerston out as Foreign Secretary in 1851, and in revenge Palmerston defeated his government in 1852. Russell often acted before building a consensus among his leadership team. He mishandled the reform movement during the second premiership, and left office only to watch Benjamin Disraeli carry a strong Reform Bill.  On the negative side, he headed a government that failed to deal adequately with the Irish Famine, a disaster which saw the loss of a quarter of Ireland's population. It has been said that his ministry of 1846 to 1852 was the ruin of the Whig party: it never composed a Government again, and his ministry of 1865 to 1866 was very nearly the ruin of the Liberal Party also.


Reklamní kampaň.

Reklamní kampaň zajišťovala reklamní agentura Mark/BBDO pod vedením kreativního ředitele Martina Přikryla.  Reklamní kampaň měla tři fáze:  V reklamě hrálo velkou roli tajemství. Schválně byly zamlčovány některé informace, které byly později postupně odhalovány. Reklamní kampaň nabádala k opačnému chování, než se snažila dosáhnout.  Kampaň probíhala mnoha způsoby. Byly vysílány spoty v televizi a rozhlase, vycházela inzerce v tisku, v Praze se objevily světelné tabule (nejčastěji na zastávkách MHD, celkem 400). Český sen měl i vlastní internetové stránky a reklamní píseň. Ve třetí fázi reklama byla i v exteriérech a interiérech vozů pražské MHD a v prostorách metra.

Výzkum.

Proběhl průzkum potenciálních zákazníků, při kterém proběhla návštěva hypermarketu s několika průměrnými rodinami. Zkoumalo se, co nakupují, co chtějí a vyžadují. Několik průměrných rodin bylo podrobeno analýze odborníkem na nákupní chování - doktorkou Jitkou Vysekalovou. Zastoupeny jsou všechny generace, od dětí po důchodce. Otázky byly: Jak vypadá váš den v nákupním středisku?, Co nakupujete?, Proč?, Jaký název by se vám líbil pro nový český hypermarket? atd.  FOCUS GROUP - pozornost, zájem skupiny: skupině náhodně vybraných jednotlivců se představuje reklamní kampaň ještě před spuštěním, reakce skupiny a názory se zaznamenávají.  VÝZKUM OČNÍ KAMEROU: posuzování reklamy, průzkum pomoci speciální helmy s dvěma kamerami, jedna sleduje oko, druhá sleduje kam se oko zaměřuje, počítač pak vyhodnocuje, na co se testovaný člověk zaměřil nejvíce, co zaujalo, co méně, nebo co úplně přeskočil. Testují se reklamní letáky ČESKÝ SEN + 2 konkurenčních hypermarketů. Vyhodnocují se čtyři základní složky letáku - Logo, headline, produkty, informace. výsledky u letáku ČESKÉHO SNU: logo 17% , headline 6%, produkty 70%, informace 7%; resumé - zvýraznit headline, málo čtený.

Zajímavosti.

Rozpočet na film činil 19 milionů korun a byl hrazen z grantu Ministerstva kultury České republiky.  Autoři snímku na film volně navázali dokumentem "Český mír" (2010) o projektu amerického radaru, který měl být na území České republiky postaven.

Ohlas.

Film byl několikrát oceněn, mimo jiné na filmových soutěžích v Krakově, Jihlavě, Jeonju (Jižní Korea), San Franciscu, Traverse City (ředitelem festivalu je Michael Moore), Lublani a Århusu. Získal cenu filmových kritiků Kristián 2005. Dne 8. září 2006 byl vysílán renomovaným bilinguálním německo-francouzským televizním programem Arte. Dne 26. září 2006 byl dokonce vysílán australskou televizí SBS, 1. května 2008 jej vysílala nizozemská televize VPRO.

Český sen je název českého dokumentárního filmu, který měl premiéru v únoru 2004. Tvůrci ho označují slovy: „první česká filmová reality show“, celovečerní film o přípravě reklamní kampaně a otevření hypermarketu, který ve skutečnosti neexistoval.  Akci realizovali dva studenti filmu, Filip Remunda a Vít Klusák, kteří si najali reklamní agenturu, aby pro ně udělala reklamu nového hypermarketu pod názvem "Český sen". Natáčeli a dokumentovali celou přípravu a průběh reklamní kampaně a nakonec i dav koupěchtivých nebo jen zvědavých cca 3000 zákazníků, kteří v sobotu 31. května 2003 přišli na parkoviště v pražských Letňanech. Tam manažeři hypermarketu přivítali zákazníky, přestřihli pásku, ochranka odstranila kovové zábrany a lidé se rozběhli po louce ke kulise čelní stěny hypermarketu.  Když se po „otevření“ ukázalo, že šlo jen o akci studentů filmu, strhla se ve sdělovacích prostředcích diskuse mezi dvěma tábory, které nápad a realizaci drtivě kritizovaly nebo naopak podporovaly. Čtenář a posléze divák si tak mohl udělat představu o tom, jak fungují reklamní kampaně.

Czech Dream () is a 2004 documentary film directed by two Czech film directors, Vít Klusák and Filip Remunda. It recorded a large-scale hoax perpetrated by Klusák and Remunda on the Czech public, culminating in the opening event of a fake hypermarket in the Letňany neighborhood of Prague. The film was their graduation project for film school.


Politická činnost.

Guido Westerwelle vstoupil do FDP v roce 1980. Od roku 1988 je členem spolkového předsednictva FDP. 8. února 1996 se stal poslancem Spolkového sněmu po abdikaci poslance Heinze Lanfermanna. V letech 1993-1999 byl také předsedou krajského vedení FDP v Bonnu. Mezi lety 1994 a 2001 pak během předsednictví Klause Kinkela a Wolfganga Gerhardta zastával funkci generálního sekretáře FDP, přičemž se významnou měrou podílel na přeměně programu strany (tzv. "Wiesbadenské principy") a vedl komisi, která program vypracovala.  4. května 2001 byl na spolkovém sjezdu v Düsseldorfu zvolen výraznou většinou nástupcem Wolfganga Gerhardta jako nejmladší spolkový předseda FDP. Nasměroval stranu zejména do oblasti vzdělávání a zdůraznil tradiční zájem FDP o hospodářskou politiku země. Snažil se též FDP profilovat vůči jejím tehdy dřívějším koaličním partnerům CDU/CSU a SPD-Zelení.  V parlamentních volbách roku 2002 vystoupil jako vůbec první kandidát na post kancléře v historii FDP. Volební výsledky FDP se zlepšily o 1,2 % na 7,4 %, ačkoliv původně bylo plánováno v „Projektu 18“ získat alespoň 18 % hlasů, k čemuž Westerwelle během volební kampaně v roce 2002 používal tzv. „Guidomobil“. Navštívil dokonce i účastníky televizní soutěže Big Brother, což mu vyneslo výtky, že z předvolební kampaně dělá zábavnou show.  V roce 2003 byl Westerwelle 79,8 % hlasy delegátů opět zvolen předsedou strany a 2005 na spolkovém sjezdu v Kolíně nad Rýnem s výsledkem 80,1 % hlasů potvrzen v úřadu. V roce 2007 ve Stuttgartu získal Westerwelle doposud nejlepší volební výsledek na spolkovém sjezdu: 87,6 % hlasů. 15. května 2009 byl na spolkovém sněmu potvrzen ve funkci 95,8 % hlasů a překonal tak svůj výsledek z roku 2007.  Po oznámení spolkových voleb v květnu 2005 byl Westerwelle 23. května 2005 nominován jako lídr FDP do parlamentních voleb. Westerwelle byl 2. července 2005 zvolen 48 ze 49 odevzdaných hlasů kandidátem FDP za volební obvod v Bonnu, kde ve spolkových volbách roku 2002 obdržel zhruba 14 procent hlasů prvovoličů. 10. července 2005 byl Westerwelle zvolen na 1. místo kandidátky FDP Severního Porýní-Vestfálska 93,1 procenty hlasů.  V roce 2005 při spolkových volbách ve volebním obvodu v Bonnu získal 8,7 % prvovoličů, ve volbách v roce 2009 ve stejném volebním obvodu 19,1 procent těchto hlasů. Po volbách 2005 do Spolkového sněmu se dohodl s Wolfgangem Gerhardtem, že jej v následujícím roce vystřídá ve funkci předsedy parlamentní frakce. Toto rozhodnutí bylo potvrzeno, ovšem Westerwelle byl zvolen s horším výsledkem, než Wolfgang Gerhardt při svém předchozím znovuzvolení předsedou. Westerwelle nastoupil do této funkce 1. května 2006.  Po parlamentních volbách v roce 2009 nabídla Angela Merkelová Svobodným demokratům účast na vládě a Guido Westerwelle se stal ministrem zahraničí a zástupcem kancléřky. Avšak v průběhu roku 2011 přešla funkce předsedy FDP a vicekancléře na ministra hospodářství Philippa Röslera. Guido Westerwelle byl nadále až do jmenování třetí vlády Angely Merkelové po volbách do Spolkového sněmu 2013, ve kterých se FDP nedostala do parlamentu, ministrem zahraničí.

Soukromý život.

Guido Westerwelle po maturitě v roce 1980 absolvoval studium právních věd na Univerzitě v Bonnu, které ukončil v roce 1987 první a v roce 1991 druhou právnickou státní zkouškou. V tomto roce byl také uznán za advokáta. V roce 1994 získal doktorát práv na Univerzitě v Hagenu s disertační prací na téma stranické právo a politické mládežnické organizace. Oba Westerwellovi rodiče jsou rovněž právníci.  Westerwelle žil v Bonnu a Berlíně. Jeho životním partnerem byl Michael Mronz, sportovní manažer dostihové soutěže CHIO v Cáchách a bratr bývalého profesionálního tenisty Alexandera Mronze. Westerwelle a Mronz spolu 27. září 2010 v Bonnu vstoupili do registrovaného partnerství.  Guido Westerwelle byl prvním politikem na spolkové úrovni, o jehož homosexualitě se veřejnost dozvěděla. Tato informace byla zveřejněna v roce 2001. Po Klausovi Wowereitovi a Ole von Beustovi tak byl Westerwelle třetím předním německým politikem, u něhož homosexualita neměla žádný vliv na poškození pověsti.  V roce 2013 založil nadaci ""Westerwelle Foundation. Stiftung für internationale Verständigung."".  V červnu 2014 oznámila německá média, že Guido Westerwelle onemocněl akutní formou leukémie. Nemoc mu byla poprvé diagnostikována poté, co mu mělo býti operováno koleno. V březnu 2016 této nemoci podlehl.

Externí odkazy.

Guido Westerwelle (27. prosince 1961 v Bad Honnef, Severní Porýní-Vestfálsko – 18. března 2016 v Kolíně nad Rýnem) byl německý politik. V letech 1994-2001 byl generálním sekretářem a od roku 2001 spolkovým předsedou Svobodné demokratické strany (FDP). Od roku 2006 byl rovněž předsedou parlamentní frakce FDP a od roku 2009 vůdcem opozice ve Spolkovém sněmu. Od 28. října 2009 do roku 2011 byl zástupcem kancléřky (tato funkce je všeobecně nazývána vicekancléř) a zároveň ministrem zahraničí v kabinetu Angely Merkelové. V průběhu roku 2011 funkce předsedy FDP a vicekancléře od něj převzal ministr hospodářství Philipp Rösler. Guido Westerwelle byl nadále až do jmenování třetí vlády Angely Merkelové ministrem zahraničí.

Guido Westerwelle (; 27 December 1961 – 18 March 2016) was a German politician who served as Foreign Minister in the second cabinet of Chancellor Angela Merkel and as Vice Chancellor of Germany from 2009 to 2011, being the first openly gay person to hold any of these positions. He was also the chairman of the Free Democratic Party of Germany (FDP) from May 2001 until he stepped down in 2011. A lawyer by profession, he was a member of the Bundestag from 1996 to 2013.


Charakteristika pěstounské péče.

Pěstounská péče je zvláštní formou státem řízené a kontrolované náhradní rodinné výchovy, zabezpečované z jeho strany hmotnou podporou. Většinou se jedná o děti, jejichž rodiče se o ně z nějakého důvodu nemohou nebo nechtějí postarat nebo o děti s rizikovou anamnézou, nejistou prognózou, děti s různými postiženími, psychicky deprivované, s poruchami psychického vývoje a děti starší. Pěstounská péče umožňuje život v rodině těm, kteří by se z různých důvodů nedostali do adopce a hrozilo by jejich setrvání v ústavní péči. Pěstounská péče vzniká rozhodnutím soudu a končí nejpozději zletilostí nebo nabytím svéprávnosti dítěte.

Historie české právní úpravy.

Pěstounství se původně nazývalo schovanství a bylo od roku 1812 upraveno v § 186 obecného zákoníku občanského. Rodiče mohli své dítě kdykoli svěřit do péče pěstouna, pokud však mělo dojít k omezení práv takového "schovance", museli s pěstounem uzavřít smlouvu, kterou musel navíc schválit soud.  Po roce 1950 pěstounství z československého právního řádu zmizelo, tento právní institut nebyl obsažen ani v zákoně č. 265/1949 Sb., o právu rodinném, ani v zákoně č. 94/1963 Sb., o rodině, v původním znění. Vrátilo se až roku 1973 se zákonem č. 50/1973 Sb., o pěstounské péči, který byl později nahrazen zákonem č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí. Základní úpravu pak obsahoval zákon o rodině v § 45a-45d.  Od roku 2014 je pěstounství primárně upraveno v § 958-970 občanského zákoníku.

Formy pěstounské péče.

Od roku 2006, kdy byl uzákoněn nový institut pěstounské péče, existují dvě formy.

Pěstounská péče dlouhodobá (PP).

Péče je koncipována jako stabilní a dlouhodobé opatření. Oficiálně končí dosažením zletilosti dítěte, ale ve funkčních pěstounských rodinách mají přijaté děti pozici velmi podobnou vlastním dětem a zůstávají často tak dlouho, až dostudují nebo získají práci a osamostatní se. Je možné dětem propůjčit (pouze se souhlasem biologických rodičů) příjmení pěstounů.

Pěstounská péče na přechodnou dobu (PPPD).

Poměrně nový institut „pěstounské péče na přechodnou dobu“ bývá někdy označován pojmem „profesionální pěstounská péče“, oběma pojmy je míněn tentýž model pěstounské péče. „Jde o rodinnou individuální formu péče, státem podporovanou, která by měla být nezletilým dětem poskytována po nezbytně nutnou, relativně krátkou dobu v domácnostech pěstounů nebo i v zařízeních pro výkon pěstounské péče.“ Jedná se tedy o dočasnou péči o děti (maximálně 1 rok), u kterých je vysoká pravděpodobnost rychlého trvalého řešení - buď jiné formy náhradní rodinné péče nebo návratu do původní rodiny. Pěstounská rodina je od začátku připravována na brzký odchod dítěte. V přechodné pěstounské péči mohou být umístěny i děti, které náhle nemohou zůstat ve své rodině, ale jejich situace neodpovídá osvojení nebo dlouhodobé pěstounské péči.

Vliv PPPD na socio-emoční vývoj dítěte.

Výhodou pěstounské péče na přechodnou dobu je, že dítě nemusí trávit žádný čas v ústavech a dětských domovech a významně se tím snižuje riziko syndromu citové deprivace. Protože jedním z cílů PPPD je dosažení pobytu dítěte v rodinném prostředí od co nejnižšího věku, pak je dobré znát psychický vývoj dítěte s akcentem na rané období:

Práva a povinnosti pěstounů.

Práva.

Mezi práva pěstounů patří:

Povinnosti.

Mezi povinnosti pěstounů patří:

Dávky pěstounské péče.

V České republice jsou dávky pěstounské péče od 1. ledna 2013 upraveny zákonem č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí, následovně:

Příspěvek na úhradu potřeb dítěte.

Nárok na příspěvek na úhradu potřeb dítěte má nezletilé nezaopatřené dítě svěřené do PP, tak do PPPD. Pokud je dítě nezletilé, příspěvek se poskytuje samozřejmě k rukám pěstouna. Nárok je zachován i po dosažení zletilosti dítěte (tj. 18. rok věku), nejdéle však do 26. roku, jde-li o nezaopatřené dítě podle zákona upravujícího státní sociální podporu, které trvale žije s osobou, která byla do dosažení jeho zletilosti pěstounem. Co se týká příspěvku pro dítě v PPPD, dítě tento typ dávky pobírá samozřejmě do doby, než opustí přechodnou rodinu.  Výše příspěvku za 1 kalendářní měsíc:  Jde-li o dítě, které je podle zákona o sociálních službách osobou závislou na pomoci jiné fyzické osoby, činí dávka:

Příspěvek při ukončení pěstounské péče.

Tato dávka není určena pěstounům, nýbrž samotnému dítěti. Nárok na příspěvek při ukončení pěstounské péče má fyzická osoba, která byla ke dni dosažení zletilosti v pěstounské péči, a to ke dni zániku nároku na příspěvek na úhradu potřeb dítěte. Příspěvek je jednorázový a činí 25 000 Kč.  Ač má dítě nárok na příspěvek při ukončení PP i PPPD, může nastat odlišnost v rámci doby vzniku nároku na něj. Závisí to na příspěvku na úhradu potřeb dítěte. Dítěti v PPPD na něj zaniká nárok vždy ukončením péče, to znamená nejpozději zletilostí. Avšak PP může v určitém případě trvat až do 26 let věku dítěte, pak se tedy může prodloužit doba vzniku nároku dítěte na příspěvek při ukončení pěstounské péče. V tom může nastat rozdíl vztahující se k časovému nároku na vyplacení tohoto příspěvku.

Odměna pěstouna.

Nárok na odměnu pěstouna má pečující osoba a osoba v evidenci, ale značně se liší její výše v rámci jednotlivých institutů pěstounské péče.  Osoba pečující má nárok na odměnu po dobu trvání péče o svěřené dítě. Po zletilosti svěřeného dítěte jen do doby, dokud zletilé nezaopatřené dítě pobírá příspěvek na úhradu potřeb dítěte. Osoba v evidenci má nárok na odměnu po dobu zařazení do evidence osob, které mohou vykonávat PPPD (i když nemá momentálně svěřeno žádné dítě, výše odměny osoby v evidenci není odvislá od počtu dětí svěřených do PPPD).  Výše odměny pěstouna za 1 kalendářní měsíc:  Za každé další dítě svěřené do PP se zvyšuje odměna pěstouna o 4 000 Kč.  V případě, že je osobě v evidenci svěřeno dítě do jiné péče, než je PPPD, zvyšuje se za každé takové dítě odměna pěstouna o 4.000 Kč.

Příspěvek při převzetí dítěte do péče.

Nárok na tento jednorázový příspěvek má dlouhodobý pěstoun (tj. osoba pečující), nikoliv pěstoun na přechodnou dobu (tj. osoba v evidenci). Výše příspěvku se odvíjí od toho, kolik let bylo konkrétnímu dítěti při svěření do péče.  Výše příspěvku, jde-li o dítě ve věku:

Příspěvek na zakoupení osobního motorového vozidla.

Tuto dávku lze využít jedině v rámci institutu PP, nikoliv PPPD. Na příspěvek má nárok osoba pečující, která má v PP nejméně 3 děti nebo má nárok na odměnu pěstouna z důvodu péče o 3 děti, včetně zletilých nezaopatřených dětí, jež zakládají osobě pečující nárok na odměnu pěstouna. Výše příspěvku činí buď 70 % pořizovací ceny vozidla, nebo prokázaných výdajů na úhradu oprav vozidla, nejvýše však do částky 100 000 Kč. Součet těchto příspěvků poskytnutých osobě pečující v období posledních 10 kalendářních let před dnem podání žádosti nesmí přesáhnout 200.000 Kč.

Pěstounství neboli pěstounská péče je jednou z forem náhradní rodinné výchovy v České republice. O svěření dítěte do pěstounské péče rozhoduje soud. Tuto formu náhradní rodinné péče může soud zvolit, pokud o dítě nemůže pečovat žádný z rodičů ani poručník. Takto rozhoduje na dobu, po kterou trvá překážka bránící rodičům v osobní péči o dítě. Pěstounem může být fyzická osoba nebo v určitých případech manželský pár, který je k této péči o dítě vhodný, poskytuje záruku řádné výchovy dítěte a mají bydliště na území České republiky.

Foster care is a system in which a minor has been placed into a ward, group home (residential child care community, treatment center, etc.), or private home of a state-certified caregiver, referred to as a "foster parent" or with a family member approved by the state. The placement of the child is normally arranged through the government or a social service agency. The institution, group home or foster parent is compensated for expenses unless with a family member.  The state, via the family court and child protective services agency, stand "in loco parentis" to the minor, making all legal decisions while the foster parent is responsible for the day-to-day care of the minor.  Most kinship care is done informally, without the involvement of a court or public organization. However, in the United States, formal kinship care is increasingly common. In 2012, a quarter of all children in formal foster care were placed with relatives instead of being placed into the system.


Klinický význam.

Beta-laktamový kruh je součástí struktury některých skupin antibiotik jako jsou peniciliny, cefalosporiny, karbapenemy a monobaktamy, které se souhrnně nazývají beta-laktamová antibiotika. Téměř všechna tato antibiotika fungují na principu inhibice biosyntézy v buněčné stěně bakterie, což má pro bakterii smrtící účinek; každá populace bakterií ovšem obvykle obsahuje skupinu, která je vůči β-laktamovým antibiotikům odolná. Antibiotická rezistence se objevuje jako důsledek exprese jednoho z mnoha beta-laktamázových genů. V různých druzích bakterií bylo nalezeno více než 1 800 beta-laktamázových enzymů. Tyto enzymy se značně liší v chemické struktuře a katalytické účinnosti. Pokud populace bakterií obsahuje tyto odolné skupiny, léčba β-laktamy může vést ke zvýšení četnosti odolných kmenů a tím i jejich nebezpečnosti.

Historie.

První syntetický beta-laktam připravil roku 1907 Hermann Staudinger reakcí Schiffovy báze anilinu a benzaldehydu s difenylketenem [2+2] cykloadicí (Ph označuje fenylovou funkční skupinu):  Do roku 1970 byl výzkum beta-laktamů zaměřen především na peniciliny a cefalosporiny, poté však byla popsána řada dalších struktur.

Výroba.

K výrobě beta-laktamů se používá Breckpotova syntéza, tedy cyklizace aminokyselin za použití Grignardových činidel:

Reaktivita.

Kvůli úhlovému napětí jsou β-laktamy mnohem snáze hydrolyzovatelné než větší laktamy nebo lineární amidy. Toto napětí se zvyšuje připojením dalšího cyklu, jak je tomu ve většině β-laktamových antibiotik, což je způsobeno omezením amidového charakteru β-laktamu kvůli aplanaritě (nerovinnosti) systému. Dusíkový atom ideálního amidu má sp hybridizované orbitaly kvůli rezonanci a molekuly s sp hybridizované atomy mají tvar trojúhelníku. Pokud úhlové napětí narušuje tuto strukturu, rezonance amidové vazby se snižuje a karbonylová skupina získává více ketonový charakter. Nositel Nobelovy ceny Robert Burns Woodward popsal parametr "h" jako jednotku výšky trigonální pyramidy určené dusíkem (ve vrcholu) a třemi připojenými atomy. "h" odpovídá síle β-laktamové vazby, kde menší hodnota (planárnější tvar molekuly, blíže k ideálnímu amidu) znamená silnější vazbu a menší reaktivitu sloučeniny. Monobaktamy mají hodnoty "h" mezi 0,05 a 0,10 Å. U cefemů je to 0,20–0,25 Å. Penemy mají hodnoty v rozmezí 0,40–0,50 Å, zatímco karbapenemy a klavamy 0,50–0,60 Å a jsou tak z β-laktamů nejnáchylnější k hydrolýze.

Ostatní použití.

Nové studie ukázaly, že beta-laktamy mohou podstoupit polymerizaci za otevření kruhu, čímž vznikají amidové vazby, které utváří 3-nylonové polymery. Hlavní řetězce těchto polymerů jsou stejné jako u peptidů, což jim dává biologickou funkčnost. Tyto 3-nylonové polymery mohou napodobovat antimikrobiální peptidy.

Beta-laktamy (β-laktamy) jsou organické sloučeniny, které ve svých molekulách mají čtyřčlenný laktamový cyklus. Pojmenování vychází ze skutečnosti, že dusíkový atom nahrazuje β-uhlík. Nejjednodušším β-laktamem je azetidin-2-on.

A beta-lactam (β-lactam) ring is a four-membered lactam. A "lactam" is a cyclic amide, and "beta"-lactams are named so because the nitrogen atom is attached to the β-carbon atom relative to the carbonyl. The simplest β-lactam possible is 2-azetidinone. β-lactams are significant structural units of medicines.


Popis.

Pachysandry jsou stálezelené, plazivé nebo vystoupavé polokeře nebo vytrvalé byliny. Listy jsou jednoduché, řapíkaté, měkké až slabě kožovité, na vrcholu zubaté nebo řidčeji celokrajné, střídavé. Žilnatina je tvořena 2 nebo 3 páry postranních žilek, od báze bývá dlanitě trojžilná (triplinervní). Květy jsou uspořádány ve vrcholových klasech. V koncové části klasu bývají samčí květy a v dolní části samičí, zřídka jsou květenství jednopohlavná. Květy jsou drobné, bílé nebo růžové. Samčí květy mají 4 okvětní lístky ve 2 kruzích a obsahují 4 vyčnívající tyčinky a sterilní zbytek semeníku. Samičí květy mají 4 až 6 okvětních lístků, semeník je srostlý ze 2 nebo 3 plodolistů, se stejným počtem komůrek a dlouhých čnělek. Na vrcholu čnělky je dlouze sbíhavá blizna. Plodem je dužnatá peckovice.

Rozšíření.

Rod pachysandra zahrnuje 3 druhy. Dva z nich se vyskytují ve východní Asii, jeden (pachysandra poléhavá) v jihovýchodních oblastech USA.

Význam.

V České republice je jako půdopokryvná rostlina pěstována zejména pachysandra klasnatá ("Pachysandra terminalis"), řidčeji i pachysandra poléhavá ("Pachysandra procumbens"). Od obou druhů existují i zahradní kultivary.

Pěstování.

Pachysandry jsou málo náročné rostliny, které se vysazují na stinné až polostinné stanoviště. Vytvářejí kompaktní a celoročně vzhledný koberec sytě zelených listů, který vydrží bez ošetřování desítky let a pohlcuje opadávající listí. Rostou v lehčích i těžších půdách, vhodný je přídavek humusu či rašeliny. Kořeny jsou mělké a nekonkurují ostatním dřevinám. Pachysandry se množí dělením nebo řízkováním vrcholovými řízky v létě. Novou výsadbu je vhodné opatřit lehkým zimním krytem.

Pachysandra ("Pachysandra"), též tlustonitník, je rod vyšších dvouděložných rostlin z čeledi zimostrázovité ("Buxaceae"). Zahrnuje 3 druhy bylin a polokeřů, rozšířených ve východní Asii a jv. USA. Pachysandry se pěstují v České republice jako stálezelené půdopokryvné rostliny, zejména pachysandra klasnatá.

Pachysandra is a genus of five species of evergreen perennials or subshrubs, belonging to the boxwood family Buxaceae. The species are native to eastern Asia and southeast North America, some reaching a height of , with only weakly woody stems. The leaves are alternate, leathery, with a coarsely toothed margin, and are typically long. The small uni-sexual blooms are greenish-white and produced in late spring or early summer.


Geografie.

Nachází se na v nadmořské výšce 185 metrů na západním okraji Samařska, v místech kde hornatina Samařska přechází v pahorky na pomezí Šaronské planiny. Ša'arej Tikva leží cca 8 kilometrů jihovýchodně od města Kalkílija, cca 15 kilometrů západně od města Ariel, cca 42 kilometrů severozápadně od historického jádra Jeruzalému a cca 25 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu.  Osada je na dopravní síť Západního břehu Jordánu napojena pomocí takzvané Transsamařské dálnice, která probíhá cca 2 kilometry jižně od Ša'arej Tikva a která zajišťuje spojení jak s vnitrozemím Západního břehu Jordánu a s městem Ariel, tak s aglomerací Tel Avivu.  Ša'arej Tikva leží v kompaktním bloku izraelských vesnic na západním okraji okupovaného Západního břehu Jordánu, jen cca 3 kilometry od Zelené linie, která odděluje území Izraele v mezinárodně uznávaných hranicích. Součástí tohoto bloku jsou ještě obce Elkana a Ec Efrajim. Západně leží ještě izraelská osada Oranit, která je ale od ostatních oddělena palestinskou vesnicí Azzun Atma.

Dějiny.

Obec Ša'arej Tikva vznikla v roce 1983. První obyvatelé se sem nastěhovali v roce 1985. Od počátku mělo jít o sídlo městského rezidenčního charakteru. Původně měla být nová obec na návrh vlády pojmenována Toafot. Později na návrh místního obyvatele jméno změněno do současné podoby. V počáteční fázi osidlování, před výstavbou Transsamařské dálnice, vedl jediný přístup do obce skrz izraelské město obývané izraelskými Araby Kafr Kasim. V současnosti funguje v osadě zdravotní středisko, sportovní areál, knihovna a obchodní centrum.  Obec sestává z několika čtvrtí. Kromě vlastní Ša'arej Tikva je to Nof Harim na severovýchodní straně obce. Počátkem 21. století byla Ša'arej Tikva společně se sousedními izraelskými osadami zahrnuta do Izraelské bezpečnostní bariéry. Trasa bariéry ovšem na izraelskou stranu zahrnula i palestinskou vesnici Azzun Atma. Ta byla proto dodatečně obklopena samostatným bezpečnostním plotem a na severu propojena s okolními arabskými vesnicemi. Průchod skrz kontrolní stanoviště je ale střežen izraelskou armádou a tato situace, kdy se vesnice Azzun Atma stala faktickou enklávou izolovanou od okolních arabských sídel, je terčem kritiky. Blok osad okolo Ša'arej Tikva si Izrael hodlá ponechat i po případné mírové dohodě s Palestinci. V květnu 2008 Ehud Barak schválil výstavbu dalších 32 bytových jednotek v nové čtvrti obce Ša'arej Tikva.  V roce 2008 izraelské ministerstvo vnitra navrhlo sloučit osady Ec Efrajim, Elkana, Ša'arej Tikva a Oranit do jednoho města, které by se administrativně vydělilo z Oblastní rady Šomron a mělo by téměř 15 000 obyvatel.

Demografie.

Obyvatelstvo Ša'arej Tikva je složeno z 60 % nábožensky založených a 40 % sekulárních Izraelců. Podle údajů z roku 2009 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé - cca 4400 osob (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, cca 4500 osob).  Formálně jde sice o sídlo vesnického typu (bez statutu místní rady ani města), ve své kategorii ovšem jde o poměrně lidnatou rezidenční obec městského typu, s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 5500 lidí.  "údaje od roku 2010 zaokrouhleny na stovky"

Ša'arej Tikva ( שַׁעֲרֵי תִּקְוָה, doslova „"Brány naděje"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Sha'are Tiqwa, přepisováno též Sha'arei Tikva nebo Shaare Tikvah) je izraelská osada a vesnice typu společná osada ("jišuv kehilati") na Západním břehu Jordánu, v distriktu Judea a Samaří a v Oblastní radě Šomron (Samařsko).

Sha'arei Tikva (, "lit." Gates of Hope) is an Israeli settlement in the West Bank at an elevation of 200 metres. Located northeast of Rosh HaAyin and one kilometre east of the Green Line near Elkana, it is organised as a community settlement and falls under the jurisdiction of Shomron Regional Council. It had a population of around 6,000 as of January 2017.  The international community considers Israeli settlements in the West Bank illegal under international law, but the Israeli government disputes this.


Rozšíření.

Rod je kosmopolitní, roste téměř po celé zeměkouli. Jeho semena jsou většinou hodně lepivá a jednotlivé druhy se s lidmi rychle šířily do nově osídlovaných oblastí. Druhy mají rozmanité podmínky svého růstů, vyskytují se od teplých oblastí v blízkosti mořské hladiny až po chladné vysoké hory, od bažinatých míst až po suchá písčitá území. V přírodě České republiky roste 11 druhů a 2 uznávané hybridy.

Popis.

Jitrocele jsou byliny nebo zřídka malé keře, které jsou jednoleté, dvouleté až vytrvalé, někdy jsou lysé a jindy hustě chlupaté, většinou jsou bezlodyžné. Koření oddenkem nebo jen vláknitými kořínky. Jednoduché řapíkaté listy vyrůstající v přízemních růžicích bývají čárkovité, kopinaté, elipsovité až okrouhlé, po obvodě celistvé či oddáleně zubaté, někdy jsou zvlněné nebo mají několik laloků, řídce jsou i dlanitě zpeřené a obvykle mají výraznou podélnou žilnatinu.  Z růžice vyrůstá jeden nebo více bezlistých stvolů, na jehož vrcholu se vyvíjí válcovité nebo kulovité květenství klas nebo ojediněle pouze jediný květ. Jeho květy jsou dimorfní, oboupohlavné, čtyřčetné a vyrůstají z paždí šupinatých listenů. Kališní cípy jsou stejné, nebo jsou dva větší a dva menší. Holá nebo chlupatá koruna bývá nálevkovitá či trubkovitá s náhle rozšířeným koncem a je čtyřlaločná s nazpět vyhnutým lemem. Trubka je trvalá a stejně tak dlouhá, nebo o málo delší než kalich. Z trubky vyčnívají čtyři tyčinky nesoucí vejčité nebo podlouhlé prašníky. Kulovitý semeník s jedním až mnoha vajíčky je obvykle dvoudílný, čnělka je dlouhá a chlupatá, blizna jednoduchá. Placentace bývá axiální nebo řidčeji bazální. Opylovány jsou nejčastěji větrem, jen málo hmyzem. Ploidie rodu jitrocel může být 2n = 8, 2n = 10, 2n = 12, 2n = 16 a 2n = 24.

Rozmnožování.

Plodem je nejčastěji tobolka s víčkem, někdy tobolka nepukavá nebo oříšek. Mívá od jednoho po mnoho semen která za vlhka slizovatí. Semena jsou žlutá, hnědá nebo černá, 1 až 4 mm dlouhá, mají bochníkovitý tvar nebo jsou nepravidelně vícehranná a jejich osemení mívá drobné důlky. Po okolí jsou semena šířena větrem, vodou, zvířaty nebo lidmi a jejich technikou na kterou se za vlhka lepí. Jitrocel se šíří i vegetativně rozrůstáním podzemních oddenků.

Význam.

Mnohé druhy jitrocele jsou posuzovány jako plevele, které nelze snadno vymýtit. Produkují velké množství životaschopných semen a obvykle nejsou příliš náročné na prostředí, ve kterém rostou. Mezi světlé výjimky patří např. jitrocel kopinatý, který je považován za léčivou bylinu působící proti kašli, a navíc má protizánětlivé a antibiotické účinky. Mezi léčivky patří také v ČR nerostoucí druh jitrocel vejčitý, z jehož semen se získává kvalitní vláknina používána ve zdravotnictví i v potravinářství.

Taxonomie.

V České republice rostou tyto druhy z rozsáhlého rodu jitrocel: Některé druhy jitrocele se občas mezi sebou kříží a v české přírodě se ustálily hybridy:  Ještě v prvé polovině 20. století vzácně rostl na Moravě v okolí Břeclavě  V evropské přírodě se dále vyskytují tyto druhy: "Plantago albicans" L., "Plantago amplexicaulis" Cav., "Plantago argentea" Chaix, "Plantago aristata" Michx., "Plantago asperrima" (Gand.) Hervier, "Plantago bellardii" All., "Plantago cornuti" Gouan, "Plantago crassifolia" Forssk., "Plantago cretica" L., "Plantago lagopus" L., "Plantago loeflingii" L., "Plantago macrorhiza" Poir., "Plantago maxima" Juss. ex Jacq., "Plantago minuta" Pall., "Plantago monosperma" Pourr., "Plantago nivalis" Boiss., "Plantago notata" Lag., "Plantago ovata" Forssk., "Plantago reniformis" Beck, "Plantago sempervirens" Crantz, "Plantago schwarzenbergiana" Schur, "Plantago squarrosa" Murray, "Plantago subulata" L., "Plantago tenuiflora" Waldst. & Kit.

Externí odkazy.

Jitrocel ("Plantago") je rod bylin patřící do čeledi jitrocelovitých. Rod je hodně variabilní, čítá okolo 275 druhů a mnoho poddruhů.

Plantago is a genus of about 200 species of small, inconspicuous plants commonly called plantains or fleaworts. The common name plantain is shared with the unrelated cooking plantain, a kind of banana. Most are herbaceous plants, though a few are subshrubs growing to tall.


Konstrukce.

Výzbroj lodí tvořilo deset 105mm kanónů v jednohlavňové lafetaci a dva 450mm torpédomety. Pancéřová ochrana byla omezena pouze na 50 mm silnou pancéřovou palubu a velitelskou věž se 100 mm pancířem. Pohonný systém křižníku "Lübeck" se od ostatních lodí třídy lišil použitím turbín Parsons o výkonu 10 340 kW. "Lübeck" dosahoval rychlostí až 23,5 uzlu.

Osudy.

Všechny křižníky této třídy bojovaly v první světové válce. "Leipzig" byl součástí Německé východoasijské eskadry admirála von Spee. Podílel se na zničení britské křižníkové eskadry v bitvě u Coronelu. Samotný "Leipzig" byl o měsíc později potopen palbou britských křižníků HMS "Cornwall" a HMS "Glasgow" v bitvě u Falklandských ostrovů. Padla většina posádky včetně velitele lodi.  "Bremen" se potopil 17. prosince 1915 poblíž města Ventspils v dnešním Lotyšsku na ruské mině. "Hamburg" se účastnil bitvy u Jutska a od roku 1917 byl v druhé linii. Válku přečkal a potopen byl až za druhé světové války. V roce 1944 ho v Hamburku potopil nálet. "Berlin" byl v letech 1915–1916 používán jako minonoska a v roce následujícím byl vyřazen. Válku přečkal a sešrotován byl až v roce 1947.  "Lübeck" sloužil od roku 1917 při výcviku. Po válce byl předán Velké Británii a sešrotován. "München" také bojoval v bitvě u Jutska. Po válce byl rovněž předán Velké Británii a sešrotován. "Danzig" bojoval v první bitvě u Helgolandské zátoky v roce 1914. V květnu 1915 ho poškodila mina a v roce 1917 byl přeleden k výcviku. I on po válce připadl Velké Británii a byl sešrotován.

Třída Bremen byla třída lehkých křižníků Kaiserliche Marine. Tvořily ji jednotky "Bremen", "Hamburg", "Berlin", "Lübeck", "Leipzig" a "Danzig", postavené v letech 1902–1907.

The "Bremen" class was a group of seven light cruisers built for the Imperial German Navy in the early 1900s. The seven ships, , , , , , , and , were an improvement upon the previous . They were significantly larger than the earlier class, and were faster and better armored. Like the "Gazelle"s, they were armed with a main battery of ten 10.5 cm SK L/40 guns and a pair of torpedo tubes.  The ships of the "Bremen" class served in a variety of roles, from overseas cruiser to fleet scout to training ship. "Bremen" and "Leipzig" were deployed to the American and Asian stations, respectively, while the other five ships remained in German waters with the High Seas Fleet. At the outbreak of World War I in August 1914, "Leipzig" was in the Pacific Ocean in the East Asia Squadron; she saw action at the Battle of Coronel in November and was sunk a month later at the Battle of the Falkland Islands. "Bremen" was sunk by a Russian mine in December 1915, but the other five ships of the class survived the war.  Three of the surviving ships, "Lübeck", "München", and "Danzig", were seized by Britain as war prizes after the end of the war and sold for scrapping. The other two ships, "Hamburg" and "Berlin", were used as training cruisers through the 1920s. They were converted into barracks ships in the mid-1930s, a role they filled for a decade; in 1944, "Hamburg" was sunk by British bombers and later broken up for scrap, while "Berlin" was scuttled in deep water after the end of World War II to dispose of a load of chemical weapons.


Historie.

Sídlo je díky svým teplým pramenům starobylé a již ve 3. století př. n. l. v jejich okolí vzniklo thrácké sídliště Skaptopara. O něm existuje písemnost z roku 238, kdy místní obyvatelé zaslali žádost římskému císaři Gordianovi III., aby se dvě míle od města mohly konat několikrát za rok trhy, s výročním trhem od 1. do 15. října.  S příchodem Slovanů původní sídlo zaniklo a bylo obnoveno až za osmanského panství v 15. století.  Jeho jméno se opakovaně měnilo a vesměs bylo odvozeno z tureckého slova "cuma" (džuma – pátek), což byl zdejší trhový den: Cuma Pazarı, Cuma, Banya, Orta Cuma, Cumaya, Yukarı Cuma, Gorna Džumaja. V polovině 16. století ho navštívil Evlija Čelebi a zaznamenal 200 domů, 80 obchodů a množství minerálních pramenů. Na počátku 19. století se na východním předměstí začali usazovat Bulhaři, nicméně ještě ve 30. letech ho francouzský cestovatel Ami Boué popsal jako město se třemi až čtyřmi tisíci obyvateli, vesměs Turky a Pomaky. V roce 1844 byl zde postaven první kostel, což o rok později zaznamenal i ukrajinský cestovatel Viktor Grigorovič, a v roce byla otevřena místní bulharská knihovna. V důsledku rusko-turecké války došlo k pohybu obyvatelstva, takže v roce 1891 zde bylo zaznamenáno 1 200 domů, převážně nových, přičemž přistěhovalci byli především Romové, Řekové a Arumuni, kdežto bulharská populace oslabila. Přesnější obrázek dává sčítání lidu z roku 1900 – z 6 440 obyvatel bylo 4 500 Turků, 1 250 Bulharů, 250 Arumunů, 200 Cikánů, 180 Židů a 60 Řeků.  Město se stalo součástí Bulharska během první balkánské války, když do něj 5. října 1912 vstoupila bulharská vojska. Za druhé balkánské války bylo turecké obyvatelstvo vyhnáno a město dosídleno bulharskými utečenci především z Makedonie, takže z odhadovaných 7 tisíc obyvatel v roce 1916 zde žilo jen 30 tureckých rodin a 100 rodin ostatních nebulharských národností. Významného pokroku dosáhlo město ve 20. letech – byla založena dvě gymnázia a archeologické muzeum, město bylo elektrifikováno, rozvinulo se lázeňství využívající teplých pramenů, v důsledku čehož bylo postaveno vícero hotelů. V roce 1934 byla dostavěna veřejná vodovodní síť a o tři roky později byla do města dovedena železnice. V roce 1950 bylo město přejmenováno po politikovi Dimitru Blagoevovi a poté byly k němu postupně připojeny dvě blízké dědiny. Na počátku 80. let byl přepracován územní plán a podle něj pak přestavěno centrum města, a to především administrativními budovami.

Současnost.

Nachází se tu velký závod na zpracování tabáku, pivovar, "Blagoevgradská americká univerzita" a "Jihozápadní univerzita Neofita Rilského".

Obyvatelstvo.

Ve městě žije 74 882 obyvatel a je zde trvale hlášeno 82 156 obyvatel. Podle sčítání 1. února 2011 bylo národnostní složení následující:

Blagoevgrad (, do roku 1950 "Го̀рна Джумая̀") je město na jihozápadě Bulharska asi 100 km jižně od hlavního města Sofie. Leží na březích řeky Blagoevgradska Bistrica a v blízkosti pohoří Rila a Pirin, nedaleko hranic se Srbskem a Severní Makedonií. Poblíž města vede mezinárodní dálnice E-79 a železnice, která spojuje střední Evropu a Řecko.

Blagoevgrad (Bulgarian: Благо̀евград) is а town in Southwestern Bulgaria, the administrative centre of Blagoevgrad Municipality and of Blagoevgrad Province, with a population of 70,881 inhabitants(). It lies on the banks of the Blagoevgradska Bistritsa River.  The town is the economic and cultural centre of Southwestern Bulgaria. It is located in the valley of the Struma River at the foot of the Rila Mountains, south of Sofia, close to the border with North Macedonia. Blagoevgrad features a pedestrian downtown with preserved 19th-century architecture and numerous restaurants, cafés, coffee shops, and boutiques.  Blagoevgrad is home to two universities, the South-West University "Neofit Rilski" and the American University in Bulgaria. The town hosts also the "Sts. Cyril and Methodius National Humanitarian High School", the former Bulgarian Men's High School of Thessaloniki moved from Thessaloniki to Blagoevgrad (then Gorna Dzhumaya) in 1913.


Stavba těla.

Zajíc polní dorůstá délky 50–70 cm a dosahuje hmotnosti mezi 2,5–6,5 kg. Je velmi zdatným běžcem, běhá běžně 40 km/h a v nebezpečí až 74 km/h a dobře kličkuje. Protože má přední nohy oproti zadním poměrně krátké, je rychlejší při běhu do kopce, než dolů. Při prudkém úprku z kopce dolů někdy klopýtá a dokonce dělá kotrmelce! Výborně skáče do výšky přes 1 m a do dálky až 6 m. Zajíc má vynikající smysly: o skvělém sluchu svědčí dlouhé ušní boltce, které jsou na konci černé, zatímco zorné pole dosahuje při panáčkování až rozsahu 360 stupňů. Zajíc panáčkuje jednak proto, aby se rozhlédl, ale také při imponování. Lépe však vidí za soumraku než za plného světla. Není pravda, že zajíc spí s otevřenýma očima. Také čich a hmat má zajíc velmi jemný, k recepci hmatu slouží hlavně dlouhé vousy (vibrisy) v blízkosti čumáku.  Zajíc polní je zbarvený žlutohnědě až šedohnědě, mláďata jsou obvykle tmavší. Špičky uší jsou černé, také ocas je shora tmavý, zespodu je však bílý, stejně jako břicho a vnitřní strana nohou. Pohlaví se od sebe neliší. Zimní srst je hustší a světlejší než letní. Zajíc líná dvakrát ročně, na jaře a na podzim.

Rozšíření a biotop.

Zajíc polní obývá většinu území Evropy kromě některých ostrovů. Na severu zasahuje až do Skandinávie a Skotska. Obývá i západní Asii v oblasti jihozápadní Sibiře a severního Kazachstánu, kam se rozšířil v posledních 150 letech v souvislosti se zemědělstvím. Jako nepůvodní druh byl lidmi vysazen např. v Irsku, kde dříve nežil, ale také na mnoha místech mimo Evropu, např. v Severní i Jižní Americe (zvláště v Chile) nebo v Austrálii a na Novém Zélandu. Zajíc je původně stepní živočich a jeho šíření do střední a západní Evropy napomohl rozvoj zemědělství již od doby neolitu, kdy rolníci mýtili lesy a zakládali pole. Zajíci preferují pole a louky s remízky, křovinatými mezemi a menšími lesíky, případně okraje lesů a paseky. Vyhýbají se hustým lesům, místy však stoupají poměrně vysoko do hor. V zimě se drží spíše v křovinách a na okrajích lesů, přes léto preferují otevřenou krajinu.

Způsob života.

Zajíc polní žije mimo období páření samotářsky a obhajuje si teritorium, které má rozsah 7–50 ha, velikost teritoria kolísá podle hustoty populace zajíců a podle dostupnosti potravy (např. v horách jsou teritoria větší). Na svém teritoriu má zajíc cestičky, po kterých chodí, a také několik pelechů. Zaječí pelech (pekáč) je miskovitá prohlubeň pod keřem nebo jen v blízkosti drnu či hroudy. V zimě se někdy dá zavát sněhem. Zajícům vadí promáčení srsti, ze svých cestiček proto důsledně odstraňují rostliny, aby se o ně po dešti neurousali. Po dešti zajíci rádi běhají po silnicích, což je mnohdy stojí život.  Zajíc polní je býložravý, přes léto požírá zejména různé byliny, zbytky plodin po sklizni, přes zimu okusuje i větve a na jaře vyhledává také mladé pupeny. Zajíc tráví potravu dvakrát, poprvé nedokonale a vyloučený kašovitý trus opět sežere. Teprve pak je potrava lépe strávena a její zbytky zajíc vyloučí v podobě kulatých hnědých bobků. Své území si značkuje sekretem pachových žláz. Zajíc se skoro neozývá, v nebezpečí varuje dupáním, podobně jako králík. Pokud je poraněný nebo jinak ohrožený, např. pronásledovaný psem, hlasitě naříká. Tento nelibozvučný, silný hlas, který se podobá mňoukání kočky, myslivci označují jako vřeštění. Myslivci napodobují zaječí vřeštění pomocí vábničky, aby přivábili na dostřel lišku.

Rozmnožování.

Samotářští zajíci se sdružují v malé hloučky jen v době páření (honcování), to začíná převážně v únoru, ale za teplého počasí i v lednu nebo v prosinci a trvá až do srpna nebo do září. Vidíme-li tedy na poli pobíhat více zajíců, první z nich je říjná zaječka a za ní průvod zajíců. Zaječí samci se v době honcování též perou mezi sebou, a to údery předních tlapek, takže jejich zápasy připomínají box. Právě toto chování dalo příčinu anglickému rčení „bláznivý jako zajíc v březnu“, které našlo uměleckou odezvu v Carrollově "Alence v říši divů". Březost trvá 42 dnů a rodí se 2 až 5 mláďat. Pokud se narodí více než pět mláďat, přebytečná obvykle uhynou. Mláďata se rodí plně osrstěná a na rozdíl od mláďat králíka divokého vidí, mají též vyvinutou termoregulaci. Zaječka je ukládá v nadzemním pelechu a navštěvuje je, jen aby je nakojila. Po dvou týdnech zajíčci přechází na pevnou potravu a po měsíci se osamostatňují a matka se znovu páří. Samci o mláďata nepečují vůbec a mohou vůči nim být dokonce agresívní. Každá zaječka za rok odrodí 7 až 10 zajíčků. Mnoho z nich však uhyne, zvláště za mokrého počasí, za rok přežijí jen 2 až 4 mláďata. Zajíc se může dožít 12 let, ale v přírodě jen málokterý přežije třetí rok života. Chov zajíců činí potíže, protože kvůli své lekavosti vyžadují velký prostor a vůči sobě jsou značně agresívní. Při odchovu mláďat se doporučuje sušené mléko pro štěňata, kravské mléko nelze použít.

Nepřátelé, nemoci a ekologické hrozby.

Mezi přirozené predátory zajíců patří větší dravci, zejména jestřábi, orli a výři, ze savců větší šelmy, např. lišky nebo vlci.  Zajíci preferují suché podnebí. Škodí jim také moderní způsob zemědělského hospodaření spojený s užíváním pesticidů, rozoráváním mezí a pěstování nových plodin, zvláště řepky a kukuřice, které nejsou pro zajíce poživatelné. Po žních, když jsou naráz sklizeny velké plochy obilí, zajíci často trpí hladem. Především ve vlhkých letech se mezi nimi šíří také některá onemocnění, např. kokcidióza, tularémie či brucelóza. Naproti tomu parazité napadají zajíce poměrně málo. Mnoho zajíců zahyne na silnicích pod koly aut.

Zajíc a člověk.

Kvůli novým zemědělským postupům na území mnoha evropských států populace zajíců v druhé polovině 20. století drasticky poklesla. Ještě počátkem 70. let se v Česku ulovilo více než milion zajíců, ale v roce 1979 jen 100 000 kusů, populace dále klesala, v roce 1993 se ulovilo jen 37 500 kusů. V posledních dvou desetiletích se pokles podařilo zastavit a v České republice se opět ročně uloví asi 70 000 zajíců. Zajíci se loví od 1. 11. do 31. 12. obvykle na společných honech, povolen je také lov se sokolnickými dravci – pro lov zajíců se hodí samička jestřába nebo orel. Živí zajíci se chytají do tenat. V některých zemích se provádí i štvaní zajíců s chrty, známé už od starověkého Egypta.  Dříve docházelo k přemnožení zajíců, hustota byla až 2000 zajíců na 1000 hektarů a dovedli tak působit velké škody zemědělcům i lesníkům, protože rádi okusují dřeviny, hlavně listnaté.. Zajíc poskytuje maso, kůži a srst, z níž se dříve zhotovovala plst na výrobu mysliveckých klobouků. Staří Slované i Baltové věřili, že zajíc přináší smůlu, pokud přeběhne člověku přes cestu. Za zvlášť zlé se pokládalo, když zajíce potkal svatební průvod cestou z kostela. Nebylo radno ani vyslovovit jeho pravé jméno, proto se často oznaćoval pozměněným nebo zástupným jménem, v Čechách např. macek, janek, polňák, ušák, ušatec. Zajíc byl spojován s podsvětím a čarodějnictvím, ale také s plodností.  Především ve Velké Británii je zajíc symbolem Velikonoc, což má původ v kultu anglosaské bohyně jara a plodnosti Eostry, již měl zajíc doprovázet. Zajíc je čtvrtým zvířetem čínského zvěrokruhu; staří Číňané, ale také např. Aztékové znali mýtus o zajíci, který sídlí na Měsíci, neboť jim tvar měsíčních skvrn připomínal siluetu zajíce. V afrických, ale také např. vietnamských bajkách bývá zajíc prezentován jako mazaný šibal, který obvykle napálí ostatní zvířata.  Naproti tomu ve slavné Ezopově bajce předstihne ješitného zajíce pomalá ale vytrvalá želva. V období gotiky se v církevním umění, např. ve výzdobě katedrály v Paderbornu, objevuje symbol tří zajíců v kruhu, jejichž uši tvoří uprostřed trojúhelník. Jedná se o symbol Nejsvětější Trojice, avšak podobný symbol se objevuje i v buddhistickém umění v centrální Asii.

Zajíc polní ("Lepus europaeus") je hojný druh zajíce žijící na velkém území Evropy a západní Asie. Jeho přirozeným biotopem jsou otevřené krajiny, především pole, louky, okraje lesů aj., kde je díky svému hnědému zbarvení velmi dobře zamaskován. V současné době populace zajíce polního na většině území ČR výrazně klesá.

The European hare ("Lepus europaeus"), also known as the brown hare, is a species of hare native to Europe and parts of Asia. It is among the largest hare species and is adapted to temperate, open country. Hares are herbivorous and feed mainly on grasses and herbs, supplementing these with twigs, buds, bark and field crops, particularly in winter. Their natural predators include large birds of prey, canids and felids. They rely on high-speed endurance running to escape predation, having long, powerful limbs and large nostrils.  Generally nocturnal and shy in nature, hares change their behaviour in the spring, when they can be seen in broad daylight chasing one another around in fields. During this spring frenzy, they sometimes strike one another with their paws ("boxing"). This is usually not competition between males, but a female hitting a male, either to show she is not yet ready to mate or as a test of his determination. The female nests in a depression on the surface of the ground rather than in a burrow and the young are active as soon as they are born. Litters may consist of three or four young and a female can bear three litters a year, with hares living for up to twelve years. The breeding season lasts from January to August.  The European hare is listed as being of least concern by the International Union for Conservation of Nature because it has a wide range and is moderately abundant. However, populations have been declining in mainland Europe since the 1960s, at least partly due to changes in farming practices. The hare has been hunted across Europe for centuries, with more than five million being shot each year; in Britain, it has traditionally been hunted by beagling and hare coursing, but these field sports are now illegal. The hare has been a traditional symbol of fertility and reproduction in some cultures and its courtship behaviour in the spring inspired the English idiom "mad as a March hare".


Program.

Strana práv občanů předkládá ve svém programu komplexní návrh změny umožňující aktivním a sebevědomým občanům plnohodnotný vlastní výběr svých politických představitelů. Tato změna zahrnuje sedm bodů, a to:

Vznik.

Pro utvoření subjektu se na sjezdu v říjnu 2009 vyslovila většina přítomných členů občanského sdružení Přátelé Miloše Zemana. Sám Miloš Zeman, který stanul v čele přípravného výboru SPO, označil za základní cíl formace rozšíření práv voličů, např. v podobě zavedení přímé volby starostů i hejtmanů, přijetí zákona o obecném referendu či umožnění panašování (výběru konkrétních osobností napříč kandidátkami) též při volbách do poslanecké sněmovny a krajských zastupitelstev. SPO v programu k volbám do poslanecké sněmovny roku 2010 navrhovala obnovení daňové progrese a léčbu krize podporou firemních investic namísto zvýšení spotřební poptávky (tzn. kupříkladu upřednostnění výstavby pečovatelských domů pro seniory před vyplacením třináctého důchodu, které prosazovala ČSSD). Do činnosti subjektu se zapojily osoby v minulosti spjaté s ČSSD, nespokojené s politickým kursem strany nejen pod vedením Jiřího Paroubka, ale hlavně Vladimíra Špidly později a B.Sobotky. Tomu vyčítali představitelé SPO kromě jiného přístup k velké koalici s ODS, kterou Zeman opakovaně označil za „zradu na voličích“, zatímco Paroubek ji po volbách do sněmovny 2006 jedno období prosazoval coby nejschůdnější řešení. V přípravném výboru strany zasedali vedle předsedy Miloše Zemana také čtyři někdejší ministři jeho vlády: Miroslav Grégr, Jan Fencl, Eduard Zeman a Jaromír Schling. Silné zázemí si SPO vybudovala především v Ústeckém kraji; tamější kandidátku do sněmovních voleb vedl předseda Zeman. Členem SPOZ se v lednu 2010 stal poslanec Kosta Dimitrov, zvolený za ČSSD. Tím se SPO stala parlamentním subjektem s jedním poslancem, ačkoli se poté k Dimitrovově počínání představitelé strany vyjádřili rezervovaně. V únoru 2010 SPO podle výzkumu SC&C a STEM v Libereckém kraji překročila pětiprocentní hranici nutnou pro vstup do PS. Stalo se tak i v kraji Vysočina, Olomouckém a dalších.  Na ustavujícím sněmu v březnu 2010 byl předsedou strany zvolen Miloš Zeman, který na funkci rezignoval po parlamentních volbách 2010, ve kterých se strana nedostala do sněmovny. Strana získala celkem 226 527 hlasů (4,33 %). Po volbách představitelé SPO vyjádřili nesouhlas s programovým prohlášením Nečasovy vlády, které vyčítali rezignaci na realizaci aktivních opatření k podpoře ekonomického růstu. SPOZ se účastnila komunálních voleb roku 2010, stejně jako souběžně pořádaných voleb senátních, v nichž postavila vlastní kandidáty v 18 z celkového počtu 27 volebních obvodů. V parlamentních volbách v roce 2013 v průzkumech SPOZ měla preference okolo 8-9% procent, leč úspěch se nedostavil. Velké úspěchy zaznamenala ve volbách do krajů v koalici s SPD Tomia Okamury v roce 2016. Získala historických 16 krajských zastupitelů a ve dvou krajích své náměstky, obdržela 7%. Rovněž do roku 2018 měla vlastní senátorský klub s například senátorem Františkem Čubou, Janem Velebou a dalšími. V obou prezidentských volbách (historicky šlo o první přímé volby hlavy státu v ČR) díky sběru podpisů občanů nutných ke kandidatuře například v roce 2017 sesbírala historických téměř 118 tisíc podpisů. Díky vydatné nezištné práci členů a sympatizantů SPOZ poskytující podporu volebnímu štábu M.Zemana SPOZ se podílela na úspěšné kampani a dopomohla ke zvolení svého čestného předsedy ing, Miloše Zemana dvakrát prezidentem republiky.  Je známa celou řadou podvodů, ke kterým patří například zapojení strany do řetězce, který v Česku krátil daně o desítky milionů. Dřívější analýza ukázala, že více než polovina prostředků Zemanovců pochází od zaměstnanců provázané skupiny firem, které z velké části ovládá právník spojovaný s Vladimírem Putinem. Stejně tak senátor Veleba nedokázal vysvětlit, odkud se vzalo 8 milionů korun, kterými podpořilo SPOZ kampaň prezidenta Zemana.

Sjezdy.

Celorepublikové shromáždění členů a sympatizantů sdružení Přátel Miloše Zemana.

Shromáždění se konalo v Praze 13. října 2009 a byla na něm více jak dvěma třetinami z 400 účastníků sjezdu založena SPO. Miloš Zeman připustil, že by mohl být předsedou nové politické strany, avšak zcela vyloučil kandidaturu do Poslanecké sněmovny.

Ustavující sjezd Strany práv občanů (březen 2010).

Ustavující sjezd se konal ve dnech 6. a 7. března 2010 v Praze. Předsedou strany se stal Miloš Zeman, místopředsedy pak Vladimír Hönig a Radek Augustin. Dalším významným výsledkem sjezdu bylo schválení stanov strany a zejména schválení úpravy názvu strany na Strana Práv Občanů ZEMANOVCI.

Mimořádný sjezd Strany práv občanů ZEMANOVCI (listopad 2010).

Mimořádný sjezd SPO se konal v sobotu 13. listopadu 2010 v Praze. Na sjezdu se volil nový předseda strany, protože Miloš Zeman na post předsedy po prohraných volbách do Poslanecké sněmovny v květnu 2010 rezignoval.  Delegáty na předsedu strany byly dva členové SPO s vynikajícími výsledky v podzimních volbách 2010, a to Vratislav Mynář, předseda krajského výboru ve Zlíně a Tomáš Finger, místopředseda krajského výboru v Praze. Mynář ve volbě zvítězil v poměru 3:1 hlasů. Miloš Zeman byl zvolen čestným předsedou.  Na sjezdu byli zvoleni čtyři místopředsedové: Zdeněk Štengl – místopředseda pro Čechy, Radek Augustin – místopředseda pro Moravu, Martin Nejedlý – místopředseda pro ekonomiku a Josef Baxa – místopředseda pro organizaci.

IV. sjezd SPOZ (březen 2013).

IV. sjezd se konal 23. března 2013 v Praze. Novým předsedou strany byl zvolen Zdeněk Štengl, 1. místopředsedou Martin Nejedlý, místopředsedy Radek Augustin, Dita Portová a Vladimír Kruliš. Strana vypustila z názvu slovo ZEMANOVCI.

Mimořádný sjezd Strany práv občanů ZEMANOVCI (březen 2014).

Mimořádný sjezd SPO se konal v sobotu 29. března 2014 v Praze. Novým předsedou strany byl zvolen Jan Veleba, místopředsedy se stali Martin Nejedlý, Marian Keremidský, Miloslav Soušek a Luboš Smrčka.  Strana také vypustila z názvu slovo Zemanovci a dále se proto jmenovala jen "Strana Práv Občanů", Miloš Zeman ale zůstal čestným předsedou.

Sjezd SPO (únor 2017).

V únoru 2017 se konal v pražském TOP HOTELu další sjezd SPO. Post předsedy strany obhájil senátor Jan Veleba, prvním místopředsedou se stal nově zastupitel Jihomoravského kraje Marian Keremidský. Řadovými místopředsedy byli zvoleni: poradce prezidenta Miloše Zemana Martin Nejedlý, zastupitel Moravskoslezského kraje Karel Sládeček a náměstek hejtmana Ústeckého kraje Petr Šmíd.

Mimořádný sjezd (březen 2018).

Na mimořádném sjezdu strany v březnu 2018 rezignoval na funkci předsedy Jan Veleba a novým šéfem strany byl následně zvolen Lubomír Nečas. Strana také dostala souhlas Miloše Zemana, aby do svého názvu vrátila jeho jméno – Zemanovci. Novým 1. místopředsedou strany byl poté zvolen Petr Šmíd. Řadovými místopředsedy se stali Marian Keremidský, Karel Sládeček a Jana Galbičková. Z vedení strany tak odešel též poradce prezidenta Miloše Zemana Martin Nejedlý. Ke 30. listopadu 2018 zanikly místopředsednické funkce Karlu Sládečkovi a Janě Galbičkové.

Volební výsledky.

Senátní volby.

Strana se pravidelně zúčastňuje voleb do senátu. Zatím jediným výrazným úspěchem strany v senátních volbách bylo zvolení koaličního kandidáta Františka Čuby senátorem v roce 2014.

Kontroverze.

Jedním ze dvou největších sponzorů strany byl před sněmovními volbami český zástupce ruské ropné společnosti Lukoil Martin Nejedlý. Firma Lukoil Aviation Czech přitom získala v roce 2007 bez výběrového řízení smlouvu na dodávání leteckého benzinu pro státem vlastněné letiště Praha Ruzyně. Zájmy ruské ropné firmy zastupuje v České republice soukromá lobbistická firma Slávia Consulting Miroslava Šloufa. Miloš Zeman zdůraznil, že peníze pocházejí od Nejedlého, coby soukromé osoby, nikoli z titulu jeho angažmá pro společnost Lukoil, a že darovaných 400 tisíc korun netvoří příliš významnou část příjmů SPO.  Kontroverzní Miroslav Šlouf se stal předsedou pražské krajské organizace a za tuto stranu kandidoval i na pražského primátora.

Strana Práv Občanů ZEMANOVCI (zkráceně SPOZ) je česká neparlamentní levicová politická strana, vzniklá na podzim roku 2009. Hlásí se k sociálně demokratické orientaci a klade důraz na principy přímé demokracie.

The Party of Civic Rights – Zeman's people (, SPOZ), also known as Zemanovci, formerly Party of Civic Rights (, SPO) is a political party in the Czech Republic founded in October 2009 by Miloš Zeman, former Prime Minister and former leader of the Czech Social Democratic Party. Zeman was elected President of the Czech Republic in the second round of the 2013 presidential election.  In Spring 2014, Senator Jan Veleba, elected as an independent candidate in 2012, joined the Party of Civic Rights and became its chairman. In Senate elections in October 2014, former chairman of JZD Slusovice, František Čuba, was elected as the party's second Senator.  In the 2016 regional elections, the SPO participated in a coalition with Okamura's Freedom and Direct Democracy party and won 16 seats.


Přehled.

Shared Source programy umožňují jednotlivcům a organizacím přístup k aplikacím Microsoft source code a vytváření komentářů (např. při vývoji doplňkových systémů), které slouží k posouzení a auditu z hlediska bezpečnosti (nejvíce požadované od některých velkých korporací a vládami) a pro rozvoj (akademické instituce, výrobci zařízení, jednotliví vývojáři).  K frameworku se pojí pět licencí vydaných Microsoftem, které je možné všeobecně využít. Dvě z nich, Microsoft Public License a Microsoft Reciprocal License, které byly schváleny Open Source Initiative jako open source licence, jsou též považovány Free Software Foundation za licence free software. Ostatní Shared Source licence jsou proprietární a umožňují tak držiteli autorských práv ponechat si přísnější kontrolu nad využitím svého produktu.  Shared Source Initiative byla napodobována i jinými společnostmi, například "RISC OS Open Ltd".  U některých výrobků používá Microsoft zvláštní licence, například Shared Source CLI licence a Microsoft Windows Embedded CE 6.0 Shared Source License.

Open Source licence.

Organizace Open Source Initiative a Free Software Foundation označili dvě licence Microsoftu za Open source / Free software

Microsoft Public License (Ms-PL).

Licence má nejméně omezení a umožňuje distribuci kompilovaného kódu pro komerční i nekomerční účely pod licencí, která je v souladu s Ms-PL. Zásahy do zdrojového kódu jsou povoleny pouze pod Ms-PL. Během schvalování v Open Source Initiative (OSI) byla "Microsoft Permissive License" přejmenována na "Microsoft Public License". Schválení proběhlo 12. října 2007. Podle organizace Free Software Foundation se jedná o free software licence, která není kompatibilní s GNU GPL.

Microsoft Reciprocal License (Ms-RL).

Licence umožňuje distribuci odvozených, pokud jsou modifikované zdrojové soubory zahrnuty a ponechány pod licencí Ms-RL. Ms-RL dovoluje šířit soubory, které nebyly původně zveřejněny pod touto licencí, podle licence zvolené držitelem autorských práv. Totéž platí pro licence CDDL, Eclipse Public License (EPL) nebo LGPL (GPL s linkováním). Licence Ms-RL byla původně pojmenována "Microsoft Community License" a poté přejmenována v průběhu schvalování v OSI.  Dne 9. prosince 2005, byla Ms-RL licence předložena organizaci Open Source Initiative ke schválení. Nebyla podána firmou Microsoft, ale Johnem Cowanem, programátorem z New Yorku. OSI pak kontaktovala Microsoft, aby zjistila, zda mají pokračovat ve schvalování. Microsoft odpověděl, že si nepřeje být donucen ihned reagovat a potřebuje čas na své rozhodnutí.  V červenci 2007 oznámil ředitel oddělení práce s open source projekty Bill Hilf firmy Microsoftu na O'Reilly Open Source Convention, že společnost Microsoft oficiálně podala Ms-PL a Ms-RL ke schválení do OSI. OSI tyto licence schválila 12. října 2007 spolu s Ms-PL. Podle Free Software Foundation je Ms-RL free software licence, avšak není kompatibilní s GNU GPL.

Non Open Source licence.

Další Microsoft Shared source licence mají různá omezení. Z těchto důvodů je Open Source Initiative a Free Software Foundation neschválila jako Open source/free software.

Microsoft Reference Source License (Ms-RSL).

Jedná se o licenci, která má nejvíce omezení. Zdrojový kód je k dispozici pro prohlížení za účelem ohlasů a pro možnost zobrazit zdrojový kód při ladění. Vývojáři nesmí distribuovat a modifikovat kód pro komerční i nekomerční účely. Licence byla dříve nazvána zkráceně "Ms-RL", ale "Ms-RL" nyní označuje "Microsoft Reciprocal License".

Microsoft Limited Public License (Ms-LPL).

V této verzi Microsoft Public License jsou práva udělena pouze vývojářům softwaru, založeném na Microsoft Windows. Podle ustanovení OSI není licence open source, protože by musela být technologicky neutrální.

Microsoft Limited Reciprocal License (Ms-LRL).

Ms-LRL je verze Microsoft Reciprocal License. Práva k použití jsou udělena pouze tehdy, je-li vývoj softwaru pro platformu Microsoft Windows. Stejně jako Ms-LPL, tato licence není open source, protože není technologicky neutrální.

Kritika.

Organizace FSF a OSI interpretují dvě specifické Shared Source licence jako free software a open source licence. Nicméně prezident OSI Michael Tiemann se domnívá, že slovní spojení „shared source“ je marketingový termín vytvořený firmou Microsoft. Tvrdí, že to je „revoltující termín, který odvádí a oslabuje poselství Open Source pomocí podobně znějících podmínek a podobně znějících slibů“.  Vývojáři open source mají obavy, že by mohli být později obviněni z krádeže, pokud by jejich kód byl podobný kódu uvolněným pod licencí Microsoft Reference Source. Vývojář GNOME a Mono Miguel de Icaza upozorňuje open source vývojáře, aby se na žádný takový kód nedívali.

Přední Shared Source programy a projekty.

Microsoft Enterprise Source Licensing Program.

Některé verze operačních systémů Microsoft Windows a jejich části jsou přístupné pro podnikové zákazníky. Z programů Shared Source má licence ESLP nejvíce omezení a nedovoluje žádné úpravy kódu.

Microsoft Windows Akademický Program.

Akademický program poskytuje univerzitám po celém světě dokumentace, zdrojový kód jádra systému Windows a užitečné projekty pro začlenění technologie jádra systému do výuky a výzkumu.

Microsoft Shared Source Common Language Infrastructure.

Shared Source CLI (Common Language Infrastructure) byl první široce distribuovaný program. Byla to Shared Source implementace Common Language Infrastructure. Licencování umožňuje nekomerční úpravu a distribuci zdrojového kódu tak dlouho, dokud všechna vydání obsahují původní licenci, nebo zahrnují původní podmínky. Ty říkají, že šíření se povoluje pouze pro osobní nebo akademické účely, nikoliv pro komerční.  Microsoft Shared Source Common Language Infrastructure není podle organizace Free Software Foundation free software a není ani open source podle OSI.

Windows Installer XML (WiX).

WIX je sada nástrojů, která vytváří Windows Installer (MSI) svazky z XML dokumentu. Byl to první software Microsoftu vydaný pod open source licenci Common Public License (CPL).

ASP.Net AJAX Control Toolkit.

ASP.Net AJAX Control Toolkit je sada ovládacích prvků a rozšíření, které používá AJAX technologie. Poskytuje možnost vývojářům zlepšit webové stránky klientů. Sada nástrojů je pod licencí Microsoft Public license (MS-PL) a je k dispozici na online portálu CodePlex, který slouží pro projekty společného vývoje softwaru.

Shared source je v informatice framework od firmy Microsoft, který slouží pro sdílení zdrojového kódu s třetími stranami. Shared Source Initiative, umožňuje lidem kteří nepracují pro Microsoft, sdílet nabízené zdrojové kódy vybraného softwaru. Projekt byl spuštěn v květnu 2007 a zahrnuje spektrum technologií a licencí. Většina z nabízených zdrojových kódů je k dispozici ke stažení po splnění příslušných podmínek.  Licence nabízené jako "closed source" (uzavřený kód) umožňují pouze prohlížení zdrojových kódu a vytváření komentářů sloužících pro jejich následnou úpravu a distribuci pro komerční i nekomerční účely.

The Shared Source Initiative (SSI) is a source-available software licensing scheme launched by Microsoft in May 2001. The program includes a spectrum of technologies and licenses, and most of its source code offerings are available for download after eligibility criteria are met.