Primární volby.

Parti socialiste.

Primární volby v Socialistické straně (Parti socialiste) byly prvními otevřenými primárkami ("primaires citoyennes"), které společně uspořádali Socialisté a členové Radikální strany levice (Parti radical de gauche) s cílem výběru prezidentského kandidáta. Voliči museli učinit dar v minimální výši jednoho eura a podepsat slib k příklonu hodnot levice. Nominace mohly být podávány do 13. července 2011. Následně se v prvním kole utkalo šest kandidátů, a to 9. října, kdy žádný z nich nepřekročil hranici 50 %. Dva nejúspěšní pretendenti na zisk nominace tak podstoupili druhé kolo 16. října. V něm zvítězil François Hollande, jenž porazil předsedkyni strany a starostku Lille Martine Aubryovou.  Původním stranickým favoritem na prezidentský úřad byl generální ředitel Mezinárodního měnového fondu Dominique Strauss-Kahn, který ovšem po sexuálním skandálu z boje odstoupil. 14. května 2011 byl v New Yorku zatčen v souvislosti s obviněním ze sexuálního obtěžování pokojské Nafissaty Diallové v hotelu. Na funkci ředitele MMF rezignoval 18. května. Na konci dubna 2012 pak aféru označil za uměle vytvořenou jeho politickými nepřáteli z okruhu Nicolase Sarkozyho.

Europe Écologie – Les Verts.

Evropa Ekologie – Zelení (Europe Écologie – Les Verts) uspořádala také primární volby. Volit ze čtyř kandidátů mohli všichni členové strany a příslušníci Nezávislého ekologického hnutí. První kolo proběhlo 29. června 2011. Členka strany Eva Jolyová obdržela 49,75 % platných hlasů a spolu s nezávislým environmentálním aktivistou Nicolasem Hulotem, jehož zisk činil 40,22 %, postoupili do druhé fáze. Zbývající nominanti Henri Stoll a Stéphane Lhomme si připsali 5,02 %, respektive druhý 4,44 % hlasů. Druhé kolo se konalo 12. července a vítězně z něj vyšla Jolyová poté, co jí voliči odevzdali 13 223  hlasů (58,16 %), zatímco Hulotovi 9 399 hlasů.

První kolo.

Pro zisk kandidatury na úřad prezidenta musel uchazeč získat alespoň 500 podpisů zvolených zastupitelů státu z celkového počtu více než 47 000 francouzských zástupců lidu. Do této skupiny se řadili zastupitelé místní a regionální samosprávy, poslanci, senátoři a europoslanci. Do prezidentských voleb se kvalifikovalo deset kandidátů:

Druhé kolo.

Do druhého kola postoupil z prvního místa socialista Hollande následován úřadujícím pravicovým prezidentem Sarkozym. Ten žádal o tři televizní debaty, které Hollande odmítl, a proto se uskutečnila jediná plánovaná ve středu 2. května. Vysílaly ji stanice TF1 a France 2. V rolích moderátorů se představili Laurence Ferrariová a David Pujadas. Během debaty došlo k několika vzájemným střetům. Levicový kandidát obvinil soupeře z rozdělování Francouzů a prohlásil, že by byl prezidentem zachovávajícím sociální spravedlnost, usilujícím o hospodářskou obnovu a jednotu národa. Sarkozy napadl naopak protikandidáta v otázce exekutivní praxe, když řekl, že Hollandovým nedostatkem je chybějící zkušenost s vedením vlády, což jej diskvalifikuje pro řízení páté největší světové ekonomiky v době krize.  Od zisku prezidentské nominace v říjnu 2011 Hollande dlouhodobě vedl předvolební průzkumy. Přesto na konci března 2012 průzkumy vykázaly těsné vedení Nicolase Sarkozyho.  V pořadí třetí po prvním kole Marine Le Penová nepodpořila ani jednoho z kandidátů, když vyjádřila touhu odevzdat prázdný lístek a vyzvala své voliče, aby se rozhodli podle vlastního uvážení. Další neúspěšný uchazeč François Bayrou pak 3. května sdělil, že by volil Hollanda. Pravicově orientovaná německá spolková kancléřka Angela Merkelová pronesla, že na Hollandovi neviděla nic „normálního“, navzdory jeho snahám se tak prezentovat, a podpořila kandidaturu Sarkozyho. Oficiální část kampaně byla ukončena v pátek 4. května a druhé kolo proběhlo v neděli 6. května, respektive v zámořských regionech již 5. května.  Belgická média a Agence France-Presse v podvečer 6. května 2012 oznámila, že vítězem voleb by se měl podle prvních oficiálních výsledků stát socialista François Hollande se ziskem 52,6 % hlasů. Ve večerních hodinách byl zisk vítěze upřesněn na 51,67 % hlasů.  Hollande učinil první povolební projev ve svém volebním obvodě, v městě Tulle, kde zastával sedm let úřad starosty. Sarkozy následně oznámil, že přijímá porážku s plnou odpovědností a Unii pro lidové hnutí nepovede jako lídr do červnových parlamentních voleb.

Volby prezidenta Francie 2012 (francouzsky "L'élection présidentielle française de 2012") se uskutečnily ve dvoukolové formě. Výsledkem bylo zvolení nejvyššího ústavního činitele Francie – prezidenta republiky, na pětileté funkční období 2012–2017.  Z prvního kola, které proběhlo 22. dubna 2012, v některých zámořských departementech a teritoriích pro časový posun již 21. dubna, postoupili do druhé fáze dva kandidáti s nejvyšším počtem hlasů. Úvodní kolo vyhrál levicový kandidát François Hollande a za ním se umístil úřadující prezident Nicolas Sarkozy. Druhé kolo pak proběhlo 6. května téhož roku, respektive v některých regionech již 5. května.  Vítězem se stal socialista François Hollande se ziskem 18 000 668 platných hlasů, což představovalo podíl 51,64 % a byl zvolen 24. francouzským prezidentem. Úřadu se ujal složením slibu 15. května. Nicolas Sarkozy se stal po Valérym Giscardu d'Estaingovi druhým prezidentem v historii páté republiky, jenž neobhájil svůj mandát a vůbec prvním úřadujícím, který nevyhrál první kolo. Po sedmnácti letech pravicových hlav státu tak Elysejský palác připadl levici.

A presidential election was held in France on 22 April 2012 (or 21 April in some overseas departments and territories), with a second round run-off held on 6 May (or 5 May for those same territories) to elect the President of France (who is also "ex officio" one of the two joint heads of state of Andorra, a sovereign state). The incumbent Nicolas Sarkozy was running for a second successive and, under the terms of the constitution, final term in the election.  The first round ended with the selection of François Hollande and Nicolas Sarkozy as second round participants, as neither of them received a majority of votes cast in the first round. Hollande won the runoff with 51.64% of the vote to Sarkozy's 48.36%.  The presidential election was followed by a legislative election in June.


Život.

Flavius Theodosius pocházel z malého města Cauca (dnešní Coca), nacházejícího se v hispánské provincii Gallaecia. Jeho otec se pravděpodobně jmenoval Honorius a se svojí manželkou Thermantií měl syny Honoria a Theodosia. Theodosius starší vyznával křesťanství a patřil k vyšším vrstvám místního obyvatelstva.  Císař Valentinianus I. ho v roce 368 poslal do Sasy a Pikty ohrožované Británie, kde jako "comes Britanniarum" odrazil útoky barbarů, reorganizoval místní správu a vojsko a urovnal neklidné poměry na ostrově. Na této výpravě ho doprovázel jeho syn Theodosius a zřejmě také pozdější uzurpátor Magnus Maximus. Po návratu do Galie Theodosius povýšil do hodnosti generála jezdectva ("magister equitum"). V roce 370 se vypravil proti Alamanům, nad nimiž dosáhl vítězství a získal četné zajatce.  Roku 373 byl vyslán do severní Afriky potlačit povstání maurského náčelníka Firma. Theodosius krátce po svém příchodu sesadil mocného a zkorumpovaného velitele Romana a po dvou letech bojů, během nichž si krutostí zjednal autoritu, zdolal kmeny v Mauretánii. Nedlouho po tomto úspěchu byl však zadržen, uvězněn v Kartágu a počátkem roku 376 popraven. Důvody jeho popravy nejsou známy, nicméně předpokládá se, že souvisely se soupeřením mocenských skupin v Itálii vyvolaném Valentinianovou náhlou smrtí v listopadu 375.  Jeho syn Theodosius se musel odebrat na rodinné statky v Gallaecii. Ale již o dva roky později, po římské porážce v bitvě u Adrianopole, ho císař Gratianus pověřil velením v Illyriku a v lednu 379 ho učinil svým spoluvládcem. Poté, co se mladší Theodosius domohl vlády, postaral se o očištění otcovy památky.

Flavius Theodosius († 376), případně Theodosius starší, byl vysoce postavený římský velitel a otec císaře Theodosia I. Z pověření Valentiniana I. vedl tažení v Británii a později bojoval s Alamany a v Mauretánii.

Count Theodosius (, died 376) was a senior military officer serving Emperor Valentinian I and the Western Roman Empire. He is also known as Flavius Theodosius and as Theodosius the Elder to distinguishing him from his son, Emperor Theodosius I. He was granted the title of "Comes Rei Militaris per Britanniarum" (Commander of the Troops of the Diocese of the Britains) by the Emperor Valentinian for his work there; putting down the Great Conspiracy (367–368). After restoring order in Britain he returned to mainland Europe and fought against the Alemanni; as Valentinian's Magister Equitum (Master of Horse) he successfully invaded Alamannic territory (371 or 370). In 372 Theodosius led a successful campaign against the Sarmatians. In the same year Firmus, a Mauritanian prince, rebelled against Roman rule. Theodosius was sent to Africa and in two hard-fought campaigns (373–374) put down the insurrection. In 376, after the death of emperor Valentinian, he was arrested and executed, presumably as he was seen as a threat to the new western emperors Gratian and Valentinian II.  The title "Count" is derived from the Roman title "Comes" ("comes rei militaris"), meaning “companion” (in this case "companion and leader of troops"), the term "Count Theodosius" is therefore misleading – causing an association with the feudal system, where a Count was often an effectively independent ruler, which was not the case under the Roman Empire.


Dějiny.

První obchod v Anglii byl založen na Broad Street v Oxfordu a začala ho provozovat charitativní organizace Oxfam v prosinci roku 1947. Nicméně jako nekomerčně výdělečný byl ve skutečnosti první Červený kříž, který zahájil charitativní prodej v 17 obchodech Old Bond Street v Londýně již v roce 1941. Příčinou byla 2. světová válka a s tím související hmotná nouze obyvatel. Po dobu trvání války provozoval Červený kříž 200 stálých charitativních obchodů a asi 150 obchůdků dočasných. Licence vydané Board of Trade zaručovaly, že veškeré zboží nabízené k prodeji v těchto prvních second handech byly dary. Nákup pro zpětný prodej byl zakázán. Celý výtěžek z prodeje musel být předán vévodou z Gloucesteru Červenému kříži a St. John fondu. Prostory pro tyto obchůdky bývaly obvykle zapůjčeny bez nájemného a v některých případech majitelé hradili náklady na vytápění a osvětlení.  Dnes putuje oblečení věnované na charitativní účely nebo sebrané v rámci recyklace textilií do specializovaných třídíren, tam je dezinfikováno a poté prodáváno v rámci četných velkoobchodů. V mnoha případech tak jeho prodej ztrácí svou charitativní funkci a jedná se o běžný výdělečný prodej. Mezi největší exportéry použitých oděvů v roce 2016 patřily USA, Velká Británie a Německo. Z těchto zemí pochází i většina oblečení prodáváného v českých second handech. Podle studie z roku 2014 stoupá i popularita second handů ve světě a většina zákaznic vnímá oblečení ze second handu jako identické nebo nijak horší kvality než oblečení nové.

Second hand obchody ve světě.

Anglie.

V Anglii jsou stále oblíbené kamenné obchody. Oxfam, jako provozovatel second hand obchodů tak jak je dnes známe, je zde nejpopulárnější. V síti Velké Británii má více než 700 obchodů.  Mnoho těchto obchodů také prodává knihy. Organizace Oxfam nyní provozuje více než 70 specializovaných knihkupectví Oxfam, což ji dělá také největším prodejcem použitých knih v Británii. Mezi další charitativní organizace se silným zastoupením v Británii patří YMCA a British Heart Foundation, Barnardos a Roy Castle Lung Cancer Foundation, Save the Children a Sue Ryder Care. Mnoho místních hospiců provozuje také charitativní obchody, a tím získávají další finanční prostředky na svůj provoz. Ve Velké Británii a Irsku existuje více než 9000 dobročinných obchodů.  „Standardní“ charitativní obchody prodávají kromě oblečení i knihy, hudbu a cetky (jako příbory a ozdoby). Některé obchody se specializují na určité zboží – např. vintage oblečení, nábytek, elektrické spotřebiče nebo CD a DVD nosiče. Second handy v České republice jsou zaměřené převážně na prodej použitých textilií z velkoskladů a třídíren Anglie. Ceny nejkvalitnějších textilií (tzv. cream), které je možno v Anglii zakoupit, atakují hranici až 10 GBP za kilogram. Téměř všechny charitativní obchody v Anglii neprodané oblečení (tj. nemoderní, znečištěné, poškozené) prodávají k dalšímu zpracování.

USA.

V USA jsou obchody s použitým zbožím široce rozšířeny a odkazy na ně je možné najít po roce 2000 často i v pop-kultuře (například sitcom 2 socky nebo hudební interpret Macklemore). Běžně jsou označovány jako "trift store" a prodává se v nich často i použitý nábytek nebo knihy za zlomek původní ceny.  Nejznámější charitativní organizací zaměřenou na prodej použitého zboží je Goodwill. Organizace vznikla roku 1902 v Bostonu. Její zakladatel reverend E. J. Helms začal sbírat poškozené oblečení a domácí potřeby v bohatších částech města, poté je předával chudým občanům, kteří je za mzdu opravovali a zboží bylo následně darováno právě těmto lidem nebo přeprodáno. Dnes Goodwill přesahuje hranice USA a Kanady, jeho cílem je především umožnit zaměstnání a rozvoj různě znevýhodněným lidem - do roku 2017 se jich společnosti podařilo zaměstnat přes 288 tisíc.

Nizozemsko.

V Nizozemsku operuje početná skupina obchodů s použitým zbožím pro domácnost (včetně elektroniky či ošacení). Všechny tyto obchody mají v názvu "Kringloop" neboli v překladu uzavřený kruh. Strategie těchto obchodníků spočívá v bezplatném odvozu použitých produktů od dárců, aby je pak nabídli ve svých prodejních prostorách za rozumné ceny zájemcům jak z řad nemajetných občanů, tak i sběratelům starožitností.

Second hand v překladu z angličtiny znamená „z druhé ruky“. V českých podmínkách však toto slovní spojení zdomácnělo v jeho původní anglické verzi a označují se jím především obchody s použitým ošacením, jinak též přezdívané „sekáče“. Trend levného oblečení z druhé ruky do ČR přišel počátkem devadesátých let 20. století, kdy přebývající použité ošacení určené původně pro charitativní účely v západních evropských státech bylo zištně prodáváno v českých zemích. V současnosti se již neomezují jen na kamenné prodejny, objevují se i second hand eshopy, některé firmy vytvářejí i second handové řetězce.

A secondhand or used good is a piece of personal property that is being purchased by or otherwise transferred to a second or later end user. A "used" good can also simply mean it is no longer in the same condition as it was when transferred to the current owner. When the term "used" means that an item has expended its purpose (such as a used diaper), it is typically called garbage, instead.  Used goods may be transferred informally between friends and family for free as hand-me-downs. They may be sold for a fraction of their original price at garage sales, in bazaar-style fundraisers, in privately owned consignment shops, or through online auctions. Some things are typically sold in specialized shops, such as a car dealership that specializes in the sale of used vehicles or a used bookstore that sells used books. In other cases, such as a charity shop, a wide variety of used goods might be handled by the same establishment. High-value used luxury goods, such as antique furniture, jewelry, watches, and artwork, might be sold through a generic auction house such as Sotheby's or a more specialized niche like Bob's Watches.  Governments require some used goods to be sold through regulated markets, as in the case of items which have safety and legal issues, such as used firearms or cars. For these items, government licensing bodies require certification and registration of the sale, to prevent the sale of stolen, unregistered, or unsafe goods. For some high-value used goods, such as cars and motorcycles, governments regulate sales of used goods to ensure that the government gets its sales tax revenue from the sale.


Popis.

Tanycyty jsou bipolární protáhlé buňky. Jejich apikální konec, který se dotýká mozkomíšního moku, je obalen množstvím mikroklků, různé cytoplazmatické výběžky a jednu nebo dvě cílie. Golgiho aparát je také protáhlý, cytoplazma obsahuje málo ribozomů, prakticky postrádá hrubé endoplazmatické retikulum a obsahuje několik tukových kapének. Dobře detekovatelné jsou jejich výběžky, které jsou plné mikrotubulů, intermediálních filament a množstvím podlouhlých mitochondrií.  Klasické ependymální buňky jsou propojeny vodivými spoji (gap junctions), tanycyty mezi sebou komunikují skrz těsné spoje (tight junctions).

Funkce.

Tanycyty hrají důležitou roli v usnadnění přenosu hormonů a jiných substancí v mozku. Jejich dlouhé výběžky jim umožňují přenos hormonů přímo ze III. komory do specifické části neurohypofýzy zvané eminentia mediana. Hormony syntetizované neurosekrečními buňkami (rozkládajícími se od hypothalamu až do neurohypofýzy) jsou skrze tanycyty transportovány do mozkomíšního moku III. mozkové komory.  β tanycyty jsou polarizované transportní buňky zodpovědné za pohyb molekul z mozkomíšního moku do portálního oběhu. Absorpce molekul v tanycytech je zprostředkována klathrin-dependentní a kaveolin-dependentní endocytózou. Klathrin je přítomný na pólech buněk mozkové komory a prakticky chybí na pólech bazálních buněk (což polaritu buněk dokazuje). Tanycyty jsou spojeny s mnoha neuroendokrinními mechanismy tím, že jsou schopny produkovat také enzymy. V mozkomíšním moku nacházíme mnoho enzymů zodpovědných za syntézu steroidních sloučenin.  V krysím modelu byla nalezena 5a-reduktáza, která je zodpovědná za konverzi testosteronu a progesteronu na dihydrotestosteron a dihydroprogesteron. Enzymy tyroxin-jodid-peroxidasa (deiodinasa) typu I a II je schopna změnit konformaci T3 (trijodtyronin) na T4 (tyroxin) a tak aktivovat tento hormon brzlíku. Jodid-peroxidasa typu II má v CNS převahu a nachází se ve všech typech tanycytů, v cytoplazmě. Výzkumy naznačují, že jodid-peroxidasa typu II má důležitou roli v lokálním přístupu T3 do hypothalamu a dalších částí CNS přes mozkomíšní mok.  Při laboratorních testech byly v potkanech tanycyty transplantovány do jejich poškozené míchy a prokázala se jejich podpora regenerace poškozených axonů.

Morfologie.

Tanycyty mají některé stejné vlastnosti jako gliové buňky a astrocyty. Jejich tvar a poloha naznačovala, že jde o radiální gliové buňky, které zůstávají v hypothalamu po celý život. Díky některým vlastnostem se ale tanycyty dají od radiálních gliových buněk odlišit. Tanycyty v potkanech se začínají vyvíjet v posledních dvou dnech březosti a pokračují ve vývoji ještě jeden měsíc po porodu, kdy se plně diferencují. Naproti tomu radiální gliové buňky jsou klíčovou komponentou v embryotickém mozku.

Typy tanycytů.

Rozlišujeme 4 výrazně se odlišující subtypy tanycytů (v modelu potkana), každý má jinou charakteristiku jako poloha, prostorová orientace, morfologie, cytochemie, ultrastruktura a určité funkce. Tyto subtypy se označují jako α1, α2, β1 a β2. α tanycyty se nachází na spodní a zevní stěně třetí komory, zatímco β tanycyty jsou na její bázi v úzkém spojení s eminentia mediana.  α tanycyty tedy vyplňují mezeru mezi lumen třetí komory s cévami středního hypothalamu, β tanycyty představují anatomické spojení mezi komorovým mozkomíšním mokem a portální krví. β2 tanycyty vytvářejí bariéru mezi mozkomíšním mokem a neuropily (spojovací výběžky neuronů) v eminentia mediana. Jiná funkční odlišnost je v tom, že oba α tanycyty i β1 tanycyty obsahují glukosa-1 přenašeče, zatímco β2 tanycyty ne. β1 tanycyty také produkují vazebný protein pro růstový faktor podobný inzulínu, β2 tanycyty nikoliv.

Tanycyty (z řeckého "tanus" – protáhlý) jsou morfologicky specializované ependymální buňky nacházející se na bázi III. mozkové komory. Od ostatních ependymálních buněk se liší dlouhými výběžky a výraznými synaptickými částmi, kterými propojují mozkové kapiláry s neurony více vzdálenými od III. mozkové komory. Tanycyty také nemají cílie a jsou mezi sebou propojeny pomocí těsných spojů (tight junctions).

Tanycytes are special ependymal cells found in the third ventricle of the brain, and on the floor of the fourth ventricle and have processes extending deep into the hypothalamus. It is possible that their function is to transfer chemical signals from the cerebrospinal fluid to the central nervous system.  The term "tanycyte" comes from the Greek word tanus which means elongated.


Příprava.

Často příprava směsi začíná základní omáčkou, jakou je například sofrito a končí finálním přidáním picada několik minut před ukončením přípravy jídla. Picada se užívá jako příměs nebo pro zahuštění a dává znamenitou finální chuť velkému množství receptů z masa, ryb, rýže, polévek, luštěnin či zeleniny. Existuje mnoho variant přísad. Nejběžnějšími jsou česnek (považovaný za téměř základní), šafrán (považovaný za základní mnoha kuchaři) a (nebo) petržel. Další možné přísady jako skořice, vařená játra (kuřecí nebo králičí), čokoláda, kmín, byliny a další koření jsou užívány zřídka. Picada se připravuje v moždíři a musí obsahovat základní triádu: mandle, chléb a kapalinu. Mandle jsou opražené a lze je nahradit ořechy (lískovými, piniovými, vlašskými) či kombinovat s jinými ořechy. Tvrdý, suchý chléb je rozdrcen v moždíři, může být opražený nebo okoralý či to mohou být chlebové kůrky, lze ho osmažit na pánvi na oleji či dokonce použít sladké sušenky nebo koláčky. Jako kapalina se obvykle používá horký masový vývar nebo jen horká voda.

Recept.

Typická příprava picada: Dejte do moždíře trochu soli, předejdete prokluzování, a čtyři stroužky česneku. Rozdrťte česnek a přidejte tucet pražených mandlí, tucet piniových oříšků, krajíc opraženého chleba a trochu šafránu. Vše rozdrťte dohromady, až vznikne "těsto". Můžete také přidat několik snítek petržele. Když je těsto homogenní, přidejte několik lžiček šťávy, která zbyla po vaření masa a promíchejte, až vznikne hustá omáčka. Asi deset minut před dokončením vaření vlijte omáčku rovnoměrně po celém povrchu pokrmu a nechte ji, až se spojí za nízké teploty s připravovaným pokrmem.

Historické pozadí.

Historicky je picada z mandlí doložena v katalánské kuchyni již od jejího útlého počátku. Objevuje se v nejstarších středověkých pojednáních. Sousední středomořské kuchyně, jako okcitánská nebo italská mají v podstatě podobné omáčky, například pesto.

Picada je jednou z charakteristických omáček a kulinářských technik v katalánské kuchyni. Není to samostatná omáčka jako majonéza nebo romesco , ale přidává se do jídla během vaření na dochucení.

Picada () is one of the characteristic sauces and culinary techniques essential to Spanish cuisine. The technique is typically found in the Spanish region of Catalonia and Valencia and subsequently Catalan cuisine and Valencian cuisine. It is not an autonomous sauce like mayonnaise or romesco, but it is added as a seasoning during the cooking of a recipe.  Often the preparation of a concoction begins with another essential sauce, like the sofregit, and ends with the final adding of the picada some minutes before the cooking termination. Picada is used to blend and thicken juices, to provide an excellent finishing touch to a multitude of recipes: meats, fish, rice, soups, legumes, vegetables. There are many variants for the rest of ingredients. The most common ones are garlic (so often it is considered almost essential), saffron (considered essential too by many cooks), and / or parsley (yet another regular appearance too). Other possible ingredients used more rarely are cinnamon, cooked liver (of chicken or rabbit), chocolate, cummin, herbs and other spices.  The picada is prepared in the mortar and must contain a basic triad: almond, bread and some liquid. Almonds are toasted and can be replaced by another nut like hazelnut, pinenut, walnut, or some combination of those. Hard, dry bread is crushed in the mortar, that is, toasted or stale, or bread crust, or fried in oil on the pan, or even some sort of sweet biscuit or cookie. The liquid used is usually the cooking juice but stock or hot water can be used as well.


John Price (Modern Warfare).

V roce 1995 se dal k SAS jako jejich 141. člen. O rok později, v hodnosti poručíka, mu byla svěřena důležitá akce s kapitánem MacMillanem a to zabít v Černobylu obchodníka a teroristu Imrana Zakhaeva. Akce nebyla úspěšná a Price Zakhaevovi ustřelil ruku. MacMillan byl zraněn a Price ho odvedl do bezpečí. Ze Zakhaeva se potom stal muž s téměř neomezenou mocí. Price si proto dal Zakhaevovu smrt za svůj úkol. O několik let později mu byl svěřen voják John ,Soap" MacTavish. Podnikli spolu několik důležitých akcí až skončili u toho že Soap zabil Zakhaeva. Jejich cesty se rozešly a do roku 2016 o Priceovi nikdo neslyšel. Price byl umístěn do vězení v Petropavlovsku odkud ho zachránila jednotka Task Force 141. Poté, co byli členové této jednotky zabiti v akci zrádcem generálem Sheperdem, složil Price novou ve které byl on, Soap a ruský zabiják Yuri. Společně se snažili dostat teroristu Makarova, který nastoupil na místo zabitého Zakhaeva. Jenže Soap zemře kvůli tomu, že byli s Yurim v budově, do které dal Makarov bombu a oni o tom nevěděli. Vyskočili z budovy a spadli asi z 30 nebo 20 metrové výšky a otevřou se mu staré rány, které mu udělal např. Sheperd a tak John „Soap“ MacTavish zemřel. John Price se na Makarova neuvěřitelně rozhněval. Udržuje spojení s americkými Delta Force. Když s Yurim a Pricem zaútočí na Makarova tak Yuri umírá. Price z posledních sil Makarovovi omotá kolem krku lano a pustí ho do nižšího patra. Makarovovi to zlomí vaz. Price si dává zasloužený doutník jako po každé akci.

Cpt. Price (Call of Duty).

Cpt. Price je dědeček Johna Price. Dělí je od sebe 70 let. Nejdříve byl v 6. výsadkové divizi britské armády. Poté se přidal k SAS. Nejvýznamnější byly ale jeho počiny v 7.obrněné divizi britské armády, kterou vedl. Důležité byly jeho mise u El-Alamienu. Bojoval také v Normandii. Umírá 27. října 1944 při útoku na německou bitevní loď Tirpitz.

Kapitán John Price a Kapitán Price jsou 2 fiktivní postavy z herní série Call of Duty. Postava Johna byla vytvořena podle vojáka Johna McAleese, postava Kapitána pravděpodobně také. Znakem Johna Price z MW jsou vousy a jungle klobouk (v Call of Duty 1 a 2 to byl knír a baret). John Price byl dabován Barry Sloanem. Cpt. Price byl dabován Michaelem Goughem. Postava Johna se objevila i ve francouzské úpravě Black Ops.

Captain John Price is a fictional character in the "Call of Duty" series. He is the main protagonist of the "Modern Warfare" sub-series being one of two characters to be featured in all of the games in the sub-series, the other being Nikolai. Price first ranked as a lieutenant, and served as a sniper under the orders of Captain MacMillan, participating in a mission to assassinate Ultranationalist Leader Imran Zakhaev in Pripyat, Ukraine in 1996. He was then promoted to a Captain and took charge of a Special Air Service squad, codenamed "Bravo Team", which included Captain John "Soap" MacTavish, before being held prisoner in a Russian gulag after "". After being rescued by Task Force 141 from the gulag, he was then assigned to Task Force 141 but was considered a war criminal after he and Captain MacTavish killed General Shepherd. He then participated in a joint operation with Delta Force's Team Metal, rescuing Alena Vorshevsky, and her father, the Russian President, after they had been kidnapped by Makarov and his forces, before tracking down and killing Makarov in a hotel.


Biografie.

Narodil se v Oděse v carském Rusku a podnikl aliju do britské mandátní Palestiny, kde pracoval na stavbě silnic. Stal se členem Hagany, jejíž důstojnický kurz zakončil s vyznamenáním. V červnu 1924 údajně spáchal atentát na ultraortodoxního židovského vůdce Jacoba Israële de Haana, který měl v plánu ve spolupráci s arabskými státy rozvrátit židovské společenství v mandátní Palestině a chystal se britské vládě navrhnout, aby židovská ortodoxní společenství v Palestině nebyla podřízena autoritě světských židovských institucí. Vražda, kterou měl údajně v řadách Hagany provést Tehomi z rozkazu Jicchaka Ben Cviho, šokovala Evropu, ale vrah nebyl odhalen. O šedesát let později se novinářům podařilo dopátrat Tehomiho, který se ke svému činu veřejně přiznal v rozhovoru pro izraelskou televizní stanici.  V roce 1925 byl v rámci Hagany jmenován zástupcem velitele Jeruzalémského distriktu a v letech 1929 až 1931 působil jako velitel tohoto distriktu. Nepokoje z roku 1929, při nichž byly židovské osady napadány Araby, vedly v Haganě k rozbrojům, neboť část jejich příslušníků nesouhlasila s pasivním defenzivním postojem a žádala možnost odvetných akcí. To v důsledku vedlo k tomu, že Tehomi v roce 1931 z Hagany odešel, založil podzemní vojenskou organizaci revizionistického hnutí, známou jako Hagana Bet (dnes též Irgun či Ecel), a stal se jejím prvním velitelem. V roce 1937 se pokusil tyto dvě organizace opět sjednotit a spolu s částí stoupenců z Irgunu přešel zpět do Hagany, nicméně ne všichni následovali jeho příklad. Irgun posléze podnikal útoky jak proti Arabům, tak proti Britům.  Ke konci svého života žil ve Spojených státech a v Hongkongu. Zemřel v roce 1991 v Los Angeles.

Avraham Tehomi (: אברהם תהומי, rodným jménem Avraham Zilberg; 1903 – 1991) byl první velitel revizionistické podzemní vojenské organizace Irgun a údajný vrah Jacoba Israële de Haana.

Avraham Tehomi (1903–1990), also Avraham T'homi, was a Jewish militant who served as a Haganah commander, and was one of the founders and first commander of the Irgun. He is best known for the assassination of Jacob Israël de Haan.


První výstup.

Ještě na počátku 20. století byla za nejvyšší vrchol Prokletje (albánsky "Bjeshkët e Nemuna") považována hora Shqelzen (Maja Shqelzen, 2400 m n. m.). Teprve až maďarský geolog F. Nopcsa, který v roce 1905 navštívil centrální část pohoří Prokletje, vyslovil názor, že nejvyšším vrcholem oblasti je Jezercë, ležící mezi průsmyky Qafa Pejes a Shtegu Denvet severně od vrcholu Radohima (albánsky "Maja e Radohimës", 2568 m n. m.). Měření, které F. Nopsca provedl v roce 1907 tuto domněnku potvrdilo.  Prvním, kdo vystoupil na vrchol a zanechal tam viditelné stopy, byli italští zeměměřiči v roce 1929. Když následně vystoupili na vrchol 26. července 1929 britští horolezci C. M. Sleeman, W. T. Elmslie a L. A. Ellwood, nalezli zde nedávno vybudovanou mohylu.

Přístup.

Na vrchol Maja e Jazercës lze vystoupit buď z jihovýchodu od vesnice Theti nebo ze severu, z Černé Hory kolem jezer ležích pod Maja e Jezercës. Výstupové cesty jsou technicky nenáročné, místy však poměrně exponované. Jsou řídce značeny červenými značkami či kamennými mužiky.

Příroda.

Samotná hora Jezercë se nevyznačuje mimořádným bohatstvím rostlinných a živočišných druhů - na rozdíl od celého pohoří Prokletje, kde se vyskytuje například na 2000 druhů rostlin, z nichž jsou více než dvě desítky endemické. Jedná se také o nejbohatší oblast z celé Evropy, pokud jde o počet druhů zde žijících motýlů. Existují proto snahy vytvořit přeshraniční národní park a zařadit pohoří Prokletje na seznam Světového přírodního dědictví UNESCO. Jižně od Jezercë se rozkládá Národní park Theth a východně pak Národní park Údolí Valbony.

Maja e Jezercës ( v překladu z albánštiny "Hora Jezerce", ) je nejvyšší hora pohoří Prokletije i celých Dinárských Alp. Dosahuje výšky 2694 m n. m. Jedná se o skalnatý vrchol tvořený dolomitickými vápenci. V období starších čtvrtohor bylo celé pohoří intenzivně zaledněno, což výrazně ovlivnilo tvářnost hory. Úbočí jsou tvořena karovými stěnami, pod severním úbočím je několik ledovcových jezer. Od nich také pochází název hory v srbštině - Jezerski vrh. Dnes už je pohoří zcela odledněno, je zde pouze několik malých sněžníků. Oblast patří ke srážkově nejbohatším v Evropě, a proto zde v zimě bývá vysoká sněhová pokrývka a četné laviny.

Jezerca Peak () is the highest peak in the entire Dinaric Alps, the second highest in Albania and the sixth highest in the Balkans, standing at above sea level. It is one of the toughest if not one the most dangerous climbs in the Albanian Alps. However, Maja Jezercë is the 28th most prominent mountain peak in the European continent.  Maja Jezercë is situated within the Prokletije, that is noted for several small glaciers - among the southernmost glacial masses in Europe after Snezhnika glacier (latitude of 41°46′09″ N) and Banski Suhodol Glacier in Pirin mountain in Bulgaria. Apart from certain areas north of the peak, the limestone mountain massif is part of the National Parks of Theth and Valbonë Valley. It can be climbed from the north; most climbers come from Gusinje in Montenegro as well as from Theth.  The summit is from the border with Montenegro, between the Valleys of Valbonë to the east and the Shala to the west. In part, the whole floor between the valley of Valbonë, Shala, Ropojana and Maja Roshit is known as Jezercë, in addition to the peak, Jezercës borders other peaks such as the Maja e Popljuces () and the Maja e Alisë in the west, Maja Rrogamit to the east, Maja Kolajet , Maja Malësores , Maja Bojs in the northwest, Maja Kokervhake and Maja Etheve in the north.


Děj.

Vic je 13 let a právě se přistěhovala s rodiči z Versailles do Paříže, kde začíná navštěvovat Lyceum Jindřicha IV. Její rodiče, otec François zubař a matka Françoise, kreslířka komiksů mají starosti především se svými zaměstnáními a posléze i se svým vztahem a nemají čas hovořit se svou dcerou o jejich problémech. Pro Vic se stává její nejlepší rádkyní její prababička přezdívaná Boubelka, která má pro mladou generaci pochopení. Po mnohém přemlouvání dovolí rodiče Vic, aby šla na večírek pořádaný spolužákem Raoulem. Zde se seznámí s o rok starším Mathieu, který studuje na stejném lyceu a zamilují se do sebe.  U Françoise se v ordinaci objeví jeho bývalá milenka Vanessa a chce od něj poslední noc na rozloučenou. François se vymluví na přednášku o anestezii a Vanessa, aby mohl zůstat celou noc, zavolá jeho ženě, že má zlomenou nohu a zůstane přes noc v nemocnici. François musí předstírat frakturu nohy. Když François vidí, jak se o něj Françoise stará, řekne jí pravdu o své bývalé milence. Ta mu nechce odpustit a proto se dohodnou na odděleném bydlení. Françoise se blíže seznámí s Éricem Lehmanem, profesorem němčiny na lyceu. Pénélope, nejlepší kamarádka Vic, jí řekne, že viděla Mathieu se starší dívkou Lydií. Jednou večer zjistí François, že se Françoise stýká s Éricem, který ji doprovodil domů. Na prázdniny Vic doprovází prababičku na cestě do Bruselu. Mathieu je na prázdninách v Cabourgu. Vic s prababičkou se tedy ubytují v hotelu v Deauville a Vic se setká s Mathieu a ptá se ho na dívku Lydii. Pak se vrátí do hotelu. Ráno si objednají na pokoj snídani, kterou jim donese Mathieu, který zde pracuje na brigádě.  François najde za dveřmi svého bytu kreslený vzkaz, že je jeho žena těhotná. Myslí si ale, že Françoise čeká dítě s Éricem, což ji rozzlobí. Rozhodne se strávit dovolenou s Éricem v Agadiru.  François, aby ji udobřil, koupí dvě letenky na výlet do Benátek. Doma ji potká, jak se balí na cestu do Afriky. Odveze ji tedy na letiště a řekne jí, že pro ně má letenky do Itálie. Françoise nakonec s Éricem neodletí, ale vrátí se do města a usmíří se.  V tu dobu Vic pořádá večírek na oslavu svých 14. narozenin a doufá, že přijde i Mathieu.

Večírek ("La Boum") je francouzský hraný film z roku 1980, který režíroval Claude Pinoteau podle vlastního scénáře. Film popisuje osudy dospívající dívky ve Francii na počátku 80. let.

La Boum (English title: "The Party" or "Ready for Love") is a 1980 French comedy film directed by Claude Pinoteau and starring Sophie Marceau, appearing in her film début. Written by Danièle Thompson and Claude Pinoteau, the film is about a thirteen-year-old French girl finding her way at a new high school and coping with domestic problems. The film was an international box-office hit, earning 4,378,500 admissions in France. The music was written by Vladimir Cosma, with Richard Sanderson singing the song "Reality". A sequel movie, "La Boum 2", was released in 1982.


Historie.

Apple TV nebylo první zařízení od Applu s myšlenkou televizního přijímače. Už v roce 1993 se pokusil Apple integrovat televizi do počítače. Nazval to Macintosh TV a vypadal jako Mac se 14" CRT monitorem. Tento projekt se ale netěšil velkému úspěchu a prodalo se jen 10 tisíc kusů. A to hlavně kvůli špatnému výkonu grafiky.  Dalším posunem k současné Apple TV byl Apple Interactive Television Box z roku 1994. Jednalo se o set-top box, který se dostal do fáze prototypu, ale těsně před dokončením byl vývoj zastaven a z neznámých důvodů ukončen.  To vše vedlo k první generaci Apple TV. Toto zařízení bylo odhaleno na tiskové konferenci Applu 8. ledna 2007 samotným Stevem Jobsem a pojmenováno iTV. Což ale vedlo ke sporům s jistou britskou televizní společností, která si tento název nárokovala a hrozila, že na Apple podá žalobu. Došlo k přejmenování na Apple TV a 21. března začaly být rozváženy první kusy. Nejprve ve verzi 40 GB a zanedlouho poté také v rozšířenější 160 GB verzi. Nicméně důležitost Apple TV byla zveličována.  2. generace toho přístroje byla odhalena na tiskové konferenci Applu 1. září 2010. Nová verze zmenšuje svoji velikost na čtvrtinu, přináší výkonnější procesor a nahrazuje Mac OS za mobilní operační systém iOS.  Při představování iPadu 3 7. března 2012 Apple CEO Tim Cook představil 3. generaci Apple TV. Nová generace je od pohledu identická, ale v sobě ukrývá výkonnější procesor a podporu Full HD videa.

Funkce.

Současná Apple TV umožňuje spotřebitelům používat svoji HDTV k prohlížení fotografií, videa a přehrávání hudby za pomocí dostupných internetových medií nebo místní sítě. Mezi podporovaná internetová média patří:  iTunes – přístup k této aplikaci zaručuje půjčování nebo zakoupení filmů a seriálů ve standardním nebo vysokém 1080p rozlišení, ceny jsou 2,99 až 3,99 $ za půjčení na 48 hodin a kolem 10 $ za zakoupení. Dále kupování a přehrávání písniček nebo celých alb ve vysoké kvalitě.  Apple TV umožňuje přehrávání z internetového serveru Youtube a Vimeo. Zobrazování fotek ze služeb Flickr a MobileMe.  Nabízí také sledování zpravodajství, sportovních přenosů a dokonce i zpravodajství ze sportu. To vše můžete zastavit, přetočit zpět nebo uložit do archivu a zhlédnout později. Ale abyste měli k tomu přístup, musíte mít předplatné MLB.TV. Ze zpravodajských služeb je dostupné Wall Street Journal Live, což je americké zpravodajství.  Pro majitele iPhone 4s nebo tabletu iPad je tu připravena funkce Airplay Mirroring, která umožňuje promítnout obraz z vašeho zařízení na televizi a v reálném čase hrát hry, sledovat video, upravovat fotografie nebo pouštět hudbu.  Ovládání je vyřešeno jednoduchým dálkovým IR ovladačem Apple Remote Control. U 4. generace je v balení přibalen Bluetooth ovladač a pro iOS zařízení je možnost stáhnout z App Store aplikaci Apple TV Remote pro ovládání Apple TV z této aplikace.

Apple TV je digitální mediální přijímač nebo také set-top box od společnosti zvané Apple Inc. Přehrávač je určen pro přehrávání obsahu z iTunes, Youtube, Flickr, iCloud, k přenosu obrazu z počítačů nebo tabletů se systémem macOS, iOS nebo Windows. Má tvar menšího čtverce se zaoblenými rohy, povrch z černého plastu s logem společnosti a zkratkou TV. Jeho první verze byla představena dne 8. ledna 2007.  Nejnovější 4. generace běží na platformě tvOS. Apple představil tvOS 10 s rozsáhlejší podporou Siri na WWDC 2016.

Apple TV is a digital media player and microconsole developed and sold by Apple Inc. It is a small network appliance and entertainment device that can receive digital data for visual and audio content such as music, video, video games, or the screen display of certain other devices, and play it on a connected television set or other video display.  Apple TV is an HDMI-compliant source device. To use it for viewing, it has to be connected to an enhanced-definition or high-definition widescreen television via an HDMI cable. The device has no integrated controls and can only be controlled remotely, either by an Apple Remote or Siri Remote control device (which is included with Apple TV) using its infrared/Bluetooth capability, by the Apple TV Remote app (downloadable from App Store) on numerous Apple devices using its Wi-Fi capability, or by some third-party gaming controllers and infrared remotes.  Apple TV runs software applications preinstalled with the system software or, for models running tvOS, downloaded from Apple's tvOS App Store over the device's Wi-Fi connection, with the most popular being those that stream video. Major online content sources for Apple TV apps include subscription services for streaming television and film, cable and broadcast networks via TV Everywhere, and major sports leagues.  Its Wi-Fi capability is also used to receive content purchased or rented directly from Apple's ITunes Store, transmitted from other nearby iDevices via AirPlay, or shared from macOS or Windows computers running ITunes.  According to observers, Apple's March 2019 special event highlighted the company's reorientation of its focus away from the Apple TV hardware, which has lagged competitors with only 13% of U.S. connected TV market share, and apps on the set-top box, and toward higher revenue Apple-distributed video streaming that will be available even through competitors' devices, via the company's Apple TV+ original content service and Apple TV Channels a la carte premium video on demand subscription aggregating service.


Klubová kariéra.

V A-týmu Valencie debutoval 11. listopadu 2010 proti UD Logroñés v pohárové soutěži Copa del Rey. Valencia hrála doma a on se trefil dvakrát (výhra domácích 4:1, celkové skóre 7:1). Před debutem strávil jednu sezónu v rezervě týmu, která hrála třetí nejvyšší španělskou soutěž Segunda División B. Trefil se jednou v 25 zápasech, rezervní tým Valencie nakonec sestoupil o soutěž níž.  Svůj první zápas v La Lize odehrál 14. listopadu 2010. Hrál 20 minut po střídaní svého spoluhráče Aritze Adurize v domácím vítězství 2:0 proti Getafe CF. V polovině července 2011, poté, co pomohl B-týmu 15 vstřelenými góly k návratu do třetí nejvyšší španělské soutěže, podepsal pětiletou smlouvu s Málagou. Málaga za tento přestup musela zaplatit 6 milionů eur. První gól za Málagu vstřelil 21. listopadu 2011 proti Racing de Santander při vítězství venku 3:1. Následující týden přidal další gól proti Villarrealu v domácím vítězství 2:1.  V červnu 2013 nabídl velkoklub Real Madrid Málaze za tohoto mladého talentovaného hráče 24 milionů eur. Prezident Realu Florentino Pérez potvrdil 26. června 2013 jeho příchod do klubu. Ligový titul v sezóně 2013/14 sice nezískal (vyhrálo jej Atlético Madrid), ale stal se vítězem Ligy mistrů UEFA po finálové výhře 4:1 po prodloužení v derby právě nad Atléticem Madrid. Rovněž vyhrál s Realem Copa del Rey 2013/14 (španělský pohár).

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Se španělskou reprezentací do 17 let vyhrál v roce 2009 třetí místo na Mistrovství světa, kde skóroval dohromady třikrát. Se španělskou reprezentací do 20 let se zúčastnil Mistrovství světa hráčů do 20 let 2011 v Kolumbii, kde byl jeho tým vyřazen ve čtvrtfinále Brazílií v penaltovém rozstřelu.  Byl nominován na Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2013 konané v Izraeli. Ve třetím zápase Španělska na šampionátu proti Nizozemsku (oba soupeři si již zajistili postup, šlo pouze o první místo ve skupině) vstřelil druhý gól a Španělsko vyhrálo 3:0, stejný výsledek se zrodil i v semifinálovém střetnutí proti Norsku, ke kterému také přispěl jednou brankou. Trefil se i ve finále 18. června proti Itálii, Španělsko vyhrálo 4:2 a slavilo titul.  28. února 2012 byl povolán do španělské reprezentace do 23 let na přátelský zápas proti Egyptu, ale zůstal pouze na lavičce. V létě 2012 byl uveden na soupisce pro Letní olympijské hry 2012 v Londýně. Španělsko zde bylo po vítězství na Euru 2012 největším favoritem, ale po dvou prohrách 0:1 (s Japonskem a Hondurasem) a jedné remíze s Marokem (0:0) vypadlo překvapivě již v základní skupině D. Isco odehrál všechna tři utkání svého týmu.

A-mužstvo.

15. května 2012 byl poprvé vybrán do A-týmu pro přátelské zápasy se Srbskem a Jižní Korejí, ale opět nenastoupil. 1. února 2013 byl nominován k nadcházejícímu přátelskému utkání proti Uruguayi. 6. února 2013 si v tomto zápase zaknihoval svůj debut v A-mužstvu Španělska, když odehrál kompletní počet minut. Španělé porazili v katarském Dauhá jihoamerického soupeře 3:1. Trenér Španělska Vicente del Bosque vyjádřil po zápase s jeho výkonem spokojenost.

Francisco Román Alarcón Suárez (* 21. dubna 1992, Benalmádena, Španělsko), známější pod přezdívkou Isco, je španělský fotbalista, který v současnosti hraje za španělský klub Real Madrid na postu ofenzivního záložníka. V prosinci 2012 zvítězil v anketě Golden Boy.

Francisco Román Alarcón Suárez (; born 21 April 1992), commonly known as Isco (), is a Spanish professional footballer who plays as an attacking midfielder for Real Madrid and the Spanish national team. In 2017, he was selected as one of the 30 best players in the world for that season.  He began his career at Valencia, playing mainly in its reserve team, before joining Málaga in 2011. His performances at Malaga earned him the Golden Boy award in 2012, and a €30 million move to Real Madrid in June 2013, with whom he won four UEFA Champions League titles.  Isco represented Spain at various youth levels, including at the 2012 Olympics, and made his senior international debut in 2013, later taking part at the 2018 FIFA World Cup.


Ekologický význam.

Dutiny stromů a rozložené dřevo mohou fungovat jako útočiště řady živočichů. Fungují jako hnízdiště ptactva a drobných savců (netopýři, veverka obecná). Mrtvé a rozkládající se dřevo je klíčové pro populace některých brouků, živí se jím například larvy tesaříka obrovského, roháče obecného, páchníka hnědého a další xylofágních a saprofytické druhy. Brtě jsou přirozeným domovem včel (včelaři původně stavěli úly z dutých kmenů). Během dlouhodobého procesu vzniku dutiny a rozpadu dřeva může strom osídlit velmi široké spektrum hmyzu od zlatohlávků, tesaříků, kovaříků, potemníků, drabčíků a řady dalších až po obyvatele druhotně vázané na jiné hmyzí zástupce (vosy, sršně, mravence) jako jsou kožojedi, hlodáči nebo lesknáčci.  Vlivem preventivního kácení dutých a odumírajících stromů dochází k ohrožení živočišných druhů vázaných na dutiny a tlející dřevo.

Arboristika.

Vznik dutin je jedním z přirozených projevů stárnutí stromu. V případě výjimečně cenných stromů (například památné a významné stromy) bylo prioritní jejich zachování. Zejména na přelomu 18. a 19. století došlo k výraznému rozvoji v ošetřování dutin ve snaze prodloužení životnosti stromů výjimečného věku, vzrůstu nebo historie.  Některé z původních postupů ale nebyly pro stromy příznivé, příkladem může být plombování a výplně dutin (cihlovou vyzdívkou, betonem a podobně), které vedly k omezení ventilace a urychlení rozpadu dřeva, případně omezovaly regeneraci (znemožňovaly závaly a spouštění adventivních kořenů typickému zejména pro lípy). Krom toho takový materiál strom nadměrně zatěžuje, může způsobit praskání dřeva nebo se protlačovat do kořenů. Za nevhodné takové postupy označil již Jan Frič v 50. letech 20. století. Tímto postupem (vyzdívkami a výplněmi) byly v minulosti ošetřené například Tři bratři, Cisterciácká lípa, Jemčinská lípa, Opalický dub a řada dalších.  Dutiny bývají během ošetření vyčištěny od trouchu (tlející listí, rozložené dřevo a podobně), narušené dřevo je z kmene odstraněno až na nepoškozenou mrtvou vrstvu a ta impregnována tzv. penetračním nátěrem, který mívá zpravidla fungicidní (případně i insekticidní) účinky (brání houbám v dalšímu rozkladu stromu). K impregnaci se používá a používala řada látek, například lněný olej, lněná fermež, vodný roztok modré skalice, chloridu zinečnatého, boraxu. Dále latex, luxol nebo speciální nátěrové přípravky jako "boralco" a "ibefungin".

Využití.

Dutiny stromů byly v historii využívané pro řadu účelů. Obecně k chovu včel, v konkrétních případech i specifičtěji. Jako chlévy (např. Sudslavická lípa, Tisíciletá lípa v Kotli), jako kůlny Husova lípa v Chlístově, Vejdova lípa, pro úkryt potravin a cenností za války nebo jako sklad zboží pašerákům (Lípa nad Lešišovem). Z dutiny mohla vzniknout zvonice (Praskoleská lípa), kaple (lípa v Zádubu).  Mnohé přisuzovaly dutinám i pověsti, v Popovickém dubu měla být roku 1866 umístěna polní kuchyně, Velký javor ve Věstoňovicích si jako své sídlo vybrala lesní víla.

Dutina stromu neboli brť je prostor v kmeni (případně kosterních větvích). Vzniká většinou přirozenou cestou - rozkladem starého dřeva za přispění dřevokazných hub a vlivů počasí. Dutiny lze dělit na otevřené (viditelné) a skryté (zvenku nejsou patrné, strom je zcela uzavírá). Se vznikem dutin může souviset tzv. dendrotelma, což je přirozená prohlubeň zachycující dešťovou vodu (zpravidla v rozsoše větví). Dlouhodobým působením vlhka dochází k rychlejšímu tlení a šíření dřevokazných hub.

A tree hollow or tree hole is a semi-enclosed cavity which has naturally formed in the trunk or branch of a tree. They are found mainly in old trees, whether living or not. Hollows form in many species of trees, and are a prominent feature of natural forests and woodlands, and act as a resource or habitat for a number of vertebrate and invertebrate animals.  Hollows may form as the result of physiological stress from natural forces causing the excavating and exposure of the heartwood. Forces including wind, fire, heat, lightning, rain, attack from insects (such as ants or beetles), bacteria, or fungi. Also, trees may self-prune, dropping lower branches as they reach maturity, exposing the area where the branch was attached. Many animals further develop the hollows using instruments such as their beak, teeth or claws.  The size of hollows may depend on the age of the tree. For example, eucalypts develop hollows at all ages, but only from when the trees are 120 years old do they form hollows suitable for vertebrates, and it may take 220 years for hollows suitable for larger species to form.  Hollows in fallen timber are also very important for animals such as echidnas, numbats, chuditch and many reptiles. In streams, hollow logs may be important to aquatic animals for shelter and egg attachment.  Hollows are an important habitat for many wildlife species, especially where the use of hollows is obligate, as this means no other resource would be a feasible substitute. Animals may use hollows as diurnal or nocturnal shelter sites, as well as for rearing young, feeding, thermoregulation, and to facilitate ranging behaviour and dispersal. While use may also be opportunistic, rather than obligate, it may be difficult to determine the nature of a species' relationship to hollows—it may vary across a species' range, or depend on climatic conditions.  Animals will select a hollow based on factors including entrance size and shape, depth, and degree of insulation. Such factors greatly affect the frequency and seasonality of hollow use.  Especially in Europe, entomologists are interested in the use of hollows by invertebrates. One beetle associated with hollow trees, "Osmoderma eremita", has been given the highest priority according to the European Union's Habitat Directive.


Děj.

Při průzkumu neznámých trosek v Arktidě objeví vyprošťovací tým zmrzlé mrtvoly, které nepatří lidem. Mají různé genetické profily a navíc byla jejich tkáň nahrazena množstvím technologických vylepšení. Postupem času vyjde najevo, že jejich krev obsahuje miniaturní zařízení, která opravují živou tkáň i poškozené součástky. Krátce poté jsou výzkumníci napadeni plně funkčním Borgem.  Protože se vyprošťovací tým nehlásí, podnikne admirál Forrest inspekční cestu do Arktidy. Na místě nikoho nenajde a transportní loď chybí. O celé události informuje kapitána Archera, protože Enterprise leží blízko předpokládané trasy uprchlíků. Hoshi zachytí nouzové vysílání tarkaleanského transportu a Archer se rozhodne jim pomoci. Po příletu na místo je tarkaleanská loď znehybněna a její posádka se podrobuje asimilaci. Na Archerovy výzvy odpoví Borgové palbou, takže jim Enterprise vyřadí zbraně. Z posádky transportu se nakonec podaří zachránit dva Tarkaleany, které Phlox důkladně analyzuje: některé jejich vnitřní orgány byly nahrazeny přístroji a nanosondy dále pokračují v přeměně těl na kyborgy. Stíhání Borgů dále pokračuje a mezitím si Archer projde staré záznamy. Podle jeho teorie se o těchto cizincích poprvé zmínil Zefram Cochrane ve svém projevu v Princetonu. Cochrane hovořil o kybernetických tvorech z budoucnosti, kteří se pokusili mu překazit první let warpem. T'Pol namítne, že Zefram byl známý svými smyšlenými příběhy a sklony k alkoholismu. Dva Tarkaleané na ošetřovně se proberou a napadnou Phloxe i strážného, a přitom vpíchnou doktorovi do těla nanosondy. Vzápětí utečou a začnou v útrobách Enterprise pracovat na zařízení neznámého účelu.  Trip analyzuje borgskou loď a objeví slabé místo, které by se dalo využít. Malcolm s bezpečnostním týmem najde Borgy, ale palba ze zbraní jim neublíží. Malcolm se stáhne a Archer nechá celou sekci uzavřít a dekomprimovat, čímž oba Borgy vypustí do vesmíru a tím je zabije. Phlox sám na sobě zkusí drastickou léčbu: vystaví se silné omikronové radiaci, která vadí mikroprocesorům uvnitř nanobotů. Enterprise dostihne borgskou loď, ale v tu chvíli začne fungovat tajemné zařízení na palubě a vyřadí pohon i zbraně. Archer s Reeedem se přenesou na nepřátelské plavidlo a probojují si cestu k EPS rozdělovači, aby zde umístili nálože. Poté se transportují zpátky na Enterprise, nálože odpálí a těžce poškozenou borgskou loď rozstřílí torpédy. Phloxova léčba je úspěšná, takže jediným neúspěchem mise je fakt, že se Borgům podařilo odvysílat souřadnice Země kamsi do Delta kvadrantu...

Regenerace (v originále Regeneration) je epizoda seriálu "". Jde o dvacátý třetí díl druhé řady pátého seriálu ze světa Star Treku.

"Regeneration" is the forty-ninth episode of the American science fiction television series "", the twenty-third episode of the second season. It first aired on May 7, 2003 on the UPN network in the United States. The episode was written by Mike Sussman and Phyllis Strong, and was directed by David Livingston. It was a follow-up to the feature film "".  Set in the 22nd century, the series follows the adventures of the first Starfleet starship "Enterprise", registration NX-01. In this episode, several cybernetically enhanced aliens are accidentally reanimated by a research team in the Arctic. The aliens assimilate the researchers and their ship before escaping into space. The "Enterprise" pursues the ship and is attacked, forcing Archer to destroy the vessel. Afterwards they discover that the aliens sent a message into the Delta Quadrant containing the coordinates of Earth, a message that will not arrive until the 24th century.  The episode used props and costumes from previous "Star Trek" series in order to represent the Borg. The guest cast including Bonita Friedericy, the wife of main cast member John Billingsley. The ratings received by the episode were similar to those received during the previous week, and the number of viewers were one of the highest for the year. The critical response to "Regeneration" was mixed, with concerns directed at potential continuity problems, and that the appearance of the Borg was a little obvious. A follow-up episode to "Regeneration" featuring the return of Alice Krige as the Borg Queen was pitched for the fifth season of "Star Trek: Enterprise" but the show was cancelled before the fifth season could be released and thus the episode never aired.


Historie.

První kostel svatého Vavřince zde byl založen již v 6. století společně s klášterem. Stavby se nacházely mimo městské hradby a v roce 885 byly zničeny Normany. Nový farní kostel stejného zasvěcení je zmiňován v roce 1180. Tento kostel byl jako příliš malý zbořen a na počátku 15. století nahrazen větším kostelem – dnešní stavbou ve stylu plaménkové gotiky. Chór byl vysvěcen 14. června 1429.  Ještě v 17. století nebyl kostel dokončen. Chybělo uzavřít loď a postavit průčelí. Při dokončení se nabízela možnost pokračovat v původní gotice nebo použít v té době oblíbený styl klasicismus, který zvítězil. Přesto byla v roce 1655 loď a transept zaklenuty gotickým žebrovím, jehož svorníky jsou datovány 1657 a 1659. Jedná se tak o poslední budovu v Paříži postavenou ve stylu plaménkové gotiky, jeden a půl století po konci 15. století. Tato volba byla pragmatická – jednalo se o způsob, jak se vyhnout zbourání a opětovnému vystavění toho, co již existovalo. V roce 1621 byl položen základní kámen průčelí, které bylo vytvořeno v klasicistním stylu obdobně jako kostel svaté Alžběty Uherské nebo kaple Sorbonny.  V roce 1654 pod vedením Antoina Le Pautre byl chór nově vyzdoben. Arkády apsidy byly ozdobeny kamennými korintskými sloupy, frontony a kartušemi. Za oltářem byl vytvořen monumentální oltářní obraz ve tvaru triumfálního oblouku ozdobený basreliéfem (dnes zaniklým). Architekt François Blondel vyzdobil kapli Tří Marií, zničenou v roce 1712 a nahrazenou současnou kaplí Panny Marie.  Kostel byl během Velké francouzské revoluce přeměněn na chrám svazku a věrnosti ("Temple de l'Hymen et de la Fidélité").  Během Druhého císařství byly proraženy bulváry Magenta a Strasbourg. Kostel svatého Vavřince musel být zkrácen zvůli vyrovnání bulváru Strasbourg. Proto byla stržena fasáda ze 17. století a v letech 1863-1867 architekt Simon-Claude Constant-Dufeux vytvořil nové novogotické průčelí zdobené plastikami a frontonem.  Varhany vyrobil v roce 1685 François Ducastel se svým synem Hippolytem, v letech 1725-1732 je opravil Nicolas Collar a v roce 1767 je zvětšil a přebudoval François-Henri Clicquot. Znovu upraveny byly Josephem Merklinem v letech 1864-1867. V roce 1942 a 1993 byly restaurovány.

Kostel svatého Vavřince (fr. "Église Saint-Laurent") je katolický farní kostel v 10. obvodu v Paříži mezi ulicemi "Rue du Faubourg-Saint-Martin", "Boulevard de Strasbourg" a "Boulevard de Magenta". Kostel je od roku 1945 chráněn jako historická památka.

Saint-Laurent () is a church in the 10th arrondissement of Paris (119, rue du Faubourg-Saint-Martin, 68, boulevard de Strasbourg or 68, boulevard de Magenta). It is built on Paris's north-south axis, linking Senlis and Orléans, as laid out by the Romans in the course of the mid 1st century BC, now marked by the rue du Faubourg-Saint-Martin, rue Saint-Martin, rue Saint-Jacques and rue du Faubourg-Saint-Jacques). It has been listed since 2016 as a "monument historique" by the French Ministry of Culture.


Historie.

Kostel byl založen Karlem IV. v roce 1362. Tomu předcházelo připojení návrší zvaného Větrov ke Karlovu na Novém Městě pražském v roce 1348. Karel IV., po dohodě s pražským arcibiskupem Arnoštem z Pardubic, nechal v roce 1362 přeložit kanovnické kolegium ze středočeské Sadské do Prahy na horu sv. Apolináře, čímž dal podnět k výstavbě kostela. Jednolodní gotická stavba s užším presbytářem, vnějšími opěráky a křížovou klenbou vznikla zhruba mezi lety 1360–1390. Je možné, že na vrchu Větrov v té době již stála kaple sv. Jiljí, před postavením kostela sv. Apolináře by starší stavba musela být odstraněna a nová stavba na ni nemá žádnou architektonickou vazbu. Archeologický průzkum v podlaze kostela se neprováděl.

Budování kostela.

Budování kostela probíhalo ve dvou etapách. Během první etapy, přibližně v letech 1360–1376, byla postavena podélná sálová loď s pěti klenebními poli. Na její sedlové střeše se nacházela sanktusová věžička. Loď tak mohla provizorně fungovat jako samostatný kostel, ačkoliv ještě neměla presbytář. O několik let později byla také započata stavba věže na jižní straně kostela. Ve druhé etapě výstavby byl dostavěn presbytář. Dokončení celé stavby se datuje již k roku 1390.

Průřez historií.

Původní kapitula u sv. Apolináře sestávala z probošta a osmi kanovníků a kapitulní dům byl připojen ke kostelu vstupem přímo na tribunu kostela na jeho západní straně. Kolem roku 1419 kapitula chrám opustila až na posledního kanovníka, Petra z Kroměříže, který se přidal k husitům, což byl možná jeden z důvodů, proč kostel za husitství zůstal ušetřen. Při kostele fungovala také škola, doložená mezi lety 1414–1418.  V roce 1420 využívalo areál kláštera východočeské orebitské vojsko obléhající Vyšehrad, poté kostel sloužil také utrakvistům. Protože svatovítští kapituláři kostel příliš nevyužívali a bohoslužby zde stagnovaly, přikázal král Vladislav II. v roce 1498, že si apolinářská kapitula musí povinně vydržovat střídníky. V roce 1503 pak král dokonce potvrdil spojení kapituly svatovítské a svatoapolinářské.  V roce 1599 postoupil Rudolf II. kostel a jeho majetek novoměstské obci za 1000 kop míšeňských, zajištění bohoslužeb a přislíbení údržby objektu. Novoměstská obec využívala a udržovala areál až do roku 1628. Během té doby zajistila kostelu také obnovu sanktuáře a nový zvon. V roce 1628 přikázal ovšem císař Ferdinand II. navrátit farní kostel katolické kapitule svatovítské.  Koncem roku 1670 poškodila kostel silná vichřice, když vytloukla zasklení oken a srazila sanktusovou věžičku, čímž se poškodily i krovy. Kostel byl opraven hned následujícího roku děkanem Janem Františkem z Talmberka, ovšem už v barokizovaném pojetí. Novou barokní sanktusní věžičku s cibulovou bání a nový barokizovaný interiér zřejmě vytvořil Daniel Rynd. Bývalý děkan kostela zřídil v lodi také nový oltář Matky Boží Staroboleslavské (1671). V roce 1689 byl interiér kostela poškozen protestanty a 1747 bylo při stavbě sousedního domu znovu zazděno západní okno i portál pod ním. V roce 1757 obsadilo kostel pruské vojsko a zřídilo si zde provizorní zbrojní dílnu. Při bojích o kostel byly značně poškozeny omítky a zdivo. Následovaly obnovy zejména interiérů.

Rekonstrukce.

Barokizace (1671 a 1757–1768).

První vlna barokizace proběhla v souvislosti s opravou kostela v roce 1671. Důvodem opravy bylo poškození kostela vichřicí v roce 1670, které značně postihlo sanktusní vížku, krovy a zasklení oken. Nová sanktusní vížka s cibulovou bání a barokizace interiéru byly nejspíš dílem stavitele Daniela Rynda. V tomto období také zvonař Mikuláš Loewe přelil velký zvon z roku 1620. Dále byl řízen i oltář Matky Boří Staroboleslavské v lodi kostela.  Druhá vlna souvisela s obsazením kostela pruským vojskem v roce 1757. Boje o kostel a zkoušení paliva zapříčinily poškození zdiva a omítky. Opravy v tomto případě postihly zejména interiér. Byly osazeny obnovené oltáře. Pro kostelní věž byly Janem Jiřím Kuehnerem odlity dva nové zvony, větší Apolinář a menší Anna. Významným zásahem bylo v roce 1768 osazení nových varhan s plastikami sv. Václava a dvou andělů na starou gotickou tribunu v západní části lodi.

Regotizace (1893–1898).

V 19. století se na kostele objevily statické trhliny, proto bylo rozhodnuto o jeho opravě a regotizaci. Přestavbu provedel architekt Josef Mocker. V západní části strhl starou gotickou tribunu a nahradil ji replikou. V oknech lodi i presbytáře vyměnil poškozené kružby za nové. Změnami prošly i oba portály. Hlavní portál má původní ostění, menší lomený portálek byl Mockerem vyměněn za nový pseudogotický. Do obou portálů byly osazeny nové dveře podle Mockerových návrhů. Západní štít lodi byl stržen a nahrazen jeho obdobou. Celá stavba byla opatřena novým krovem. Na exteriéru byly vyměněny zvětralé kvádry a kostel byl nově omítnut. Pseudogotická je i korunní římsa.V interiéru Mocker znovu odhalil původní gotické nástěnné malby a nejspíš i původní polychromii klenebních žeber a svorníků. V jižní zdi presbytáře prorazil nový portál do nově přistavené pseudogotické sakristie. Ta byla s chórem spojena zděnou chodbou. Upravil vstup z podkruchtí do věže. Ve věži pak opravil vnitřní schodiště.  Po roce 1950 byly postupně odstraněny oltář Čtrnácti svatých pomocníků, obrazy visící na stěnách lodi, po roce 1990 proběhlo restaurování oltářních obrazů, v letech 2016–2017 proběhla rekonstrukce budovy fary.

Popis.

Půdorys kostela je tvořen jednou lodí s užším pětibokým presbytářem a boční věží u jihozápadního nároží. Ze severní strany je k presbytáři připojena kvadratická sakristie s předsíňkou, sklenutá jedním polem křížové klenby.

Loď.

Jednolodní prostor je sklenut pěti poli křížových žebrových kleneb, žebra mají hruškový profil a vybíhají z přípor na konzolách s listovým dekorem. Svorníky kleneb mají válcovou krycí desku, druhotně prosekanou pro vedení drátů elektrického osvětlení. Exteriér lodi je poměrně strohý, rytmizovaný deseti mohutnými jednou odstupněnými opěrnými pilíři. Ty jsou armované pískovcovými kvádry a přepásané v dolní třetině podokenní profilovanou římsou. Opěráky završuje kombinace pultových a sedlových stříšek. Nárožní opěrné pilíře jsou postaveny diagonálně. Velká lomená okna lodi poskytují bohaté osvětlení. Široce prožlabené kamenné ostění je původní. Dochovaly se na nich některé kamenické značky. Na západní stěně kostela bylo okno, zazděné v 16. století a nyní zcela skryté pod omítkami. Na západě i východě je loď zakončena strmými trojúhelnými štíty. Západní štít je členěn třemi lomenými vpadlými nikami. Do lodi vedou dva vstupní portály ze severu: hlavní je umístěn osově, vedlejší v severozápadním nároží.  Pseudogotická kamenná kruchta na západě lodi je tvořena dvěma lomenými profilovanými arkádami se středním pilířem, vrcholícími poprsnicí zdobenou lichými kružbamio. Ke střednímu pilíři se druží polopilíř, nesoucí profilovanou podnož arkýře, který byl původně určen pro tribunový oltář. Varhanní stroj i skříň na kruchtě jsou z konce 19. století, barokní sošky andílků pocházejí z oltáře.

Presbytář.

Půdorys tvoří dvě obdélná příčná pole a hluboký pětiboký závěr. Presbytář je posazen na stejném soklu jako loď. Podepřený je osmi opěrnými pilíři, které jsou podobné opěrákům v lodi, jsou však mnohem drobnější.  Okna v presbytáři jsou užší než okna v lodi a vyplňují je jen dvoudílné kružby. Stejně jako v lodi nasedají okna parapetem na podokenní profilovanou římsu. Ta se ovšem na rozdíl od lodi opakuje i uvnitř presbytáře, kde z římsy stoupají útlé oblé dříky přípor klenby. Konzoly přípor mají zdobené hlavice a polygonem profilované krycí desky, z nichž vybíhají štíhlá hrušková žebra. Ta jsou ve vrcholech upevněna do terčových svorníků. Příčná žebra, opisují půlkruh, spoluvytváří dojem rozložitosti klenby.  Presbytář je spojen s lodí kamenným lomeným triumfálním obloukem na profilovaném soklu s oboustranně okoseným, hluboce prožlabeným ostěním. Presbytář i loď mají dlážbu z pískovcových desek.

Věž.

Hranolová věž je připojena k lodi v jihozápadním nároží a vyrovnává soklem sklon terénu stejně jako kostel. Pískovcové a místy opukové lomové zdivo je omítnuto, kvádříkové armování na nárožích je dílem Mockerových úprav. Konstrukce se dá pomyslně rozdělit na dvě části. První, dolní část je ještě horizontálně rozdělena na tři další oddíly. Stěny dolního oddílu jsou hladké, neprolomené žádnými okny. Střední, zároveň i nejvyšší oddíl, už prolamují dvě obdélná okna na jihu a jedno na východě. Na horním oddílu se nachází tři velká lomená okna vedoucí na jih, východ a západ. Na sever pak ústí obdélné, štěrbinové okénko.  Horní část věže tvoří gotický oktagon, jehož stěny jsou členěny čtyřmi lomenými okny s kamenným ostěním, se strmou jehlancovou střechou. Slouží jako zvonice, po válečných rekvizicích se ze tří zvonů dochoval jen jeden: zvon sv. Apolinář s reliéfem sv. Apolináře mezi ornamenty a s latinským nápisem s chronogramem 1767, autor Johann Georg Kühner.  Podvěží až do Mockerovy úpravy sloužilo jako sakristie. Během regotizace byla prolomena jeho křížová klenba zde i v prvním podlaží a kamenné schodiště mezi čtyřmi pilíři propojeno celou věží. Druhé podlaží si po úpravě z 19. století zachovalo jednotný prostor s cihlovou podlahou a novým trámovým stropem.

Zařízení.

Loď.

Při vítězném oblouku, který odděluje loď od presbytáře, stojí  Gotické fresky jsou stylově jednotné, z období tzv. krásného slohu kolem roku 1390 původně pokrývaly všechny stěny.

Zajímavosti.

Podle hypotézy Viléma Lorence poloha Pět novoměstských kostelů, založených Karlem IV., tvoří latinský kříž s kostelem sv. Apolináře uprostřed. Severo-jižní břevno by měla tvořit spojnice kostelů sv. Kateřiny a Kostel Zvěstování Panny Marie Na slupi, západo-východní rameno kostel Nanebevzetí Panny Marie a svatého Karla Velikého a kostel Panny Marie na Slovanech, ramena se protínají v kostele sv. Apolináře. Věže kostelů Panny Marie Na Trávníčku, Apolináře, Kateřiny stojí v jedné linii a mají také stejnou architektonickou charakteristiku. Toto vede k domněnce, že lokace těchto kostelů byla plánována již v původním návrhu města, ačkoliv samotné církevní stavby byly zakládány v této oblasti Nového Města až postupně (Slovany 1347, Karlov 1352, sv. Kateřina 1355, Na Trávníčku 1360, sv. Apolinář 1362). Kříž staveb ve středověku znamenal zvláštní požehnání městu. Svislé břevno prodlouženo k jihu má svou patku na Vyšehradě u chrámu postaveného v ose kostela sv. Petra a Pavla.  Ke vzniku kapituly v Sadské se váže novodobá legenda: „Bořivoj II. ve sporu s bratrem Vladislavem byl zatčen od císaře Jindřicha a odvlečen do Němec. Tam v pevnosti Hameršteinu na Rýně šest let byl ve vazbě, až prý císař jej chtěl popravit. Konečně Bořivoji zjevil se sv. Apolinář, učedník sv. Petra apoštola a mučedník. I ptal se ho: ‚Chceš-li se vrátiti do Čech?‘ A v té chvíli milostivý svatý jej přenesl do vlasti blízko nynějšího města Sadské, což bylo oblíbené sídlo knížat pražských při rozsáhlých lesích druhdy Slavníkovců. Proto tam kníže založil roku 1118 kostel a kolegiátní kapitulu, a od té doby v Čechách byl ctěn sv. Apolinář (svátek 23. července)“. Byla publikována Františkem Ruthem, ovšem bez uvedení jakéhokoliv zdroje. Původ legendy je proto velmi sporný.

Okolí.

V blízkém okolí kostela se nachází botanická zahrada Přírodovědecké fakulty Univerzity Karlovy v Praze, geologická a biologická sekce Přírodovědecké fakulty UK, Matematicko-fyzikální fakulta UK, Ústav patologie 1. LF UK a VFN či nemocnice sv. Alžběty. Za zmínku stojí i dva blízké kostely, Kostel Panny Marie Sedmibolestné (u alžbětinek) s kaplí svaté Tekly a kostel Nanebevzetí Panny Marie a svatého Karla Velikého na Karlově.  Kostel dal jméno celé ulici, ze západu přiléhající budově někdejšího nalezince a porodnice (nyní alkoholická léčebna) a později nedaleké porodnici u  Apolináře.

Kostel svatého Apolináře je římskokatolický farní kostel vystavěný v gotickém slohu ve druhé polovině 14. století z iniciativy krále Karla IV. Nachází se v Apolinářské ulici na návrší zvaném Větrov na Novém Městě v Praze. V současnosti je kostel sídlem římskokatolické farnosti, kterou do roku 2012 spravovala komunita Chemin Neuf. Od roku 2012 farnost je svěřená komunitě Misionářů svatého Karla Boromejského. Budova je chráněna jako kulturní památka České republiky.

The Church of St. Apollinaire is located in New Town in Prague in the street Apolinarska on the hill called Vetrov. This Gothic church was built approximately between years 1360–1390. The church was established by Charles IV in 1362. Nowadays Roman Catholic Church is located here but it was administrated also by the Chemin Neuf community. The church is protected as a cultural heritage since 1958.


Vznik.

Vyskytuje se v řadě minerálních asociací, převážně však vzniklá za vyšších teplotních podmínek. Vzácně je znám jako primární součást magmatitů, hojný je v pegmatitech, skarnech a greisenech. Hydrotermální na žilách Sn-W, Sn-Cu, kyzové žíly Pb-Zn, křemenné žíly se zlatem. Též metamorfní - kyzová stratiformní ložiska, mramory, metamorfované břidlice, ruly.

Morfologie.

Tvoří ploché tabulkovité krystaly, rýhované rovnoběžně s {001}, dlouze či krátce sloupcovité krystaly, též stébelnatý, zrnitý, celistvý. Dvojčatí podle {100} a {001}, na kontaktech či jako penetrační dvojčatí dle {101}, nebo dle {012} vytváří trojčata tvaru hvězdy nebo dvojčata tvaru kříže.

Krystalografie.

Monoklinický minerál, dříve řazen jako ortogonální, bodová grupa 2/m, prostorová grupa P2/c, a=5,744, b=5,675, c=5,785, ß = 112,17°, Z=4, V=174,82.

Vlastnosti.

Fyzikální vlastnosti.

Tvrdost 5,5-6, hustota průměrná 6,07, lom nerovný, nepravidelný, je křehký, štěpnost je zřetelná dle {101}, ojediněle {010}. Po zahřátí je magnetický. Není radioaktivní.

Optické vlastnosti.

Barva ocelově, cínově šedá, v odraženém světle téměř bílý do žluta. Lesk kovový, je opakní. Vryp je šedočerný až černý. Je silně anizotropní (červeno-fialová), slabě pleochroický, luminiscence chybí.

Chemické vlastnosti.

Procentuální zastoupení prvků:

Podobné minerály.

Ze skupiny arsenopyritu je to gudmundit, osarsit, ruarsit.

Parageneze.

Běžně s scheelitem, kasiteritem, pyrrhotinem, pyritem, chalkopyritem, zlatem, křemenem, fluoritem, wolframitem, sideritem.

Získávání.

Jako vedlejší produkt těžby žil Sn-W, Sn-Cu (Cornwall - největší těžba As na konci 19. století) či kyzových ložisek.

Využití.

Ruda arsenu a zlata.

Arsenopyrit je sulfid železa a arsenu. Vzorec je FeAsS. Jako první jej popsal Agricola v roce 1546. Starší český název je kyz arzénový. Jméno je odvozeno od chemického složení minerálu a jeho podobnosti s pyritem. Poprvé bylo použito roku 1847 Ernstem Friedrichem Glockerem. Systematické zařazení podle Strunze je 2/D.22-10, dle Nickel-Strunze 2.EB.20.

Arsenopyrite is an iron arsenic sulfide (FeAsS). It is a hard (Mohs 5.5-6) metallic, opaque, steel grey to silver white mineral with a relatively high specific gravity of 6.1. When dissolved in nitric acid, it releases elemental sulfur. When arsenopyrite is heated, it produces poisonous sulfur and arsenic fumes which can be fatal if inhaled in large quantities. With 46% arsenic content, arsenopyrite, along with orpiment, is a principal ore of arsenic. When deposits of arsenopyrite become exposed to the atmosphere, the mineral will slowly oxidize, converting the arsenopyrite into an iron arsenate, a relatively stable compound. Arsenopyrite is generally an acid consuming sulfide mineral unlike iron pyrite which can lead to acid mine drainage.  The crystal habit, hardness, density, and garlic odor when struck are diagnostic. Arsenopyrite in older literature may be referred to as "mispickel", a name of German origin.  Arsenopyrite also can be associated with significant amounts of gold. Consequently, it serves as an indicator of gold bearing reefs. Many arsenopyrite gold ores are refractory, i.e. the gold is not easily cyanide leached from the mineral matrix.  Arsenopyrite is found in high temperature hydrothermal veins, in pegmatites, and in areas of contact metamorphism or metasomatism.


Tenisová kariéra.

2011–2012.

V roce 2011 vyhrála turnaj ITF v arménském Jerevanu. Následující sezónu 2012 přidala dva dubnové tituly z turecké Antalye, když si v obou finále poradila s Němkou Annou-Lenou Friedsamovou.  V dubnové baráži Světové skupiny Fed Cupu odehrála první mezistátní zápas za slovenskou reprezentaci proti španělskému družstvu v Marbelle, když nastoupila s Magdalénou Rybárikovou do čtyřhry proti páru Nuria Llagosteraová Vivesová a Arantxa Parraová Santonjaová. Slovenská dvojice utkání prohrála ve třech sadách, ale přesto Slovenky celkově vyhrály 3:2 na zápasy.  V květnu 2012 triumfovala na další události ITF v Bad Saarow. Ve stejném měsíci získala další vítězství na okruhu ITF v Brescii, když ve finálovém utkání prodloužila sérii dvaceti dvou výher v řadě.  V červnu 2012 se poprvé v kariéře probojovala do finále juniorky grandslamu, když na pařížském French Open 2012 v boji o singlový titul podlehla Němce Annice Beckové.

2013.

V sezóně se poprvé kvalifikovala do hlavní soutěže Grand Slamu, když se účastnila French Open. Na úvod si překvapivě poradila s belgickou hráčkou Yaninou Wickmayerovou, aby ji ve druhé fázi zastavila Američanka Jamie Hamptonová.  O necelý měsíc později si zahrála wimbledonskou kvalifikaci. Po dvou výhrách nad Annou Smithovou a Švýcarkou Timeou Bacsinszkou, skončila před branami hlavní soutěže porážkou od Evy Birnerové v kvalifikačním kole. Přesto si 1. kolo turnaje zahrála, když postoupila dodatečně jako šťastná poražená. V něm však byla nad její síly favorizovaná Australanka Samantha Stosurová, jíž podlehla ve dvou setech.  Po Wimbledonu se probojovala do finále turnaje ITF s dotací 100 000 dolarů v Biarritzu, v němž nestačila na lichtenštejnskou olympioničku Stephanie Vogtovou po třísetovém průběhu. Přesto jí bodový zisk z francouzské události poprvé v kariéře posunul do elitní stovky žebříčku WTA, když po turnaji figurovala na 97. příčce. Následně se objevila na rakouském Bad Gastein, kde na úvod prohrála s Jihoafričankou Chanelle Scheepersovou.  V letní sezóně vynechala několik turnajů hraných na tvrdém povrchu pro zranění. Na události US Open Series – New Haven Open, se kvalifikovala do hlavní soutěže, kde ji však v prvním kole zastavila americká hráčka elitní dvacítky Sloane Stephensová.  Na newoyrském US Open dokázala vyhrát první utkání na Grand Slamu, když přešla přes Stefanie Vögeleovou, aby ji ve druhém kole zastavila Estonka Kaia Kanepiová.

2014.

Na melbournském Australian Open vypadla po výhře nad Tímeou Babosovou ve druhém kole se Španělkou Garbiñe Muguruzaovou. V prvním květnovém týdnu si připsala devátý singlový titul z události ITF, dotované 75 000 dolary, když triumfovala na trnavském Empire Slovak Open. Ve finále zdolala obhájkyni titulu Barboru Záhlavovou-Strýcovou ve dvou setech. Následující týden prošla opět do finálového duelu na Sparta Prague Open, turnaji v nejvyšší etáži okruhu ITF – s dotací 100 000 dolarů + Hospitality. V závěrečném boji však nenašla recept na Britku Heather Watsonovou.  Grandslamové maximum v dosavadní kariéře zaznamenala na antukovém French Open, kde se probojovala po třísetových dramatech nad čínskou tenistkou Čeng Ťie a 29. nasazenou Venus Williamsovou do třetího kola. V něm byla nad její síly Španělka Garbiñe Muguruzaová, která o kolo dříve vyřadila světovou jedničku Serenu Williamsovou.  Travnatý Wimbledon znamenal porážku v úvodním kole s dvacátou pátou nasazenou Alizé Cornetovou, přestože získala úvodní set zápasu. Na US Open vypadla také v první fázi grandslamu po porážce od běloruské hráčky Aljaksandry Sasnovičové.

2015.

Do Australian Open vstoupila vítězstvím nad Jihoafričankou Chanelle Scheepersovou, aby následně podlehla kazašské tenistce Zarině Dijasové ve třech setech. Premiérové finále na okruhu WTA Tour si zahrála na antuce únorového Rio Open v Rio de Janeiro, v němž nestačila na favorizovanou Italku Saru Erraniovou po dvousetovém průběhu.  Debutovou trofej vybojovala v dubnu na tvrdém povrchu BNP Paribas Katowice Open, konaného v katovické hale Spodek, kde startovala jako osmá nasazená. Na úvod svědla dva třísetové zápasy a po výhře nad Kateřinou Siniakovou narazila ve čtvrtfinále na turnajovou dvojku Alizé Cornetovou. Francouzka dokázala uhrát jen dva gamy. Mezi poslední čtveřicí tenistek zdolala Belgičanku Alison Van Uytvanckovou. Ve finále si ve dvou sadách poradila s třetí nasazenou italskou tenistkou Camilou Giorgiovou. O dva týdny později, v pondělním vydání žebříčku WTA ze 4. května 2015, dosáhla na kariérní maximum, když jí patřilo 43. místo.  Druhou singlovou trofej přidala na červencovém BRD Bucharest Open, konaném na antukových dvorcích v Bukurešti. Z pozice sedmé nasazené prošla do finále přes Slovinku Polonu Hercogovou. V boji o titul zdolala světovou devatenáctku a italskou antukářku Saru Erraniovou po dvousetovém průběhu 7–6 a 6–3. Na US Open byla poprvé v kariéře nasazená na grandslamu, jako poslední třicátá druhá. Premiérově také na newyorském majoru prošla do třetího kola přes Julii Görgesovou a černohorskou tenistku Danku Kovinićovou. Ve třetí fázi uhrála pouze tři gamy na světovou čtyřku Petru Kvitovou.  Na zářijovém Wuhan Open porazila poprvé hráčku elitní světové desítky, Dánku Caroline Wozniackou, když ve druhém kole otočila průběh po prohraném úvodním setu a ztrátě podání ve druhém. Ve čtvrtfinále dohrála na raketě Španělky Garbiñe Muguruzaové poté, co ji odebrala pouze čtyři gamy. Po návratu do Evropy se odhlásila z Generali Ladies Linz pro virózu a startovala až na moskevském Kremlin Cupu. V roli osmé nasazené skončila ve druhém kole s Ukrajinkou Lesjou Curenkovou.  Na premiérovém ročníku závěrečného a zvaného turnaje sezóny WTA Elite Trophy v Ču-chaji nahradila v jeho průběhu Wozniackou. V základní skupině pak deklasovala Italku Robertu Vinciovou, která na ni uhrála jediný game. Na bratislavské exhibici Tennis Champions porazila 1. prosince Kvitovou v jednosetovém duelu 7–5.  Sezónu zakončila poprvé v elitní třicítce, když jí na žebříčku WTA patřilo 26. místo.

2018.

Na lednovém Australian Open prošla tříkolovou kvalifikací a v úvodním kole singlové soutěže ji vyřadila Ruska Darja Kasatkinová.  Třetí kariérní titul z dvouhry okruhu WTA Tour vybojovala na dubnovém Copa Colsanitas 2018, probíhajícím na bogotské antuce. Po semifinálové výhře nad Rumunkou Anou Bogdanovou přehrála ve finále španělskou turnajovou pětku Laru Arruabarrenovou po dvousetovém průběhu. Před kolumbijským turnajem přitom rok a půl nevyhrála žádný zápas na túře WTA, když utržila 16 porážek v řadě, a ještě o rok déle čekala na postup do čtvrtfinále. Bodový zisk ji na žebříčku WTA posunul ze 132. na 84. příčku.

Anna Karolína Schmiedlová (* 13. září 1994 Košice) je slovenská profesionální tenistka. Ve své dosavadní kariéře na okruhu WTA Tour vyhrála tři singlové turnaje, když triumfovala na Katowice Open 2015, BRD Bucharest Open 2015 a Copa Colsanitas 2018. V rámci okruhu ITF získala dvanáct titulů ve dvouhře.  Na žebříčku WTA byla ve dvouhře nejvýše klasifikována v říjnu 2015 na 26. místě a ve čtyřhře pak v červnu téhož roku na 213. místě. Trénuje ji Milan Martinec a domovským klubem je Mladosť Košice.  V juniorské dvouhře French Open 2012 se probojovala do finále, v němž nestačila na německou hráčku Anniku Beckovou.  Ve slovenském fedcupovém týmu debutovala v roce 2012 dubnovou baráží Světové skupiny proti Španělsku. Do roku 2019 v soutěži nastoupila k devíti mezistátním utkáním s bilancí 5–4 ve dvouhře a 3–3 ve čtyřhře.  Slovensko reprezentovala na Letních olympijských hrách 2016 v Riu de Janeiru, kde v ženské dvouhře na úvod vyřadila italskou světovou osmičku Robertu Vinciovou. Ve druhém kole dohrála na raketě Rusky Jekatěriny Makarovové.

Anna Karolína Schmiedlová (; born 13 September 1994) is a tennis player from Slovakia.  Schmiedlová has won three singles titles on the WTA Tour as well as 12 singles titles on the ITF Women's Circuit. On 12 October 2015, she reached her best singles ranking of world No. 26.  Her younger sister Kristína Schmiedlová also plays professional tennis.


Kariéra.

V roce 1991 se stala v Soluni juniorskou mistryní Evropy v sedmiboji. O rok později získala zlatou medaili také na juniorskou mistryní světa v jihokorejském Soulu.  Jeden ze svých největších úspěchů zaznamenala v roce 1996 na letních olympijských hrách v Atlantě, kde vybojovala stříbrnou medaili. K celkovému umístění na stupni vítězů ji dopomohly vítězství ve čtvrté (běh na 200 m) a páté disciplíně (skok daleký) a třetí místo ve vrhu koulí. Dohromady získala 6 563 bodů, čímž si vytvořila osobní rekord, který si již později nevylepšila.  Nejblíže se k osobnímu maximu dostala na MS v atletice 2001 v Edmontonu, kde získala stříbrnou medaili (6 539 bodů). Hranici 6 500 bodů překonala také na letních olympijských hrách v Sydney v roce 2000 a na světovém šampionátu v Paříži v roce 2003, kde shodně získala bronzové medaile. Dva bronzy vybojovala rovněž na evropských šampionátech. V Budapešti v roce 1998 a o čtyři roky později na ME v atletice v Mnichově.  V roce 2004 reprezentovala také na letní olympiádě v Athénách, kde však po prvních dvou disciplínách ze sedmiboje odstoupila.

Halové MS 2001.

V roce 2001 se stala v Lisabonu halovou mistryní světa v pětiboji (60 m přek. – 8,25 s, skok do výšky – 1,80 m , vrh koulí – 16,31 m, skok daleký – 6,69 m, běh na 800 m – 2:23,20). V závodě si vytvořila nový osobní rekord 4 850 bodů, čímž tehdy vytvořila třetí nejlepší výkon všech dob. Výše tenkrát byly jen Rusky Světlana Moskalecová (4 866 bodů) a Irina Bělovová (4 991 bodů). Její bodový součet mohl být tehdy mnohem větší. Závěrečnou osmistovku zaběhla v čase 2:23,20 (osobní maximum), za což získala 781 bodů. V roce 2012 překonala Ukrajinka Natalija Dobrynská na halovém MS jako první vícebojařka hranici pěti tisíc bodů, když v Istanbulu nasbírala celkově 5 013 bodů. Za závěrečný běh na 800 metrů získala 948 bodů (2:11,15). Kdyby stejný čas zaběhla Sazanovičová v Portugalsku, světový rekord v pětiboji by držela výkonem 5 017 bodů ona.

Natalja Vjačeslovna Sazanovičová (; * 15. srpna 1973, Baranavičy, Brestská oblast) je bývalá běloruská atletka, jejíž specializací byl sedmiboj a halový pětiboj.

Natallia Sazanovich (; born August 15, 1973 in Baranavičy) is a former Belarusian heptathlete. She won two Olympic medals, and achieved her personal best score of 6563 points at the 1996 Olympics. Sazanovich is also the 2001 World Indoor champion. She also competed at the 2004 Olympics, but withdrew after two events.


Dopingový skandál ruské atletiky.

WADA v prosinci 2014 zřídila tříčlennou komisi pro vyšetření dopingu v Rusku, která v rámci vyšetřování odvezla z Moskvy přes 3000 vzorků. Tato komise vydala 9. listopadu 2015 zprávu, v níž doporučila vyloučit Všeruskou federaci lehké atletiky z Mezinárodní asociace atletických federací (IAAF). Zpráva také doporučila udělit doživotní zákaz činnosti pěti sportovcům a pěti trenérům či funkcionářům, zrušení moskevské antidopingové laboratoře a suspendaci jejího ředitele Grigorije Rodčenkova. Za dopující sportovce byly označeny Marija Savinovová, Jekatěrina Poistogovová, Kristina Ugarovová, Anastasija Bazdyrevová a Taťjana Mjazinová.

Systematický doping v ruském sportu.

V červenci 2016 zveřejnila WADA svou vyšetřovací zprávu, podle které ruské státní orgány systematicky kryly doping ruských olympioniků téměř ve všech sportech. Podle WADA ruský dopingový program řídilo, kontrolovalo a monitorovalo ministerstvo sportu vedené Vitalijem Mutkem ve spolupráci s tajnou službou FSB, středisky vrcholového sportu a laboratořemi v Moskvě a Soči. Systém byl zaveden po olympijských hrách ve Vancouveru v roce 2010 a pokračoval přes MS v atletice v Moskvě v roce 2013 až do zimních olympijských her v Soči 2014. Během olympiády v Soči umožňoval systém manipulaci se vzorky ruských sportovců, přičemž součástí dopingového programu bylo přes 20 ruských olympioniků v Soči, včetně 15 medailistů.  WADA doporučila Mezinárodnímu olympijskému výboru, aby zvážil vyloučení ruských sportovců z olympiády v Riu, kde už měli zakázáno startovat ruští atleti a vzpěrači.  Vyšetřování, jednání, odvolání a tresty pokračovaly s tím, že nedostatky a podvody pokračovaly. 9. prosince 2019 Výkonný výbor Světové antidopingové agentury WADA rozhodl a oznámil, že Rusko bylo kvůli dopingu na čtyři roky vyloučeno z OH a mistrovství světa a také že znovu suspendoval agenturu RUSADA.

Světová antidopingová agentura (, odtud zkratka WADA, , odtud zkratka AMA) je mezinárodní nezávislá organizace zaměřená na boj proti dopingu. Byla založena 10. listopadu 1999 v Lausanne ve Švýcarsku a jejím hlavním iniciátorem a sponzorem byl Mezinárodní olympijský výbor, který dodnes zajišťuje zhruba polovinu jejích příjmů. Na základě rozhodnutí z roku 2001 se v roce 2002 ústředí organizace přestěhovala do Montrealu v Kanadě.

The World Anti-Doping Agency (WADA; , AMA) is a foundation initiated by the International Olympic Committee based in Canada to promote, coordinate and monitor the fight against drugs in sports. The agency's key activities include scientific research, education, development of anti-doping capacities, and monitoring of the World Anti-Doping Code, whose provisions are enforced by the UNESCO International Convention against Doping in Sport. The aims of the Council of Europe Anti-Doping Convention and the United States Anti-Doping Agency are also closely aligned with those of WADA.


Přípravy a program.

O pořadatelství rozhodla dne 9. listopadu 2009 na svém zasedání evropská atletická asociace v Barceloně. Dalším kandidátským městem byl německý Norimberk, kde atletické disciplíny měly probíhat na stadionu fotbalového týmu 1. FC Norimberk (EasyCredit-Stadion).  Limity pro účast na ME 2012 mohli atleti plnit od 1. března 2012 do 17. června. Na programu bylo celkově 42 disciplín (21 mužských a 21 ženských), kterých se zúčastnilo celkově 1342 atletů, z toho 738 mužů a 604 žen z 50 členských zemí. Součástí programu tentokráte nebyl maraton a chodecké disciplíny (Chůze na 20 a 50 km). Ty se budou konat jen v neolympijských letech. Nově se totiž šampionát koná v pravidelných dvouletých cyklech. Následný ročník bude hostit švýcarský Curych již v roce 2014. Od roku 1974–2010 se ME konalo jednou za čtyři roky.  Zajímavostí byla snaha o propojení moderních technologií s designem. Jedním z příkladů byl maskot nazvaný Appy, který se podobal počítačové ikoně a jenž měl za úkol plnit nejen tradiční roli baviče na ploše stadionu, ale zprostředkovávat divákům i živé výsledky a další informace do mobilních telefonů, pro něž byl také optimalizován web ME. Slavnostní ceremoniál, při kterém nejlepší tři z každé disciplíny obdrželi medaile se poprvé nekonal přímo na stadionu, ale v Helsinkách tomu tak bylo v tzv. Event Parku (Park vítězů), který je součástí areálu. Vítězové dostali na stadionu jen kytici a diváci se následně dozvěděli informaci, kdy bude konkrétní atlet dekorován v Event Parku.

Absence.

Evropského šampionátu se nezúčastnila řada předních atletů, kteří dali přednost přípravě na letní olympijské hry v Londýně. Nejpočetnější výpravou byli Britové, jejich soupiska čítala 109 jmen. V ruské výpravě, která čítala 69 jmen mj. chyběli výškaři Ivan Uchov, Anna Čičerovová a Světlana Školinová, vícebojařka Taťána Černovová, oštěpařka Marija Abakumovová, kladivářka Taťjana Lysenková, mistryně Evropy v běhu na 400 metrů překážek Natalja Anťuchová či mistryně světa (2011) v běhu na 800 metrů Marija Savinovová. Z Běloruska do Helsinek neodcestovali kladiváři Ivan Tichon (trojnásobný mistr světa) a olympijská vítězka Oksana Miankovová. Ve vrhačském sektoru nenastoupila Nadzeja Astapčuková. Sedmiboje žen se nezúčastnila Britka Jessica Ennisová, která výkonem 6 906 bodů vedla tabulky aktuální sezóny. Titul vicemistra Evropy z předchozího šampionátu v Barceloně neobhajil německý oštěpař Matthias de Zordo, kterého sužuvalo zranění lokte a bulharská sprinterka Vanja Stambolovová (400 m přek.).

Česká účast.

Evropského šampionátu se zúčastnilo 43 českých atletů (25 mužů a 18 žen). Jedna z největších adeptek na medaili, oštěpařka Barbora Špotáková nakonec na kontinentální šampionát neodcestovala. Společně se svým trenérem Janem Železným se rozhodli dát přednost tréninku a přípravě na hlavní vrchol sezóny, olympijské hry v Londýně. Podobně se rozhodla také další oštěpařka Jarmila Klimešová. Chyběl také překážkář Petr Svoboda, který byl nucen kvůli vleklému zranění s achillovkou vynechat celou sezónu.

Zúčastněné země.

"(v závorkách uvedeny počty vyslaných sportovců)"

21. mistrovství Evropy v atletice se konalo ve dnech 27. června – 1. července 2012 na olympijském stadionu ve finských Helsinkách. Na tomto stadionu se uskutečnil evropský šampionát již v roce 1971 a 1994. Dvakrát se zde konalo také MS v atletice. První ročník v roce 1983 a X. ročník v roce 2005.  Titul mistryně Evropy v běhu na 800 metrů původně vybojovala Ruska Jelena Aržakovová v čase 1:58,51. Kvůli abnormálním krevním hodnotám v jejím biologickém pasu byla diskvalifikována a potrestána dvouletým zákazem startů.

The 2012 European Athletics Championships were held in Helsinki, Finland between 27 June and 1 July 2012. This edition marks the beginning of a new two-year cycle of the European Athletics Championships which were previously held every four years.  The decision to grant the games for Helsinki was made by the European Athletics Congress on 9 November 2009. Another city that showed interest in hosting the event was Nuremberg, Germany, however Helsinki was in pole position during the whole process. This was the third time that the city had hosted the event, 1971 and 1994 being the other occasions.  Due to 2012 being an Olympic year, there were no racewalking and marathon competitions.


Život.

Thomas Wyatt byl synem sira Thomase Wyatta, což byl známý anglický básník a diplomat, prý první milenec druhé ženy Jindřicha VIII. Anny Boleynové. V 15 letech přišel ke dvoru a v roce 1547 bojoval s Jindřichem VIII. proti Francouzům. Později doprovázel svého otce do Španělska, kde se stal svědkem chování španělské inkvizice. Tyto zkušenosti z něj udělaly zapřisáhlého nepřítele Španělska. Po smrti svého otce roku 1542 zdědil Allingtonský zámek a Boxleyské opatství. Během dospívání byl několikrát zadržen za výtržnosti v opilém stavu, a jednou ho a jeho společníky zavřeli i do Toweru.

Wyattovo povstání.

Až do roku 1553 žil poklidně na svém panství. Pak ale zemřel Eduard VI. a situace v Anglii se začala komplikovat. Po smrti Eduarda se Wyatt přidal k neúspěšnému pokusu dosadit na anglický trůn Lady Jane Grey místo Marie I. I když tento pokus selhal, Wyatt unikl trestu. Až do zasnoubení Marie s Filipem II. Španělským se nijak neangažoval v politice, ale po vyhlášení zásnub se přidal ke spiknutí, které mělo za úkol zabránit tomuto sňatku. Naplánovali společné povstání, ale Wyatt dohodu nedodržel a povstal mnohem dříve než byli ostatní připraveni. Přitáhl do Londýna s třemi tisíci muži a prohlásil: ""Nechceme činit újmu královně, chceme však lepší radu a rádce."" Ačkoliv královně byla nabízena možnost utéci do Windsoru, zůstala v Londýně s tím, že se Wyattovi postaví. Nakonec to nebylo nutné, Wyatt sám udělal osudovou chybu a odtáhl s vojskem do Kingstonu, kde ho porazila královská armáda. Nedlouho po porážce bylo popraveno sto rebelů, včetně Thomase Wyatta. Ostatní plánované vzpoury vyšly naprázdno. Wyattova vdova a pět dětí měli být podle dobových zvyků vyhnáni na ulici, královna Marie jim však udělila malou penzi.

Thomas Wyatt ["vajat"] (10. září 1521 – 11. dubna 1554) byl anglický povstalec za vlády Marie Tudorovny. Jeho povstání dostalo název "Wyatt's rebellion" (Wyattovo povstání).

Sir Thomas Wyatt the Younger (1521 – 11 April 1554) was an English politician and rebel leader during the reign of Queen Mary I; his rising is traditionally called "Wyatt's rebellion". He was the son of the English poet and ambassador Sir Thomas Wyatt.


Popis.

Klokočovité jsou stromy a keře se vstřícnými složenými listy. Listy jsou nejčastěji lichozpeřené, řidčeji trojčetné. Čepel listů je na okraji pilovitá, se zpeřenou žilnatinou. Květy jsou pravidelné, pětičetné. Kališní i korunní lístky jsou volné nebo do různé míry srostlé. Tyčinek je 5. Semeník je svrchní, srostlý nejčastěji ze 2 až 3 plodolistů. Plodem je tenkostěnná tobolka připomínající měchýřek.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje 45 druhů ve 2 až 4 rodech v závislosti na taxonomickém pojetí. Je rozšířena především v severním mírném pásu, v některých oblastech však přesahuje i do tropů. Roste v Evropě, Asii od Himálají a Číny po Japonsko a jihovýchodní Asii, v Severní Americe, v Karibiku a v horách Střední a Jižní Ameriky. V evropské květeně jsou klokočovité zastoupeny jediným druhem, kterým je klokoč zpeřený ("Staphylea pinnata").

Taxonomie.

Čeleď klokočovité byla v klasických systémech řazena jako jedna z bazálních čeledí do řádu mýdelníkotvaré ("Sapindales"). Za znaky shodné s mýdelníkovitými ("Sapindaceae") byly považovány zejména pětičetný kalich a koruna, nektáriový disk v květech, zpeřené listy a měchýřkovité plody. Molekulární analýzou rbcL však bylo prokázáno, že zde není přímá vazba a naopak byla zjištěna příbuznost s čeledí "Crossosomataceae".  Pojetí čeledi prošlo několika změnami a její rodové rozčlenění není dosud zcela vyřešeno. Rody "Huertea" a "Tapiscia" byly s nástupem molekulárního systému přeřazeny do čeledi "Tapisciaceae" v rámci řádu "Huerteales". V klasickém pojetí zahrnovala čeleď "Staphyleaceae" 3 rody: "Staphylea", "Turpinia" a "Euscaphis". Později byl na základě výsledků molekulárních studií rod "Euscaphis" a americké druhy rodu "Turpinia" vřazen do široce pojatého rodu "Staphylea", zatímco druhy "Turpinia" ze Sterého světa byly vyčleněny do rodu "Dalrympelea". Podrobnější molekulární studie, vydaná v roce 2017, toto rozdělení zpochybňuje. Druhy čeledi "Staphyleaceae" jsou v ní uspořádány do celkem 5 kladů: 1. americké druhy "Turpinia", druhy "Turpinia" ze Starého světa, druhy "Staphylea" výhradně ze Starého světa, druhy "Staphylea" z Ameriky a část asijských druhů tohoto rodu a "Euscaphis". Taxonomická revize celé čeledi nebyla dosud vydána.

Význam.

Některé druhy klokoče ("Staphylea") jsou občas pěstovány jako okrasné dřeviny. Ze semen našeho domácího klokoče zpeřeného se dříve dělaly růžence.

Přehled rodů.

"Dalrympelea", "Euscaphis", "Staphylea", "Turpinia"

Klokočovité ("Staphyleaceae") je nevelká čeleď vyšších dvouděložných rostlin řazená dnes do řádu "Crossosomatales". Jsou to dřeviny se vstřícnými složenými listy a pětičetnými květy. Čeleď zahrnuje asi 45 druhů ve 2 až 4 rodech. V Evropě roste pouze klokoč zpeřený, některé další druhy klokočů se zřídka vysazují jako okrasné dřeviny.

Staphyleaceae is a small family of flowering plants in the order Crossosomatales, native to the Northern Hemisphere and also in South America. The largest genus "Staphylea", which gives the family its name, contains the "bladdernut" trees. The family includes two genera with ca 45 known species.  These two genera, formerly placed here, are now included in the Tapisciaceae (Huerteales) as of the APG III system (2009).