Historické názvy.

Zdroj:

Historie.

Klub byl založen 2. června 1900 22 mladými muži pod názvem FC Kaiserslautern. Úspěšná éra započala na pomezí 40. a 50. let s příchodem reprezentačního fotbalisty Fritze Waltera, jehož příznivci klubu vnímají jako „otce zakladatele“. Walter, jeden ze strůjců zázraku v Bernu, přispěl k zisku mistrovského titulu v letech 1951 a 1953. V tom mu asistovali Horst Eckel, Werner Kohlmeyer, Werner Liebrich i jeho bratr Ottmar Walter.  Po válce se v roce 1947 opět začaly hrát fotbalové soutěže. Fritz a Ottmar v první sezóně nastříleli 46 branek, jenže titul v jihozápadní regionální lize vybojoval Norimberk. Ve finále v roce 1951 už Kaiserslautern porazil 2:1 Preußen Münster zásluhou dvou branek Ottmara Waltera.  Roku 1963 náležel Kaiserslautern mezi zakládající kluby nové nejvyšší ligové soutěže v Západním Německu, Bundesligy. Tu hrál pravidelně do roku 1996.  V říjnu 1973 se týmu povedl obrat proti Bayernu Mnichov, když otočil stav 1:4 na konečné vítězství 7:4.  V ročníku Poháru UEFA 1981/82 se Kaiserslautern probojoval do čtvrtfinále, kde 17. března 1982 výhrou 5:0 v odvetě vyprovodil ze soutěže španělský Real Madrid. Následný konec v semifinále je i ve 21. století nejúspěšnějším představením na evropské scéně.  Nepřetržité působení v 1. Bundeslize skončilo s ročníkem 1995/96, ale po roce ve druhé lize se Kaiserslautern mezi elitní týmy vrátil. V ročníku 1997/98 se doslova přepisovala historie, když se falcký klub stal vůbec prvním nováčkem, jenž dokázal hned po postupu vyhrát mistrovský titul. Vítězné mužstvo zahrnovalo mistra světa z roku 1990 Andrease Brehmeho, Ciriaca Sforzu a Michaela Ballacka. V dalším roce se tým vměstnal mezi nejlepší osmičku v Lize mistrů.  Velkou posilu zaznamenal tým v roce 1999, když ulovil nadějného Youriho Djorkaeffa. Ten v premiérové sezóně vstřelil 11 branek. Dalším zvučným jménem do ofenzívy byl německý reprezentant Mario Basler.  V ročníku 1999/00 Poháru UEFA vyřadil tým zásluhou Djorkaeffa Tottenham, jenže ve 3. kole podlehl RC Lens.  V roce 2000 se Brehme stal trenérem a dovedl klub do semifinále Poháru UEFA. Objevem se stal útočník Miroslav Klose, který se postupem času propracoval do reprezentace Německa. Naopak Djorkaeff upadl v nemilost trenéra Brehmeho a v roce 2002 mužstvo opustil.  V roce 2003 se naplno ukázala finanční situace klubu, který v ten rok dlužil už 50 milionů €. V ročníku 2005/06 sestoupil klub do druhé Bundesligy.

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

1. FC Kaiserslautern II.

1. FC Kaiserslautern II, dříve znám také pod názvem 1. FC Kaiserslautern Amateure, je rezervním týmem Kaiserslauternu. Největšího úspěchu dosáhl v sezóně 1979/80, kdy se v Oberlize (tehdejší 3. nejvyšší soutěž) umístil na 2. místě.

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

1. FC Kaiserslautern (celým názvem: 1. Fußball-Club Kaiserslautern e. V. ) je německý sportovní klub, který sídlí ve městě Kaiserslautern ve spolkové zemi Porýní-Falc. Založen byl 2. července 1900 pod názvem FC 1900 Kaiserslautern po fúzi klubů FC Germania 1896 a FG Kaiserslautern 1899. Svůj současný název nese od roku 1931. V sezóně 1997/98 se stal mistrem německé Bundesligy jakožto nováček (tým, jenž postoupil na konci předchozí sezóny z nižší ligy). Od sezóny 2018/19 působí ve 3. lize, třetí německé nejvyšší fotbalové soutěži. Své domácí zápasy hraje na Fritz-Walter-Stadion o kapacitě téměř 50 000 míst.  Z českých hráčů se zde dříve prosadili třeba Pavel Kuka, Vratislav Lokvenc, Miroslav Kadlec, Jan Morávek či Jan Šimůnek.  Mimo mužský fotbalový oddíl má sportovní klub i jiné oddíly, mj. oddíl basketbalu, boxu, házené, pozemního hokeje, lehké atletiky a triatlonu.

1. Fußball-Club Kaiserslautern e. V., also known as 1. FCK, FCK or 1. FC Kaiserslautern (), is a sports club based in Kaiserslautern, Rhineland-Palatinate. In addition to football, the club also operates in several other sports.  On 2 June 1900, Germania 1896 and FG Kaiserslautern merged to create FC 1900. In 1909, the club went on to join FC Palatia (founded in 1901) and FC Bavaria (founded in 1902) to form FV 1900 Kaiserslautern. In 1929, they merged with SV Phönix to become FV Phönix-Kaiserslautern before finally taking on their current name in 1933.  As a founding member of the Bundesliga, FCK played from 1963 to 1996 uninterrupted in the top division. It has won four German championships, two DFB-Pokals, and one DFL-Supercup, and historically is among the most successful football clubs in Germany, currently occupying tenth place in the All-time Bundesliga table. The club's international performances include reaching the Champions League quarter-finals in 1999 as well as two participations in the UEFA Cup semi-finals. Kaiserslautern won the German championship in the 1997–98 season as a newly promoted team, which is unique in German football. After a six-year spell in the second tier, in 2018 they were relegated to the 3. Liga for the first time.  Since 1920, Kaiserslautern's stadium has been the Fritz-Walter-Stadion, named after the captain of the West German national team who won the world cup in 1954.


Název.

Pomorie bylo založeno starověkými Řeky pod jménem "Anchialos" (). Tento název byl odvozen od starořeckého „anchi-“ („blízko“) a „als-“ (může znamenat „sůl“ nebo poetické neobvyklé slovo pro „moře“). Do latiny bylo překládáno jako "Anchialus". Protobulhaři jej nazývali "Tuthom", ačkoliv se v bulharštině častěji nazývalo „Анхиало“ ("Anhialo") odvozené od řeckého základu. Za osmanské nadvlády bylo město nazýváno "Ahyolu". V roce 1934 bylo přejmenováno na Pomorie z bulharského „po-“ (v tomto smyslu „blízko“) a „more“ („moře“) v souvislosti s jedním ze dvou originálních řeckých významů.

Historie.

Starořecká kolonie a římské centrum.

Sídlo nazývané Anchialos bylo pravděpodobně založeno v 5. nebo 4. století př. n. l. jako kolonie města Apolonia (dnes Sozopol). Zmínku o něm lze jako o malém městě nalézt ve Strabónově spise "Geographica". Ve 2. století př. n. l. bylo nakrátko obsazeno městem Messembria (Nesebar), ale bylo dobyto Apolonií zpět. Jeho hradby byly zničeny.  Západní pobřeží Černého moře bylo nakonec dobyto Římany pod vedením generála a politika jménem Marcus Licinius Crassus v letech 29 – 28 př. n. l. Stalo se tak po nepřetržitých vojenských taženích v oblasti od let 72 – 71 př. n. l. Hradby byly mezitím znovu vystavěny, jak dokazuje Publius Ovidius Naso v roce 9 n. l. na své cestě do Tomis. V 1. století n. l. byl Anchialos součástí Odrysianského království. Podle raně byzantského historika Prokopia zde žila v 6. století n. l. thrácká populace. Nezávislost Odrysianského království skončila v roce 45 n. l., kdy se Anchialos stal součástí římské provincie Thrákie a byl formálně prohlášen městem císaře Trajána. V té době byla městem kontrolována velká území od měst Augusta Trajana (Stara Zagora) po Tundza mezi východem a západem a Messenbria a Burgasko ezero mezi severem a jihem. Anchialos si osvojil vzhled římských měst a mezi 2. a 3. stoletím za severovské dynastie dosáhl značné prosperity.

Raná byzantská vláda.

Nicméně invaze barbarských kmenů ze severu ve 3. století znamenala konec prosperity. Gótové Anchialos zakrátko okolo roku 270 dobyli. 28. – 30. října 294 stanul ve městě Dioklecián. Jeho reformy společně s reformami Konstantina I. Velikého na chvíli obnovily prosperitu města. Z důvodu blízkosti hlavního města Konstantinopol učinili Anchialos klíčovým potravinovým zásobovacím centrem.  Theodorich Veliký projel městem v roce 476 na cestě do Adrianople. Byzantský generál Vitalián vzbudil v regionu v roce 513 povstání a za krátko převzal kontrolu nad městem Anchialos a městy sousedícími, aby jejich síly mohl vzápětí použít na útok proti Konstantinopoli, dokud nebyl v roce 515 poražen. V 5. – 6. století se stalo sídlem arcibiskupa.  Invaze Avarů a Slovanů v roce 584 způsobila dobytí Anchialu a zničení jeho opevnění. Avar Bajan I. učinil město na několik měsíců svou rezidencí a s Byzanci zacházel mírumilovně. V předvečer svých kampaní navštívil město Maurikios, aby se podíval, jak probíhá jeho rekonstrukce.

Byzantská a bulharská vláda.

Po roce 681 po vzniku První bulharské říše na severu hrál Anchialos důležitou roli v mnoha konfliktech mezi oběma říšemi. Roku 708 byly síly Justiniána II. zcela poraženy bulharským chánem Tervelem. 30. června 763 byli Bulhaři pod vedením chána jménem Telec poraženi byzantskou armádou Konstantina V.  V květnu 783 podnikla Irena demonstrativní vojenské tažení přes Thákii a obnovila zničené opevnění města Anchialos. Město bylo nejprve roku 812 dobyto Bulharskou říší pod vedením chána Kruma. Byzantská říše obnovila kontrolu nad městem v roce 864.  Bitva u Anchiala, která se uskutečnila 20. srpna 917, byla jedním z nejlepších vojenských úspěchů cara Symeona I. Jeho armáda rozdrtila početně mnohem silnější byzantské síly vedené generálem jménem Leo Phokas. Bulharsko si udrželo město až do roku 971, kdy jej Byzantská říše znovu dobyla a držela po dvě století, protože Bulharsko bylo podrobeno. Po obnovení Bulharského státu změnilo Anchialos ruce ještě několikrát, dokud nebylo v říjnu 1366 obsazeno benátskými rytíři vedenými Amadeem VI. Savojským.

Osmanská nadvláda.

Po osmanské invazi na Balkán ve 14. století zůstal Anchialos byzantským valem, dokud nebyl dobyt v roce 1453 společně s Konstantinopolí. Jako součást osmanských administrativních celků se stalo centrem kazy zahrnující oblast kolem města Sozopol pod jménem Ahyolu. Bylo centrem eparchie Konstantinopolského patriarchátu a nadále sloužilo jako kulturní, náboženské, ekonomické a administrativní centrum regionu až do začátku 19. století, protože se zde po roce 1453 usadilo mnoho byzantských rodin. Pocházejí odsud dva konstantinopolští patriarchové: Michael III. Anchialský (1170 – 1178) a Jeremiáš II. Tranos (1572 – 1579, 1580 – 1584, 1587 – 1595).  Během Rusko-turecké války v letech 1828 – 1829 byl Anchialos obsazen 11. července 1829 ruskými silami a držen po jeden rok. V té době byl převážně osídlen Řeky a Bulhary. Žilo zde 5000 – 6000 obyvatel a bylo tu šest ortodoxních kostelů a mešita. Když se ruská vojska stáhla, celá oblast dnešního východního Bulharska se postupně vylidňovala, protože mnoho lidí prchalo do křesťanských zemí na severu. V roce 1856 byl založen klášter sv. Jiří. Město bylo centrem kazy v sandžaku İslimye v Edirneské provincii (před rokem 1878 jako Ahyolu).

Svobodné Bulharsko.

Anchialos byl osvobozen z osmanské nadvlády 27. ledna 1878 a stal se součástí Východní Rumélie jako centrum kazy v Burgaském sandžaku, dokud se Bulharsko roku 1886 nesjednotilo. Během 19. a 20. století město postupně ztrácelo na významu z důvodu rychle se vyvíjejícího Burgasu. Stalo se centrem produkce vína a soli. Roku 1934 bylo přejmenováno na Pomorie. Domov zde našlo mnoho emigrantů z Východní Thrákie, především z oblasti okolo Kırklareli po první světové válce. Nahradili tak Řeky, kteří emigrovali v první dekádě 20. století a v roce 1906 založili v Řecku město Nea Anchialos.

Pomorie () je město a přímořské letovisko na jihovýchodě Bulharska, které se nachází na úzkém skalnatém poloostrově v Burgaském zálivu na bulharském černomořském pobřeží. Leží v Burgaské oblasti 20 km od Burgasu a 18 km od Slunečního pobřeží. V bezprostřední blízkosti lze nalézt extrémně slané Pomorijské jezero, nejsevernější z Burgaských jezer.  Pomorie je starobylé město a vyhledávaná turistická destinace. V září 2005 zde žilo okolo 14 600 obyvatel.

Pomorie () is a town and seaside resort in southeastern Bulgaria, located on a narrow rocky peninsula in Burgas Bay on the southern Bulgarian Black Sea Coast.  It is situated in Burgas Province, 20 km away from the city of Burgas and 18 km from the Sunny Beach resort. The ultrasaline lagoon Lake Pomorie, the northernmost of the Burgas Lakes, lies in the immediate proximity. The town is the administrative centre of the eponymous Pomorie Municipality.  Pomorie is an ancient city and today an important tourist destination. As of December 2009, it has a population of 13,569 inhabitants. It lies at .


Vznik a historie díla.

Myslivečkův první "Démétrios" měl premiéru v divadle Teatro Nuovo v Pavii dne 24. května 1773. Zakázka zněla na slavnostní operu k zahájení provoz v nově zbudovaném městském divadle a bylo považováno za velkou čest prokázanou Myslivečkovi, že inaugurační opera byla objednána právě u něj. Pořadatelům se však podařilo zajistit jen jednu významnou pěveckou osobnost, sopranistku Lucrezii Aguiariovou, jejíž jméno dřívější literatura mylně spojovala s Myslivečkovým v romantickém vztahu.

Děj opery.

Král Sýrie (Seleukovské říše) Démétrios I. Sótér byl svržen Alexandrem Balem a byl nucen uprchnout na Krétu, která mu zůstala věrná, a zanechat svého stejnojmenného syna v péči dvořana Fénikia. I po smrti Démétria staršího nechal Fénikios vychovávat mladého prince kvůli bezpečnosti v anonymitě mezi pastýři pod jménem Alkéstes. Později jej však přivedl ke dvoru, kde se Alkéstes díky svým schopnostem dostal postupně na přední místo ve velení vojsk. Zvěst o tom, že syn bývalého krále žije, podnítila povstání a v boji proti němu Alexandr Balós padl. Alkéstes se přitom bojů účastnil jako generál po jeho boku a od té doby je nezvěstný. Po Alexandrově smrti řada pretendentů z řad velmožů usilovala o syrský trůn a jako přechodné opatření byla královnou učiněna Alexandrova dcera Kleoniké, která je do Alkésta dávno zamilována. Fénikios stále doufá v dosazení Démétria (=Alkésta) na trůn, i proti zájmům svého syna Olinta.

1. dějství.

Olintos přesvědčuje Kleoniké, aby si mezi velmoži konečně vybrala manžela, který by říši dal stabilní vládu, a to nejlépe jeho samotného. Kleoniké se své důvěrnici Barsénis svěřuje, že stále doufá v Alkéstův návrat, ale ona i dvořan Mitranés potvrzují, že Alkéstes je s největší pravděpodobností mrtev. Fénikios vysvětluje Mitranovi svůj dlouhodobý úmysl dosadit na trůn Alkésta.  V trůnním sále část velmožů v čele s Olintem naléhají na královnu, aby si konečně vybrala ženicha, část v čele s Fénikiem jí hodlá dát ještě čas na rozmyšlenou. Kleoniké se tedy rozhoduje, že již nebude s výběrem otálet, když se právě vrací Alkéstes. Kleoniké ho radostně vítá; jako manžela si jej však pro jeho nízký původ zvolit zřejmě nemůže. Kleoniké by se raději sama vzdala trůnu, podvolí se ale mínění rady velmožů. Olintes mezitím nenachází podporu pro svou kandidaturu u svého otce, který zjevně preferuje Alkésta.  Rada přiznala Kleoniké svobodnou volbu manžela, Kleoniké však vidí, že by povýšení prostého Alkésta znamenalo začátek nových vnitřních rozbrojů, a hodlá ve prospěch své země na Alkésta rezignovat. Proto mu oznamuje, že si jej vzít nemůže. Alkéstes nechápe.

2. dějství.

Alkéstes se snaží o schůzku s Kleoniké, ta mu však zakázala přístup a i svým dvořanům zakázala o něm mluvit. Olintos mu předává předstíraný příkaz královny, aby odjel ze Sýrie. Sám sice miluje Barsénis, ale sňatek s Kleoniké by mu dopomohl k trůnu. Barsénis truchlící Kleoniké utěšuje (sama je zamilována do Alkésta a rovněž vidí situaci příznivě pro sebe). Fénikios, kterému vypovězení Alkésta maří plány, přesvědčí Kleoniké k poslední schůzce s Alkéstem, která podle jeho názoru nemůže než vést k jejich usmíření. Při ní nejprve zahrne Alkéstes královnu urážkami, ale ta ho přesvědčí jak o své pevné lásce, tak o smysluplnosti oběti. Alkéstes svolí k trvalému odchodu. Zatímco Barsénis královnu za výsledek rozhovoru chválí, Fénikios jí spílá.

3. dějství.

Alkéstes se chystá odplout, popoháněn Olintem. Zadržuje jej ale Kleoniké, která bez něj nemůže žít, a navrhuje mu, že odpluje s ním a Sýrii přenechá svému osudu. To ovšem zase odmítá Alkéstes. Rozzlobená Kleoniké mu tedy přikazuje, že musí u dvora zůstat alespoň jako svědek jejího svatebního obřadu. Olintos si dělá nové naděje. Do přístavu přijíždějí krétské lodě; to je signál pro Fénikia, že je vhodný čas k nastolení Démétriova dědice.  K Fénikiovi přichází Alkéstes s překvapivou zprávou: Kleoniké si zvolila za manžela právě Fénikia. Ten však Alkéstovi prozradí jeho skutečnou totožnost jako dědice seleukovského trůnu. Alkéstes hrubě odmítne milostné vyznání Barsénis, je však na rozpacích, jak prosazovat svá dědičná práva proti svému pěstounovi a milované Kleoniké.  V chrámu, kde se má slavit svatba Fénikia a Kleoniké, se už rozšířila zvěst o Alkéstovi=Démétriovi. Olintes přichází s dokumenty přivezenými Kréťany, které mají prokázat falešnost Alkéstových nároků, ve skutečnost jej však jednoznačně potvrdí jako syna Démétria Sótéra. Fénikios se vzdává královniny ruky a místo toho k usmíření všech frakcí vede k oltáři Démétria a Kleoniké.

Nahrávky.

Nahrávka celé opery neexistuje, předehru však nahrála rakouská dirigentka Michi Gaiggová a L'Orfeo Baroque Orchestra, vydal CPO Records.

Démétrios (v italském originále Demetrio) je italská opera ve třech dějstvích českého skladatele Josefa Myslivečka. Bylo to skladatelovo první zhudebnění libreta italského básníka Pietra Metastasia, které bylo poprvé uvedeno roku 1731 s hudbou Antonia Caldary a v Myslivečkově době bylo jedním z nejpopulárnějších Metastasiových libret. K libretu se ještě jednou vrátil roku 1779 ve stejnojmenné opeře komponované pro neapolské Teatro San Carlo. Lze předpokládat, že Mysliveček libreto zkrátil a upravil tak, aby vyhovovalo soudobému opernímu vkusu, tyto úpravy však nelze s určitostí identifikovat. Tato opera (a všechny ostatní Myslivečkovy opery) náleží k žánru vážné opery nazývanému v italštině opera seria.

Demetrio is an eighteenth-century Italian opera in 3 acts by the Czech composer Josef Mysliveček. It was the composer's first setting of a libretto by the Italian poet Metastasio that was first performed in 1731, one of the most popular of the Metastasian librettos in Mysliveček's day. For a performance in the 1770s, it would only be expected that a libretto of such age would be abbreviated and altered to suit contemporary operatic taste. The cuts and changes in the text made for the 1773 performance of Mysliveček's opera are not attributable. All of Mysliveček's operas are of the serious type in Italian language referred to as opera seria.


Život.

Keiko byl chycen nedaleko Islandu v roce 1979 a prodán do islandského akvária v Hafnarfjörður. O tři roky později byl prodán do zábavního parku v Ontariu, kde začal poprvé vystupovat před publikem a vyvinuly se mu také kožní léze, svědčící o špatném zdraví. V roce 1985 byl prodán do zábavního parku v Ciudad de México. V roce 1993 hrál ve filmu "Zachraňte Willyho!".  Sláva plynoucí z účinkování filmu vedla k úsilí studia Warner Bros. najít kosatce lepší domov. Byla založena nadace a s její pomocí a s pomocí darů milionů školních dětí akvárium v Newportu v Oregonu utratilo 7 milionů dolarů, aby mohlo Keika vyléčit a vypustit ho zpět do volné přírody.  Plán vrátit ho zpět do volné přírody se stal kontroverzním. Někteří považovali vzhledem k jeho letům v zajetí takový přesun za nemožný. Pozdější studie jim daly zapravdu. Norský politik zasazující se o lov velryb Steinar Bastesen prohlásil, že by Keiko měl být místo toho zabit a jeho maso by mělo být posláno do Afriky v rámci zahraniční pomoci. Proces přípravy přesunu Keika do volné přírody začal v září 1998, kdy byl převezen do Vestmannaeyjaru na Islandu. Při přistávání došlo k nehodě, ale Keiko nebyl zraněný. Keiko se podroboval tréninku pro život na svobodě, který zahrnoval také plavání ve volném oceánu.  V červenci 2002 během jednoho tohoto plavání jeho trenéři ztratili jeho trasu a nebyli schopni ho lokalizovat pomocí zařízení pro satelitní zaměřování, které bylo umístěné na hřbetní ploutvi kosatky. Nakonec byl nalezen 1 400 kilometrů od pobřeží Norska. V září následoval rybářskou loď do Halsy v Norsku, kde dovolil svým fanouškům si s ním hrát. Během svého pobytu v severním Atlantiku ale vyhladověl a ztratil váhu. Chovatelé se ho snažili odradit od kontaktů s lidmi a doufali, že se ho ujme nějaká skupina kosatek a dovede ho zpět na volný oceán. Ta se ale nikdy neobjevila, a tak ho nadále krmili jeho trenéři.

Smrt.

Keiko zemřel 12. prosince 2003 ve fjordu Taknes v Norsku ve věku 26 let. Jako příčina smrti byl později uveden zápal plic. Po žádostech fanoušků uspořádalo 20. února 2004 oregonské akvárium, kde Keiko dříve pobýval, vzpomínkovou bohoslužbu, které se účastnilo 700 lidí.  V Halse Keikovi místní postavili památník. Norské děti na místě, kde je pohřben, postavily mohylu.

Keiko (1977 – 12. prosince 2003) byl samec kosatky dravé známý svým účinkováním v prvních třech filmech ze série "Zachraňte Willyho!".

Keiko (earlier Siggi and Kago; 1976 – December 12, 2003) was a male orca who portrayed Willy in the 1993 film "Free Willy". He was eventually freed in Iceland, in July 2002, but did not fully adapt to the wilderness and died in December 2003 in Norway.


Název.

Označení PSR B1620-26 b není užíváno v žádné z vědeckých prací, ale pod tímto názvem v je databázi SIMBAD. V populárních článcích se často nazývá PSR B1620-26 c, pravděpodobně proto, že "a" a "b" se týká označení obou hvězd. Toto se nepoužívá v odborné literatuře, ani v databázi SIMBAD. Od listopadu 2008 je známa další planeta obíhající zákrytovou proměnnou hvězdou HW Virginis, nicméně článek o objevu se vyhýbá označení planety. Tato exoplaneta je jediná, která nese biblické jméno - Metuzalém. Dále existují ještě dvě extrasolární planety, které nesou jména mytologických postav - Osiris a Bellerophont.

Objevení.

PSR B1620 26b byla objevena jako většina exoplanet díky Dopplerovu posunu. Tým astronomů vedený Donaldem Beckerem studoval chování pulsaru a bílého trpaslíka v roce 1990. Došli k závěru, že třetí objekt je příliš lehký na to, aby mohl být hvězdou. V roce 1993 oznámil Stephen Thorsett a jeho sekretářka, že třetí těleso je planeta.

Fyzikální vlastnosti.

PSR B1620 26b obíhá kolem dvojhvězdy, jimiž jsou neutronová hvězda (pulsar), která se otáčí kolem své osy 100krát za sekundu a bílý trpaslík o hmotnosti 0,34 hmotnosti našeho Slunce. Jejich vzájemná vzdálenost je 1 AU. Exoplaneta PSR B1620 26b kolem vícenásobné hvězdy obíhá ve vzdálenosti 23 AU (3400 milionů km). Je 2,5krát těžší než Jupiter a její orbita trvá zhruba 100 let.  Trojitý systém se nachází těsně mimo jádro kulové hvězdokupy Messier 4. Všechny hvězdy v tomto shluku vznikly zhruba před 12,7 miliardami let. Z toho vyplývá, že i extrasolární planeta PSR B1620 26b má stejné stáří, a tudíž je o celých 8 miliard let starší než naše Země a přináší nám důkaz o brzkém vývoji planet již v počátcích vesmíru.

Vývoj.

Vědci předpokládají,že exoplaneta PSR B1620 26B dříve patřila do hvězdného systém hvězdy WD B1620 26,z které se později vyvinul bílý trpaslík.Je velmi nepravděpodobné,že by extrasolární planeta pocházela od neutronové hvězdy,protože výbuch supernovy(stádium hvězdy) by ji zničil,takže si tento solární systém ,přitáhl" svou gravitací pulsar. Tento jev není v Mléčné dráze příliš častý,ale muže se to stát v kulové hvězdokupě,jako je Messier 4.

PSR B1620-26b je exoplaneta, vzdálená 12 400 světelných let od Země v souhvězdí Štíra v kulové hvězdokupě Messier 4. Má neoficiální přezdívku "Metuzalém" či "planeta Genesis" díky svému extrémnímu věku 12,7 miliardy let a několika populárních zdrojích má tento objekt pojmenování "PSR B1620-26 c" (viz dále v diskusi). Obíhá okolo dvojhvězdy PSR B1620-26, jejíž složkami je pulsar PSR B1620-26A a bílý trpaslík WD B1620-26.

PSR B1620-26 b is an exoplanet located approximately 12,400 light-years from Earth in the constellation of Scorpius. It bears the unofficial nicknames "Methuselah" and "the Genesis planet" due to its extreme age and a few popular sources refer to this object as "PSR B1620-26 c" (see below for discussion). The planet is in a circumbinary orbit around the two stars of PSR B1620-26 (which are a pulsar (PSR B1620-26 A) and a white dwarf (WD B1620-26)) and is the first circumbinary planet ever confirmed. It is also the first planet found in a globular cluster. The planet is one of the oldest known extrasolar planets, believed to be about 12.7 billion years old.


Výskyt.

Žije hlavně ve východních oblastech Atlantského oceánu, na severu je jeho výskyt ohraničen Severním mořem (kde žije jen v létě) a na jihu jižním cípem Afriky, obývá také Středozemní moře. Nejčastěji se vyskytuje blízko u dna, ať bahnitého či písčitého, v hloubkách od 10 do 30 m, jsou zaznamenány jeho ponory i do hloubky až 370 m. Vyhýbá se teplé vodě nad 20 °C.

Popis.

Je to paryba se silně zploštělým, diskovitým tělem pokrytým hladkou kůži bez šupin. Horní stranu těla má tmavě hnědou se světlými skvrnami (je proto snadno přehlédnutelný), spodní stranu má krémově bílou. Průměrně dorůstá do délky 60 až 80 cm, ojediněle až 1 m a jeho váha se pohybuje od 2 do 5 kg. Jeho prsní ploutve jsou zhruba stejně dlouhé jako široké. Má silný ocas nesoucí blízko u sebe dvě velikostně přibližně stejné trojúhelníkovité hřbetní ploutve. Stříkací otvory, kterými se zbavuje vody spolykané s potravou, se nacházejí za očima a jsou olemovány sedmi niťovitými výrůstky zahnutými dovnitř otvorů. Malá ústa obsahují řadu drobných ostrých zubů. V přední části trupu má párový orgán ve kterém vzniká elektrické napětí 220 V vyvedené do prsních ploutví.  Aktivní je hlavně v noci a za soumraku, ve dne leží částečně zahrabán u dna, nezakryty zůstávají jen oči a dýchací otvory. Loví menší ryby které ploutvemi obejme a po omráčení je polyká celé, živí se také korýši a dalšími bentickými bezobratlými živočichy.

Rozmnožování.

Tyto paryby jsou vejcoživorodé, doba březosti trvá 9 až 10 měsíců. Pět až třicet potomků o velikosti 10 až 14 cm se rodí v listopadu a prosinci, ihned po narození jsou schopni dávat elektrické rány a samostatně se živit.  Ve vodách Atlantského oceánu nemají významnějších nepřátel. Dožívají se 15 až 20 let, samice obvykle žijí déle.

Význam pro člověka.

Pro lidskou populaci je bez hospodářského významu, jeho maso není považováno za potravinu. Svým elektrickým výbojem může ohrozit neopatrné potápěče, způsobit jim bolest a úlek.

Ohrožení.

Parejnok elektrický nepatří mezi chráněné živočichy. Nebývá chován v zajetí a žije poměrně skrytým životem, proto jsou informace o jeho životě omezené stejně jako povědomí o počtu žijících jedinců. Červeným seznamem IUCN je hodnocen jako druh o němž není dostatek informací (DD).

Parejnok elektrický ("Torpedo marmorata") je jedním z elektrických parejnoků žijících ve vodách v blízkosti Evropy. Má schopnost vytvářet elektrický proud, kterého používá při své obraně i lovu.

The marbled electric ray ("Torpedo marmorata") is a species of electric ray in the family Torpedinidae found in the coastal waters of the eastern Atlantic Ocean from the North Sea to South Africa. This benthic fish inhabits rocky reefs, seagrass beds, and sandy and muddy flats in shallow to moderately deep waters. It can survive in environments with very little dissolved oxygen, such as tidal pools. The marbled electric ray has a nearly circular pectoral fin disc and a muscular tail that bears two dorsal fins of nearly equal size and a large caudal fin. It can be identified by the long, finger-like projections on the rims of its spiracles, as well as by its dark brown mottled color pattern, though some individuals are plain-colored. Males and females typically reach and long respectively.  Nocturnal and solitary, the marbled electric ray can often be found lying the sea floor buried except for its eyes and spiracles. This slow-moving predator feeds almost exclusively on small bony fishes, which it ambushes from the bottom and subdues with strong electric bursts. It defends itself by turning towards the threat, swimming in a loop, or curling up with its underside facing outward, while emitting electric shocks to drive off the prospective predator. Its paired electric organs are capable of producing 70–80 volts of electricity. This species is aplacental viviparous, with the developing embryos sustained by yolk and histotroph ("uterine milk") produced by the mother. Mating takes place from November to January, and females bear litters of 3–32 pups every other year after a gestation period of 9–12 months. The newborn ray is immediately capable of using electricity to hunt.  The electric shock delivered by a marbled electric ray can be severe but is not directly life-threatening. Its electrogenic properties have been known since classical antiquity, when live rays were used to treat conditions such as chronic headaches. This and other electric ray species are used as model organisms in biomedical research. Various coastal demersal fisheries take the marbled electric ray as bycatch; captured rays are usually discarded as they have little commercial value. The impact of fishing on its population is uncertain, and thus International Union for Conservation of Nature (IUCN) has listed this ray under Data Deficient. In the Mediterranean Sea, it remains the most common electric ray and in some areas may be increasing in number.


Děj.

Simbovi a Nale se narodila neposedná a svéhlavá dcera Kiara. Simba ji přehnaně chrání před nebezpečím; proto pověří své dva přátele, surikatu Timona a prase Pumbu, aby ji hlídali. Přesto se Kiaře jednoho dne podaří utéci až za hranice Lví říše, kde žijí Vyhnanci – příznivci krutovládce Scara, který zemřel v prvním dílu. Zde se seznámí s malým Kovu, synem Ziry. Kovu je velmi samostatný a milý, když společně utečou divokým krokodýlům, spřátelí se spolu.  Kiaru však hledají její rodiče a Kovua jeho matka Zira, vůdkyně Vyhnanců, jež nahradila Scara a jež je plná nenávisti k Simbovi, kterou stále vštěpuje i Kovuovi. Při vzájemném setkání Simbovi s výhrůžkami vyčítá, že její smečku vyhnal mimo Lví říši.  Když Kiara vyroste, vydává se na svůj první lov. Simba slíbí své dceři, že to nechá jen na ní, ale slib poruší a Kiara, aby dokázala, že to dokáže, uteče do země vyhnanců lovit. Když Zira zjistí, že Kiara je v zemi vyhnanců, vymyslí záludný plán: pověří Kovuovy sourozence Nuku a Vitani, aby zapálili savanu. Kiara je uvězněna v ohnivém kruhu a nelze ji zachránit. Protože Kovua učili, aby nenáviděl a jednou i zabil Simbu, mladý lev Kiaru zachrání a tím si získá Simbovu důvěru.  Plán Ziry na zabití Simby Kovuem však dostane trhlinu, když se Kiara a Kovu do sebe zamilují. To Kovua promění a chce říci Simbovi o Ziřině lsti, ovšem jakmile se spolu vzdálí od Lví skály, Zira se svou smečkou na Simbu zaútočí se slovy „Výborně, Kovu, přesně jak jsme to plánovali“. Při útoku je Simba zraněn a Nuka zemře. Kovu se odvrátí od své manipulující matky a ta se rozhodne Simbovu smečku, aby využila jeho zranění, napadnout.  Simba věří, že jej Kovu zradil, a proto jej vykáže ze Lví říše. Kiara se otce snaží přesvědčit. Ten ale chce být jako svůj otec, ale Kiara uteče se slovy: „Nikdy nebudeš jako Mufasa.“ Kovua přesvědčí, aby se vrátil a požádal Simbu o přijetí. Společně přijdou ve chvíli, kdy spolu obě smečky bojují. Kiara však Simbovi domluví, že jsou všichni stejní a měli by žít v míru, jelikož když byla malá, řekl jí, že jsou všichni jedna rodina. Simbovu nabídku smíru přijme nejprve Vitani a poté všechny ostatní lvice na Ziřině straně. Ziru to rozzuří a vrhne se na Simbu, před kterého ale skočí Kiara. Obě lvice se pak zřítí na útes nad rozvodněnou řekou. Zira odtud spadne a zemře, protože odmítne Kiařinu pomoc. Nakonec se Kiara a Kovu vezmou.

Hudba.

Hudbu ve filmu napsal skladatel Nick Glennie-Smith. Ve snímku dále zaznělo šest písní, jejichž autory jsou další skladatelé a textaři:

Lví král 2: Simbův příběh (v anglickém originále The Lion King II: Simba's Pride) je americký animovaný film z roku 1998, který natočil režisér Darrell Rooney. Snímek je volným pokračováním filmu "Lví král" z roku 1994.  Film nebyl promítán v kinech, byl vydán přímo na VHS 27. října 1998, na DVD potom poprvé v limitované edici 23. listopadu 1999.

The Lion King II: Simba's Pride (later retitled The Lion King 2: Simba's Pride) is a 1998 American animated direct-to-video romantic musical film and a sequel to Disney's 1994 animated feature film, "The Lion King". The story takes place in a kingdom of lions in Africa and was influenced by William Shakespeare's "Romeo and Juliet". According to co-director Darrell Rooney, the final draft gradually became a variation of "Romeo and Juliet".  Produced by Walt Disney Video Premiere and Walt Disney Animation Australia and released on October 27, 1998, the film centers on Simba and Nala's daughter Kiara, who falls in love with Kovu, a male rogue lion from a banished pride that was once loyal to Simba's evil uncle, Scar. Separated by Simba's prejudice against the banished pride and a vindictive plot planned by Kovu's mother Zira, Kiara and Kovu struggle to unite their estranged prides and be together.  Most of the original cast returned to their roles from the first film with a few exceptions. Rowan Atkinson, who voiced Zazu in the first film, was replaced by Edward Hibbert for both this film and "The Lion King 1½". Jeremy Irons, who voiced Scar in the first film, was replaced by Jim Cummings.


Historie.

Melbourne Park byl postaven v roce 1988 vedle železničního překladiště a železničních tratí Jolimont Yards jako nové domovské sportoviště pro Australian Open, protože bývalé nedostačovalo rozlohou. Původní název do roku 1996 zněl National Tennis Centre ve Flinders Parku. Poté victorijský premiér Jeff Kennett rozhodl areál přejmenovat na Melbourne Park, aby učinil celosvětovou reklamu městu, pokud se bude jeho název díky grandslamu objevovat v médiích. To se ovšem v první fázi setkalo s ostrou kritikou.

Události.

Přestože je park nejvíce znám díky tenisovému turnaji, odehrává se v něm řada dalších sportovních událostí a hudebních koncertů. Účinkovali zde Aerosmith, Cher, Phil Collins, Neil Diamond, Céline Dion, Dixie Chicks, Bob Dylan, Fall Out Boy, Janet Jackson, KISS, Madonna, Metallica, Kylie Minogue, Mötley Crüe, My Chemical Romance, Pearl Jam, Pink Floyd, Red Hot Chili Peppers, Sting, Shania Twain a další.  Každoročně je zde pořádána taneční soutěž Two Tribes dance festival.

Sportoviště.

Rod Laver Arena pojmenovaná po tenisové legendě Rodu Laverovi, dříve známá jen jako centrální dvorec, má kapacitu 14 820 diváků a je vybavena zatahovací střechou.  Druhým největším kurtem je Melbourne Arena, dříve známá jako Hisense Arena a Vodafone Arena, postavená roku 2000. Během Her Commonwealthu 2006 byl stadion přechodně multifunkčním sportovištěm. Dvorec má kapacitu 10 500 diváků a je také opatřen zatahovací střechou.  Park obsahuje další tři velké kurty, bývalý dvorec č. 1 nese jméno Margaret Court Arena po australské tenistce Margaret Courtové. Od roku 2015, kdy byla dokončena jeho rekonstrukce včetně instalace zatahovací střechy, jeho kapacita činí 7 500 návštěvníků. V letech 1988–2007 se turnaj hrál na povrchu Rebound Ace, v období 2008–2019 jej nahradil Plexicushion a od roku 2020 byl na dvorce celé Australian Open Series položen GreenSet.  Melbourne Park leží v sousedství Melbourne Cricket Ground v parku Yarra, nachází se v něm několik lávek pro chodce křižující dvě oddělené železniční trati. Nachází se pět minut chůze od železničních stanic Richmond a Jolimon a pět minut cesty tramvají z centra linkou č. 70.  K roku 2017 měl Melbourne Park 26 dvorců, z toho dvacet dva z nich otevřených (outdoorových) a zbylé čtyři halové (indoorové). Sedmnáct kurtů sloužilo k soutěžím na Australian Open a osm bylo tréninkových.

Melbourne Park je sportovní centrum ležící v Melbourne Sports and Entertainment Precinct (Středisku melbournského sportu a zábavy) v Melbourne, v australském spolkovém státě Victoria. Od roku 1988 je dějištěm úvodního tenisového grandslamu sezóny Australian Open, hraného na přelomu ledna a února. Dříve zde měl domovskou halu basketbalový tým Melbourne Tigers a po úpravě plocha sloužila k bruslení, koncertům, cyklistice, stejně jako k plavání či motorsportu.  Centrum je provozováno společností Melbourne & Olympic Parks, pod kterou také spadá sousední multifunkční olympijský stadión. Část areálu nazvaná Yarra Park funguje samostatně.  Sídlí zde národní tenisový svaz Tennis Australia.

Melbourne Park is a sports venue in the Melbourne Sports and Entertainment Precinct in Melbourne, Victoria, Australia. Since 1988, Australia's bicentenary, Melbourne Park has been home of the Australian Open Grand Slam tennis tournament, which is played annually in January. The park has facilities capable of hosting basketball, netball, music concerts and other events. In the past Melbourne Park has hosted ice skating, cycling, international swimming and motorsport events.  Melbourne Park is owned by Melbourne & Olympic Parks, which also runs the adjacent Melbourne Rectangular Stadium. The Yarra Park section of the Sports and Entertainment Precinct is run separately.


Biografie.

Edward Said se narodil 1. 11. 1935 v Jeruzalémě do prosperující rodiny. Rodiče ho pojmenovali po anglickém korunním princi Edwardovi, zároveň však měl arabské příjmení Said, což později zapříčinilo jeho pocity vykořeněnosti a nepatřičnosti, které ho provázely celé dětství a dospívání. V roce 1937 se s rodiči přestěhoval do egyptské Káhiry, do luxusní čtvrti Zamálek obývané především bohatšími imigranty a do roku 1947 také nepravidelně pobývali v Palestině, kde se setkávali s příbuznými.  Saidův otec Wadí Said pocházel z Jeruzaléma, ke kterému měl negativní postoj. V dospělosti emigroval do Spojených států, kde sloužil za 1. světové války v armádě a stal se americkým občanem. Po devíti letech se na naléhání své matky vrátil do Palestiny. Matka Edwarda Saida, Hilda Saidová, se narodila v Nazaretu, ačkoli její matka pocházela z Libanonu a ona sama v této zemi studovala. Edward si byl s otcem celý život cizí, k matce měl velmi blízko. Jak sám autor píše ve své autobiografii Nikam jsem nepatřil, ani tento vztah nebyl bezproblémový, protože Hilda Saidová byla velmi rozporuplná žena a její láska k dětem se střídala s krutou kritikou. Matka na Edwarda mluvila arabsky i anglicky, vyrůstal tak jako bilingvní dítě a nikdy nedokázal určit, který jazyk ovládal jako první. Celá rodina praktikovala protestantské křesťanství, Saidův dědeček byl baptistickým kazatelem v Nazaretu.  Said byl i politickým aktivistou, angažoval se ve věci práva Palestinců na sebeurčení. Prosazoval jejich rovnoprávnost v rámci Izraele.  Často též kritizoval americkou zahraniční politiku, zejména v souvislosti s válkou v Iráku. Edward Said byl také jedním z vůdčích literárních kritiků poslední čtvrtiny 20. století.  Byl považován za vyčnívajícího představitele poststrukturalistů.  Said se v roce 1962 oženil s Maire Jaanus, ale o pět let později se nechal rozvést. Jeho druhou ženou byla Mariam Cortas, kterou si vzal v roce 1970 a se kterou měl dvě děti.  Během svého života získal 20 čestných doktorátů a několik prestižních ocenění. V roce 1998 se stal prvním americkým nositelem Al Owais Award, ceny za úspěchy na poli arabské kultury a umění, mimo to mu bylo udělena například cena Lannan Literary Award za celoživotní dílo nebo Bowdoin Award udílená Harvardovou univerzitou.  Edward Said zemřel 25. září 2003 v New Yorku na následky leukémie.  Jeho nejznámější prací je kniha Orientalismus, ve které se inspiroval Foucaultovou teorií diskurzu. Prohlásil, že "Východ" je diskurzivní konstrukt Západu, jehož cílem je udržet západní hegemonii. Ve skutečnosti podle Saida žádný soudržný celek Východu nikdy neexistoval, ani kulturně, ani politicky, a každá oblast reagovala na kolonialismus a imperialismus zcela osobitě. Podle Saida kolonialismus nebyl jednosměrný, kolonizovaná území také silně ovlivnila kulturu kolonizátorů.

Vzdělání a kariéra.

Školní docházku zahájil Edward Said v Káhiře v britské prestižní přípravné škole a v roce 1946 nastoupil do Káhirské školy pro americké děti. Během pobytu rodiny v Palestině navštěvoval školu sv. Jiří v Jeruzalémě, kde studoval mimo jiné také jeho otec a většina rodiny. Jako žák byl Edward velmi zvídavý a bystrý, ale měl však problém s pravidly, a proto pro něj otec vytvořil přísný režim mimoškolního vzdělání. Díky otcově důkladnosti ovládal i řadu sportů, mimo jiné tenis, box, kriket, fotbal a plachtění. Také se naučil hrát na klavír a po celý život ho provázela vášeň pro hudbu a operu. V roce 1949 nastoupil v Egyptě na chlapeckou Victoria College, odkud byl však vyloučen a studium dokončil na americké internátní škole Mount Hermon v Nové Anglii. Bakalářské studium absolvoval na Princetonu v roce 1957, magisterský i doktorský titul získal Said na Harvardu v letech 1960 a 1964.  Až do konce svého života posléze pracoval na Kolumbijské univerzitě, nejprve jako učitel angličtiny a poté jako profesor anglické a komparativní literatury.

Said a Palestina.

Transformace politického smýšlení Edwarda Saida nastala v roce 1967 důsledkem vítězství Izraele v arabsko-izraelské válce. Jedna z příčin Saidova palestinského sebeuvědomění byla také samotná domácí a zahraniční politika Spojených států a neustálý rasismus vůči Arabům, muslimům a Palestincům. Said kritizuje západní žurnalistiku, která se nevyjádřila k problematice sionistického teroru vůči Palestincům. V roce 1977, kdy jen málo Palestinců bylo schopno připustit, že Židé měli na Palestinu historické nároky, řekl: "„Nezpochybňuji jejich tvrzení, ale jejich tvrzení vždy znamená palestinské vyvlastnění.“" Jako jeden z mála palestinských spisovatelů zdůvodnil svoji kritiku Izraele, vysvětlil jeho složitý problematický charakter při pronásledování evropských Židů a ohromný dopad sionistické myšlenky na evropské svědomí. V samém roce byl zvolen do Palestinské národní rady, kde odmítal politiku ozbrojeného boje, a kvůli odkazu na holocaust začal uznávat existenci dvou států, tedy Izraele a Palestiny. Tato politika byla přijata na zasedání PNC v Alžíru v roce 1988.  V roce 1989 řekl v interview s magazínem New York, že "„situace Palestinců je situace obětí“". Said odmítá terorismus jakékoliv podoby, a to jak ten palestinský, tak i izraelský.  Edward Said byl zároveň kritikem samotného politického stavu Blízkého Východu, konkrétně jeho nedostatku demokracie a zkorumpovanosti tamních vlád. Zároveň usiloval o interakci s Izraelci, což se později projevilo v hluboké přátelství s izraelsko-argentinským pianistou Danielem Barenboinem.

Orientalismus.

V roce 1978 vydal knihu Orientalismus. "„Smyslem orientalismu není "pravdivé" či "objektivní" poznání života v Orientu, ale konstrukce mýtů a stereotypů o tomto životě, které měly ukázat jeho odlišnost od života na Západě. Orientalismus je tak konstrukcí Orientu stejně jako představ Západu o sobě samém."" V knize uvádí, že počátky studií orientalismu jsou odhadovány na začátku 18. století. Zároveň Said zmiňuje, že se samotné dílo snaží poukázat na to, že "„evropská kultura získala sílu a identitu tím, že se vydala proti Orientu…“." Vychází z Foucaultových děl Archeologie vědění a Dohlížet a trestat. Prezentuje myšlenku, že orientalismus je postup, kterým Západ Východu vládne, spravuje ho a přetváří. Evropa sílila právě díky svému vymezení vůči Orientu. Přiznává, že při psaní knihy si však uvědomoval, že on sám je „orientálcem” a během dětství stráveného v britských koloniích se i tak cítil.  Jedním z faktorů, který ovlivnil Orientalismus, byl politický pohled a předsudky vůči arabskému obyvatelstvu a islámu.  Orientalismus je také považován za akademickou disciplínu, kdy se pomocí "„-ism ve slově orientalism liší od každé akademické disciplíny…"". Said zároveň považoval různé výzkumy orientalismu částečně jako proces získávání určitého množství znalostí, které západní civilizaci postupně umožnilo rozvoj svého vlivu na Blízkém Východu.  Orientalismem rozumí hlavně britské a francouzské kulturní aktivity, které v sobě nesly vždy nádech západní převahy. S tímto je spojena i Napoleonova výprava do Egypta, kam byli převezeni odborníci, kteří tento kontinent zkoumali. Podle britského státníka a diplomata Evelyna Baringa, známý také jako Lord Cromer, byli lidé z Orientu či Arabové vnímáni jako "„naivní zvířata“" a "„vynalézaví lháři“", kteří se nemohou rovnat evropské civilizaci. Ve 20. století se objevuje i tendence americké nadvlády. Said zmiňuje, jak orientalistické názory jsou v dnešním světě běžné. V díle autor naznačil i budoucí vnímání islámu.

Post-koloniální teorie.

Post-koloniální teorie studují dopad evropského dobývání na kolonizované země, zabývají se jejich reakcemi vůči koloniálnímu utlačování jejich původní kultury. Teorie se dále zaměřují na to, jaký měla kolonizace vliv např. na jazyk, místní politiku, literaturu apod. Edward Said zdůraznil důležitost zeměpisné role v rámci koloniálních debat, kdy říká, že geografie a místo jsou důležitými znaky nejen pro samotnou kulturu, ale také pro formování identity jedince. Said zmiňuje, že skrze umění a poezii se obyvatelé kolonizovaných zemí snaží ukázat svoji touhu po svobodě. V rámci post-koloniálních teorií přispěl analýzou koloniálního diskurzu, konceptem tzv. světoznalosti, sekulární kritikou, ametérismem a kontrapuntální analýzou.  Kontrapuntální analýzu Said využívá v rámci interpretace koloniálních textů z pohledu kolonizátora a kolonizované země. Pomocí kontrapuntální interpretace zobrazuje texty z různých úhlů pohledů, zároveň korespondují s historickými a biografickými texty. Směřuje k perspektivě imperialismu a vzdoru vůči němu.  Pomocí konceptu světoznalosti se snaží Said podat náhled na roli intelektuálního jedince v současné společnosti. Said dále říká, že je „lidská historie tvořena lidskými bytostmi“. Hlavní myšlenkou Saidovy světoznalosti je schopnost intelektuálních jedinců říct cokoliv, co je pro jejich svět důležité, protože jejich intelekt nemůže být osvobozen od skutečného světa, ve kterém žijí.

Edward Wadie Said (1. listopadu 1935, Jeruzalém – 25. září 2003, New York) byl palestinsko-americký představitel kulturálních studií, v nichž rozvíjel to, čemu se říká "postkoloniální teorie".

Edward Wadie Said (; , ""; 1 November 1935 – 24 September 2003) was a professor of literature at Columbia University, a public intellectual, and a founder of the academic field of postcolonial studies. A Palestinian American born in Mandatory Palestine, he was a citizen of the United States by way of his father, a U.S. Army veteran.  Educated in the Western canon at British and American schools, Said applied his education and bi-cultural perspective to illuminating the gaps of cultural and political understanding between the Western world and the Eastern world, especially about the Israeli–Palestinian conflict in the Middle East; his principal influences were Antonio Gramsci, Frantz Fanon, Aimé Césaire, Michel Foucault, and Theodor Adorno.  As a cultural critic, Said is known for the book "Orientalism" (1978), a critique of the cultural representations that are the bases of Orientalism—how the Western world perceives the Orient. Said's model of textual analysis transformed the academic discourse of researchers in literary theory, literary criticism, and Middle-Eastern studies—how academics examine, describe, and define the cultures being studied. As a foundational text, "Orientalism" was controversial among scholars of Oriental Studies, philosophy, and literature.  As a public intellectual, Said was a controversial member of the Palestinian National Council, due to his public criticism of Israel and the Arab countries, especially the political and cultural policies of Muslim régimes who acted against the national interests of their peoples. Said advocated the establishment of a Palestinian state to ensure equal political and human rights for the Palestinians in Israel, including the right of return to the homeland. He defined his oppositional relation with the "status quo" as the remit of the public intellectual who has "to sift, to judge, to criticize, to choose, so that choice and agency return to the individual" man and woman.  In 1999, with his friend Daniel Barenboim, Said co-founded the West–Eastern Divan Orchestra, based in Seville. This initiative brings together, every summer, a group of young classical musicians from Israel, the Palestinian territories and Arab countries to study, perform and to promote mutual reflection and understanding. Barenboim and Said jointly received the 2002 Prince of Asturias Awards for their work in "improving understanding between nations".


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 223 metrů v centrální části pouště Negev. Jde o aridní oblast, ve které jsou jen drobné enklávy zemědělsky využívané půdy v bezprostředním okolí vesnice. Severně a východně od vesnice začíná zcela suchá oblast písečných dun Cholot Chaluca. Zdejší krajina má mírně zvlněný terén, který člení četná vádí. Na západním okraji obce je to vádí Nachal Nicana.  Obec se nachází 48 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 133 kilometrů jihojihozápadně od centra Tel Avivu, cca 123 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému a 50 kilometrů jihozápadně od města Beerševa. Kmehin obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské.  Kmehin je na dopravní síť napojen pomocí lokální silnice 211, která tu směřuje k hraničnímu přechodu Nicana.

Dějiny.

Kmehin byl založen v roce 1988. Je součástí bloku zemědělských sídel v regionu okolo osady Nicana, nedaleko izraelsko-egyptské hranice. Vesnice vznikla v létě roku 1988 z iniciativy čtyř skupin polovojenských jednotek Nachal. Roku 1992 se organizačně změnila na mošav ovdim (do té doby šlo o těsnější kombinaci mošavu a kolektivistického kibucu - takzvaný מושבוץ -„"mošbuc"“).  Místní ekonomika je založena na zemědělství (zejména pěstování květin a zeleniny - především rajčat, ve skleníkových komplexech). Mošav rozvíjí technologii využívání brakických podzemních vod pro zemědělské účely. Část obyvatel pracuje v sektoru služeb včetně turistického ruchu. V obci funguje knihovna, synagoga a společenské centrum. Další občanská vybavenost je v nedaleké vesnici Nicana. Jižně od vesnice se rozkládá rozsáhlý komplex věznice Keci'ot (קציעות) využívané izraelskou armádou.

Demografie.

Obyvatelstvo mošavu je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Kmehin Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 151 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 4,1 %.

Kmehin ( כְּמֵהִין, doslova „"Lanýž"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Kemehin) je vesnice typu mošav v Izraeli, v Jižním distriktu, v Oblastní radě Ramat ha-Negev.

Kmehin (, lit. "Truffle") is a secular moshav in the western Negev desert in Israel. Located near Nitzana, it falls under the jurisdiction of Ramat HaNegev Regional Council. In it had a population of .


Přehled.

Boltzmannova rovnice je rovnice pro časový (t) vývoj rozdělovací funkce f(x, p, "t") v jednočásticovém fázovém prostoru, kde x je poloha a p je hybnost. Rozdělení je definováno tak, že  je počet částic, které se v čase "t" nacházejí v prostorovém elementu formula_2 v okolí x a jejich hybnost je v intervalu formula_3 v okolí p.  Působí-li na částice popsané "f" vnější síla F, musí "f", za předpokladu neexistence srážek, splňovat  což znamená, že mají-li nějaké částice v čase "t" souřadnici x a hybnost p, v čase formula_5 budou (všechny) v formula_6, s hybností formula_7.  Protože však ke srážkám dochází, tak se hustota částic v elementu fázového prostoru "dx "dp mění.  Vydělením rovnice "dx "dp "dt" vznikne v limitě Boltzmannova rovnice  F(x, "t") je síla působící mezi částicemi v tekutině a "m" je hmotnost částic. Člen na pravé straně rovnice popisuje efekt srážek mezi částicemi; je-li roven nule, částice se nesrážejí. Bezsrážková Boltzmannova rovnice je často chybně nazývána Liouvillova rovnice (Liouvillova rovnice je N-částicová rovnice).

Molekulární chaos a srážkový člen (Stosszahl Ansatz).

Výše uvedená Boltzmannova rovnice nemá velký praktický význam, neboť nechává srážkový člen nespecifikovaný. Klíčová myšlenka použitá Boltzmannem byla určit srážkový člen výhradně ze srážek dvou částic, o kterých se předpokládá, že před srážkou jsou nekorelované. Tento předpoklad byl Boltzmannem nazýván 'Stosszahl Ansatz', a je také znám jako předpoklad molekulárního chaosu. Za tohoto předpokladu lze srážkový člen psát jako integrál v hybnostním prostoru přes součin jednočásticových rozdělovacích funkcí:

Boltzmannova rovnice, známá také jako Boltzmannova transportní rovnice, zavedená Ludwigem Boltzmannem, popisuje statistické rozdělení jedné částice v tekutině. Je to důležitá rovnice nerovnovážné statistické mechaniky, oblasti statistické mechaniky, která se zabývá systémy, které jsou daleko od termodynamické rovnováhy; např. v přítomnosti teplotního gradientu nebo elektrického pole. Boltzmannova rovnice se používá ke studiu schopnosti tekutiny transportovat fyzikální veličiny jako teplo a náboj, a tedy k odvození transportních vlastností, např. elektrické vodivosti, Hallovy vodivosti, viskozity a tepelné vodivosti.

The Boltzmann equation or Boltzmann transport equation (BTE) describes the statistical behaviour of a thermodynamic system not in a state of equilibrium, devised by Ludwig Boltzmann in 1872. The classic example of such a system is a fluid with temperature gradients in space causing heat to flow from hotter regions to colder ones, by the random but biased transport of the particles making up that fluid. In the modern literature the term Boltzmann equation is often used in a more general sense, referring to any kinetic equation that describes the change of a macroscopic quantity in a thermodynamic system, such as energy, charge or particle number.  The equation arises not by analyzing the individual positions and momenta of each particle in the fluid but rather by considering a probability distribution for the position and momentum of a typical particle—that is, the probability that the particle occupies a given very small region of space (mathematically the volume element formula_1) centered at the position formula_2, and has momentum nearly equal to a given momentum vector formula_3 (thus occupying a very small region of momentum space formula_4), at an instant of time.  The Boltzmann equation can be used to determine how physical quantities change, such as heat energy and momentum, when a fluid is in transport. One may also derive other properties characteristic to fluids such as viscosity, thermal conductivity, and electrical conductivity (by treating the charge carriers in a material as a gas). See also convection–diffusion equation.  The equation is a nonlinear integro-differential equation, and the unknown function in the equation is a probability density function in six-dimensional space of a particle position and momentum. The problem of existence and uniqueness of solutions is still not fully resolved, but some recent results are quite promising.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 300 metrů pod úrovní moře na západním břehu Mrtvého moře. Západně od obce se prudce zvedá aridní oblast na pomezí severovýchodní části pouště Negev a východního okraje Judské pouště. Samotný kibuc využívá pramenů v lokalitě Ejn Gedi, konkrétně Nachal Arugot a Nachal David a má tak ráz zavlažované oázy uprostřed pouště.  Obec se nachází 80 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 90 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu, cca 40 kilometrů jihovýchodně od historického jádra Jeruzalému a 60 kilometrů severovýchodně od města Beerševa. Ejn Gedi obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. Kibuc leží jen 2 kilometry od Zelené linie oddělující Izrael v jeho mezinárodně uznávaných hranicích od Západního břehu Jordánu s převážně arabskou (palestinskou) populací. V přiléhající pouštní části Západního břehu se ale žádné trvalé osídlení nenachází. Počátkem 21. století nebyl tento úsek Zelené linie zahrnut do projektu Izraelské bezpečnostní bariéry a nedošlo zde tedy k fyzickému oddělení.  Ejn Gedi je na dopravní síť napojen pomocí dálnice číslo 90, která sleduje západní břeh Mrtvého moře.

Dějiny.

Ejn Gedi byl založen v roce 1953. Zpočátku šlo o polovojenskou osadu typu Nachal, které tehdy byly budovány v pohraničních a periferních regionech státu Izrael, zřízenou 26. února 1953 jako pátá osada tohoto typu v Izraeli. Nejdříve se nazývala Nachal Ašer. Její obyvatelstvo tvořilo asi 70 členů oddílů Nachal z měst Kfar Saba, Kirjat Chajim, Chadera a absolventů zemědělské školy Kadoorie. V roce 1956 byla proměněna na ryze civilní sídlo. Jde o nejstarší novodobé židovské sídlo v této oblasti. V prvních letech šlo o jednu z nejizolovanějších sídel v Izraeli. Silniční spojení zajišťovala nezpevněná cesta. Do Beerševy trvala jízda tři hodiny. Rozvoj turistického potenciálu kibucu začal po roce 1967, kdy se spolu s okupací Západního břehu Jordánu otevřelo silniční spojení severním směrem, do Jeruzalému.  Místní ekonomika se zaměřuje na zemědělství (datlové palmy) a zejména na turistický ruch a služby. V obci funguje rozsáhlý ubytovací komplex pro turisty, společná jídelna, regionální střední škola, zdravotní středisko, obchod se smíšeným zbožím, plavecký bazén a sportovní areály. Vesnice provozuje lázeňský komplex na břehu Mrtvého moře. Poblíž se nachází i veřejná pláž. V rámci kibucu byla cíleně vysazována pouštní a tropická flóra, která tvoří botanickou zahradu. Kibuc rovněž provozuje továrnu na plasty. V okolí obce se nacházejí stavební pozůstatky starověkého osídlení. "En-gédi" je zmiňováno jako sídlo v Bibli, například v Knize Jozue 15,62

Demografie.

Obyvatelstvo kibucu je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Ejn Gedi Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 552 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 5,5 %.

Ejn Gedi ( עֵין גֶּדִי, doslova „"Kozí pramen"“, v oficiálním přepisu do angličtiny En Gedi, přepisováno též Ein Gedi) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Jižním distriktu, v Oblastní radě Tamar.

Ein Gedi (, "lit." Kid Spring) is a kibbutz on the western shore of the Dead Sea in Israel. Located on the edge of the Judean desert at the site of historic Ein Gedi, it falls under the jurisdiction of Tamar Regional Council. In it had a population of .


Geografie.

Si-ning leží v pohraničí tradinčních tibetských oblastí, které se v Čching-chaji nazývají Amdo. Město leží na severovýchodním konci Tibetské náhorní plošiny v nadmořské výšce 2200 metrů. Ze západu na východ Siningem protéká řeka Chuang-šuej. 100 kilometrů západně od města leží největší čínské jezero Kukunor.  Podle měření WHO z roku 2011 má Si-ning nejhorší kvalitu ovzduší z 11 velkých západních měst Číny. Průměrná hodnota PM10 je 141ug/m3, čímž se v celostátním průměru řadí dokonce až za Peking (121). Tyto hodnoty město dosahuje díky poloze v údolí mezi horami, suchému podnebí, ale také díky rostoucímu počtu továren.

Demografie.

Ve městské prefektuře bydlí 2 267 600 obyvatel, což je téměř polovina z celkového počtu obyvatel provincie Čching-chaj (5 800 tis.). Ve městě samotném žije 1 537 400 obyvatel, v přilehlých okresech 730 tisíc obyvatel. 588 100 (25%) obyvatel prefektury představují čínské národnostní menšiny - především Chuejové (368 700, 16%) a Tibeťané (124 500, 5,5%), dále Monguoři (58 600, 2,6%), Salarové (8 505) a další.

Ekonomika.

HDP v roce 2008 bylo ¥19 494, tím se Si-ning řadí na 382. místo z 659 cínských měst. Město se rychle rozrůstá, především směrem na západ, kde během posledních 10 let vznikla nová sídliště pro až 1 milion obyvatel.

Doprava.

Sining leží 200 kilometrů západně od města Lan-čou, které bylo jedním z uzlů Hedvábné stezky, dnes jsou města spojeny dálnicemi. Dnes hlavním městem provincie prochází čínské dálnice G109 (Peking - Lhasa), G214 (Si-ning - "Meng-chaj", Jün-nan), G227 (Si-ning - Čang-jie) a G315 (Si-ning - Kašgar).  Od roku 1959 také Sining se zbytkem ČLR spojuje železnice. V roce 1979 byla trať prodloužena do města Golmud. V roce 2006 byla otevřena nová trať vedoucí ze Siningu skrz Golmud do tibetského hlavního města Lhasy. Ve výstavbě je řada kratších úseků železničních tratí, které budou spojovat Si-ning s menšími městy provincie. 20 kilometrů východně od města bylo vybudováno, a v roce 1958 uvedeno do provozu, letiště Cchao-ťia-pao.  Ve městě jezdí MHD za ¥1, do kláštera Kumbum jezdí linka za ¥3, do přilehlých okresů stojí autobusy ¥5-¥6.

Si-ning (tibetsky: ཟི་ལིང་། Siling; čínsky: 西宁, pinyin: Xīníng) je městská prefektura a hlavní město provincie Čching-chaj na severozápadě Čínské lidové republiky. V minulosti bylo město důležitým obchodním uzlem, skrz vedla jedna z cest Hedvábné stezky. Ve městě je silné zastoupení národnostních menšin, především Chuejů a Tibeťanů.

Xining is the capital of Qinghai province in western China, and the largest city on the Tibetan Plateau. It has 2,208,708 inhabitants at the 2010 census of whom 1,198,304 live in the built up area made of 4 urban districts.  The city was a commercial hub along the Northern Silk Road's Hexi Corridor for over 2000 years, and was a stronghold of the Han, Sui, Tang, and Song dynasties' resistance against nomadic attacks from the west. Although long a part of Gansu province, Xining was added to Qinghai in 1928. Xining holds sites of religious significance to Muslims and Buddhists, including the Dongguan Mosque and Ta'er Monastery. The city lies in the Huangshui River valley, and owing to its high altitude, has a cold semi-arid climate. It is connected by rail to Lhasa, Tibet and connected by high-speed rail to Lanzhou, Gansu and Ürümqi, Xinjiang.


Tóny.

Navažština má celkem čtyři tóny: Pozn. Klesavý a stoupavý tón se vždy čte dlouze, ostatní buď krátce, nebo dlouze vzhledem k dané slabice.

Nosové samohlásky.

V navažštině existují nosové samohlásky, které se značí ogonkem pod samohláskou: ą, ę, į…

Gramatika.

Slovesa.

Navažská gramatika je typická především složitou slovesnou morfologií. Slovesné tvary jsou tvořeny zejména prefixy, které označují osobu a číslo podmětu, osobu a číslo předmětu nebo mohou spolu s konkrétním slovesným kmenem vymezovat či blíže určovat celkový význam. Jednotlivé prefixy pak na sebe "reagují" a dochází k četným morfofonologickým změnám (např.: na + iid + l = neiil, ale: na + oh + l = naał apod.) Slovesné tvary mohou díky různým prefixům a v některých případech také odlišnými slovesnými kmeny (tzv. supletivní kmeny vyskytující se především u pohybových a lokativních sloves) rozlišit 4 osoby a 3 čísla, ukončenost, průběh, započetí akce, progresivitu děje, přání, budoucnost apod. Například:  Zajímavá jsou dále například tzv. klasifikační slovesa, tedy slovesa, která svými supletivními kmeny vyjadřují třídu argumentů. Mezi typická klasifikační slovesa v navažštině patří lokativní slovesa (slovesa vyjadřující polohu předmětů) a slovesa manipulace (např. zvednout, podat apod.). Kmeny těchto sloves se liší podle tvaru, velikosti, charakteru, počtu aj. daného předmětu, dané látky. Například české "zvedám" lze přeložit těmito způsoby:

Podstatná jména.

U podstatných jmen (resp. slovesných tvarů, které jejich funkci plní) jsou zajímavé např. posesivní (přivlastňovací) prefixy a pádové sufixy.  Například:  U těchto prefixů často dochází ke změnám samohlásek podle samohlásky v první slabice podstatného jména, například:

Vzorový text – všeobecná deklarace lidských práv.

Navažsky.

Bilaʼashdaʼii tʼáá ałtsoh yiníkʼehgo bidizhchįh dóó aheełtʼeego ílį́į́go bee baahóchįʼ. Eíí háníʼ dóó hánítshakees hwiihdaasyaʼ eíí binahjį́ʼ ahidiníłnáhgo álíleekʼehgo kʼé bee ahił niidlį́.

Česky.

Všichni lidé se rodí svobodní a sobě rovní co do důstojnosti a práv. Jsou nadáni rozumem a svědomím a mají spolu jednat v duchu bratrství.

Navažština (navažsky: "Diné bizaad", dosl. lidé jejich-jazyk) je jazyk používaný asi 180 000 Navahy v Severní Americe. Řadí se do athabaskické (athabaské) skupiny dené-jenisejské jazykové rodiny, tzn. že je blízce příbuzná apačským jazykům a trochu vzdáleněji aljašským a kanadským jazykům patřícím do athabaskické jazykové skupiny (např. jazyky Ahtna, Dena’ina, Tanana, Gwich’in, Tsuut’ina, čipevajština a mnohé další), vzdáleně pak také sibiřským jenisejským jazykům (dnes jediným živým jazykem ketština). Navažština je poměrně složitý jazyk z hlediska výslovnosti i gramatiky. Jde o tonální jazyk – stejně jako některé další athabaskické jazyky (čipevajština, Tanacross, apačské jazyky aj.). Tímto jazykem se také inspirovali tvůrci populární hry The Sims.

Navajo or Navaho (; Navajo: or ) is a Southern Athabaskan language of the Na-Dené family, through which it is related to languages spoken across the western areas of North America. Navajo is spoken primarily in the Southwestern United States, especially in the Navajo Nation. It is one of the most widely spoken Native American languages and is the most widely spoken north of the Mexico–United States border, with almost 170,000 Americans speaking Navajo at home as of 2011. The language has struggled to keep a healthy speaker base, although this problem has been alleviated to some extent by extensive education programs in the Navajo Nation.  The language has a fairly large phoneme inventory; it includes several uncommon consonants that are not found in English. Its four basic vowels are distinguished for nasality, length, and tone. It has both agglutinative and fusional elements: it relies on affixes to modify verbs, and nouns are typically created from multiple morphemes, but in both cases these morphemes are fused irregularly and beyond easy recognition. Basic word order is subject–object–verb, though it is highly flexible to pragmatic factors. Verbs are conjugated for aspect and mood, and given affixes for the person and number of both subjects and objects, as well as a host of other variables.  The language's orthography, which was developed in the late 1930s after a series of prior attempts, is based on the Latin script. Most Navajo vocabulary is Athabaskan in origin, as the language has been conservative with loanwords since its early stages.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce 140 metrů v jižní části údolí vádí al-Araba, na pahorku cca 118 kilometrů od jižního břehu Mrtvého moře. Západně od obce se prudce zvedá aridní oblast pouště Negev.  Obec se nachází 170 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 238 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu, cca 204 kilometrů jižně od historického jádra Jeruzalému a 44 kilometrů severoseverovýchodně od města Ejlat. Grofit obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. Obec je jen 2 kilometry vzdálena od mezinárodní hranice mezi Izraelem a Jordánskem.  Grofit je na dopravní síť napojen pomocí dálnice číslo 90.

Dějiny.

Grofit byl založen v roce 1963. Vznikl v listopadu 1963. Původně šlo o polovojenské sídlo typu Nachal. 24. listopadu 1966 byl proměněn na ryze civilní sídlo. Jeho obyvateli byla skupina mladých aktivistů napojených na sionistické hnutí ha-No'ar ha-Oved ve-ha-Lomed. Jméno kibucu odkazuje na název nedalekého vádí.  Místní ekonomika je založena na zemědělství (pěstování květin, zeleniny, palmové háje, produkce mléka), průmyslu (firma Psagor na produkci plastů) a službách, zejména v sektoru školství. Funguje tu plavecký bazén, mateřská škola, terapeutická koňská farma a zubní ordinace. Nachází se zde ubytování pro turisty. Dále je tu veřejná knihovna, společenské středisko a sportovní areály. Kibuc prošel privatizací a zbavil se prvků kolektivismu ve svém hospodaření.

Demografie.

Obyvatelstvo kibucu je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Grofit Židé (včetně statistické kategorie "ostatní", která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství).  Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 271 lidí. Během roku 2014 populace klesla o 0,4 %.

Grofit ( גְּרוֹפִית, doslova „"Výhonek olivovníku"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Gerofit) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Jižním distriktu, v Oblastní radě Chevel Ejlot.

Grofit (, "lit." Shoot (of a plant)) is a kibbutz in southern Israel. Located near Eilat in the Arabah region, it falls under the jurisdiction of Hevel Eilot Regional Council. In it had a population of .


Hong Kong men's national ice hockey team

Mezistátní utkání Hongkongu.

13. 3. 1987 Tchaj-wan 2:2 Hongkong  13. 3. 1987 Austrálie 37:0 Hongkong  14. 3. 1987 Jižní Korea 44:0 Hongkong  15. 3. 1987 Nový Zéland 19:0 Hongkong  17. 3. 1987 Austrálie 42:0 Hongkong  18. 3. 1987 Jižní Korea 24:1 Hongkong  19. 3. 1987 Nový Zéland 19:0 Hongkong  8. 1. 2003 Hongkong 30:1 Macao  8. 3. 2005 Hongkong 6:2 Tchaj-wan  10. 3. 2005 Hongkong 5:3 Thajsko  7. 1. 2007 Hongkong 8:0 Macao  26. 1. 2007 Malajsie 7:3 Hongkong  27. 1. 2007 Jižní Korea 11:0 Hongkong  2. 2. 2007 Thajsko 4:3 Hongkong  8. 3. 2007 Macao 4:4 Hongkong  9. 3. 2007 Hongkong 5:2 Macao  11. 7. 2007 Hongkong 5:2 Macao  25. 1. 2008 Hongkong 5:1 Macao  29. 3. 2008 Hongkong 7:1 Macao  24. 4. 2008 Malajsie 4:2 Hongkong  24. 4. 2008 Hongkong 2:1 Tchaj-wan  25. 4. 2008 Hongkong 6:2 Macao  26. 4. 2008 Thajsko 4:2 Hongkong  26. 4. 2008 Hongkong 1:0 Singapur  13. 7. 2008 Hongkong 6:0 Macao  27. 9. 2008 Macao 4:4 Hongkong  15. 3. 2009 Singapur 1:1 Hongkong  16. 3. 2009 Hongkong 11:0 Macao  17. 3. 2009 Spojené arabské emiráty 5:1 Hongkong  19. 3. 2009 Thajsko 6:4 Hongkong  20. 3. 2009 Malajsie 4:3 Hongkong  25. 4. 2009 Macao 8:3 Hongkong  28. 6. 2009 Hongkong 3:1 Macao  29. 6. 2009 Macao 7:3 Hongkong  20. 3. 2010 Macao 8:7 Hongkong  31. 3. 2010 Tchaj-wan 3:1 Hongkong  1. 4. 2010 Spojené arabské emiráty 0:0 Hongkong  2. 4. 2010 Hongkong 2:1 Mongolsko  3. 4. 2010 Hongkong 2:0 Macao  4. 4. 2010 Hongkong 5:2 Mongolsko  5. 9. 2010 Macao 6:4 Hongkong  7. 11. 2010 Hongkong 3:2 Macao  25. 4. 2011 Hongkong 5:4 Spojené arabské emiráty  26. 4. 2011 Hongkong 7:5 Thajsko  27. 4. 2011 Hongkong 15:0 Indie  29. 4. 2011 Hongkong 13:0 Macao  30. 4. 2011 Hongkong 6:1 Kuvajt  29. 5. 2011 Hongkong 4:3 Macao  12. 1. 2012 Hongkong 7:0 Macao  14. 10. 2012 Macao 9:4 Hongkong  29. 12. 2012 Macao 1:1 Hongkong  17. 3. 2013 Hongkong 10:0 Singapur  18. 3. 2013 Hongkong 21:0 Indie  20. 3. 2013 Hongkong 9:0 Macao  21. 3. 2013 Hongkong 7:3 Mongolsko  22. 3. 2013 Hongkong 6:3 Spojené arabské emiráty  23. 3. 2013 Hongkong 4:3 Mongolsko  24. 3. 2013 Tchaj-wan 4:2 Hongkong  3. 8. 2013 Hongkong 8:0 Macao  13. 10. 2013 Macao 5:5 Hongkong  1. 12. 2013 Macao 4:2 Hongkong  16. 3. 2014 Thajsko 2:1 Hongkong  17. 3. 2014 Mongolsko 9:2 Hongkong  19. 3. 2014 Spojené arabské emiráty 5:1 Hongkong  20. 3. 2014 Hongkong 6:0 Kuvajt  22. 3. 2014 Tchaj-wan 7:1 Hongkong  6. 4. 2014 Hongkong 2:1 Spojené arabské emiráty  7. 4. 2014 Hongkong 12:0 Gruzie  9. 4. 2014 KLDR 12:2 Hongkong  11. 4. 2014 Bulharsko 6:1 Hongkong  12. 4. 2014 Lucembursko 8:0 Hongkong  30. 8. 2014 Hongkong 7:0 Macao  30. 11. 2014 Hongkong 4:1 Macao  28. 12. 2014 Hongkong 3:2 Macao  3. 4. 2015 Hongkong 8:3 Spojené arabské emiráty  6. 4. 2015 Hongkong 8:0 Bosna a Hercegovina  7. 4. 2015 Hongkong 11:3 Gruzie  9. 4. 2015 Turecko 11:1 Hongkong  10. 4. 2015 KLDR 9:0 Hongkong  12. 4. 2015 Lucembursko 5:2 Hongkong  29. 8. 2015 Hongkong 6:1 Macao  11. 10. 2015 Macao 2:2 Hongkong  22. 11. 2015 Hongkong 6:0 Macao  31. 3. 2016 Bosna a Hercegovina 5:4 Hongkong  1. 4. 2016 JAR 9:1 Hongkong  3. 4. 2016 Lucembursko 7:1 Hongkong  4. 4. 2016 Turecko 5:1 Hongkong  6. 4. 2016 Gruzie 14:3 Hongkong  "Hongkong vyhrál kontumačně 5:0."  23. 10. 2016 Macao 8:6 Hongkong  18. 2. 2017 Hongkong 12:1 Singapur  20. 2. 2017 Tchaj-wan 5:4 Hongkong  21. 2. 2017 Thajsko 8:2 Hongkong  23. 2. 2017 Mongolsko 8:6 Hongkong  25. 2. 2017 Hongkong 5:3 Spojené arabské emiráty  10. 4. 2017 Hongkong 5:0 Bosna a Hercegovina  "Hongkong vyhrál kontumačně 5:0."  11. 4. 2017 Bulharsko 10:3 Hongkong  13. 4. 2017 Hongkong 5:2 Tchaj-wan  15. 4. 2017 Lucembursko 8:1 Hongkong  16. 4. 2017 Gruzie 14:3 Hongkong

Hongkongská hokejová reprezentace je národní hokejové mužstvo Hongkongu. Hokejový svaz byl založen 8. srpna 1980, sdružuje 1536 registrovaných hráčů (z toho 530 seniorů), majících k dispozici pět hal s umělou ledovou plochou. Hongkong je členem Mezinárodní federace ledního hokeje od 30. dubna 1983. Hokejisté Hongkongu jsou účastníci divize III mistrovství světa 1987 a divize III MS 2014, 2015, 2016 a 2017.

The Hong Kong national ice hockey team is the national men's ice hockey team of Hong Kong and a member of the International Ice Hockey Federation (IIHF). Hong Kong is currently ranked 44th in the IIHF World Rankings and competes in Division III of the IIHF World Championships.


Syntéza a dekarboxylace.

Prvním kanabinoidem, který rostlina konopí produkuje je kyselina kanabigerolová (CBGa), ze které jsou syntetizovány karboxylové kyseliny THCa, CBDa, CBCa a z nich dekarboxylací vznikají THC, CBD, CBC. Z CBGa také dekarboxylací vzniká CBG. Dekarboxylace probíhá časem přirozeně nebo je možné proces urychlit použitím teplot kolem 100 °C. THC dále za přístupu kyslíku časem degraduje a mění se v CBN.

Popis funkce endokanabinoidního systému.

V našem těle existuje vitálně důležitý systém, v jehož rámci působí účinné látky, které si náš organismus vyrábí přirozenou cestou a které je možno nahradit látkami obsaženými v konopí.  Tělo si vyrábí látky zvané endokanabinoidy, které se vážou na kanabinoidní receptory a jejich prostřednictvím působí na organismus. Tyto receptory nacházíme v různých orgánech i v kůži, ale především jsou koncentrované v mozku, ovšem mimo těch oblastí mozku, které jsou zodpovědné za respirační a kardiovaskulární funkce. Proto u léků na bázi kanabinoidů nehrozí riziko respiračních a kardiovaskulárních poruch, které jsou u řady jiných léků běžným vedlejším účinkem.  Jednou z látek, které se na výše zmíněné receptory vážou, je endokanabinoid anandamid. Anandamid poprvé izoloval Doc. RNDr. Lumír Ondřej Hanuš, DrSc. (nar. 1947), když působil na Hebrejské universitě v Jeruzalémě v roce 1992.

Proč je endokanabinoidní systém tak důležitý?

Výsledky funkce kanabinoidních receptorů s léčebným přínosem zahrnují analgezii, uvolňování svalů a spazmů, imunosupresi, protizánětlivý účinek, protialergický účinek, zlepšení nálady, stimulaci chuti k jídlu, antiemetický účinek, snížení nitroočního tlaku, bronchodilataci, neuroprotektivní a antineoplastický (protinádorový) účinek.  Endokanabinoidy mají ve srovnání s fytokanabinoidy získanými z konopí rozdílné chemické složení, ale působí podobně. Proto je možné vyrovnávat nedostatek těchto látek vyráběných přirozenou cestou v našem těle dodáním kanabinoidů z konopí. To také zjednodušeným způsobem vysvětluje léčebné působení konopí na celou řadu nemocí.  Endokanabinoidy zajišťují celou řadu životně důležitých funkcí včetně imunitního systému a regulují příjem potravy. Napomáhají organismu vyrovnávat se s fyziologickým, biochemickým i psychickým stresem, kterému je člověk vystavován okolím. Mají pozitivní vliv na schopnost člověka učit se novým poznatkům a vyrovnávat se s nimi. Endokanabinoidy podobně jako imunitní systém chrání organismus proti útokům na bázi proteinů.  Tyto látky nás také chrání proti nadměrné protizánětlivé reakci organismu způsobené akumulací volných radikálů v průběhu života, což je příčinou vzniku mnohých tzv. civilizačních nemocí postihujících především stárnoucí populaci. Hladinu endokanabinoidů v organismu můžeme stimulovat zvýšeným příjmem esenciálních mastných kyselin (omega 3 a 6), které najdeme v ideálním poměru pro lidský organismus např. v konopném oleji. Pokud je deficit již příliš velký, je možné pokusit se nahradit chybějící endokanabinoidy jejich přírodní obdobou z konopí. Synteticky vyráběné kanabinoidy se příliš neosvědčují, protože kanabinoidy na organismus působí v synergii (všechny společně) a pouze v rostlině je najdeme v přirozené kombinaci potřebné k tomu, aby se projevil jejich plný léčebný účinek.  Vědci z německého Institutu molekulární psychiatrie při Bonnské univerzitě přišli na konci roku 2012 s vysvětlením, podle kterého aktivace endokanabinoidního systému dokáže v mozku spustit jakousi antioxidační "čistku", která nejen odstraňuje poškozené a nemocné buňky, ale je též zodpovědná za určitý stimul při produkci buněk nových. Bylo také dokázáno, že kanabinoidy pozitivně stimulují organely zvané mitochondrie, které vyrábí energii a jsou nezbytné pro fungování takřka všech tělesných buněk. Vyskytují se nejvíce v místech s velkým energetickým nárokem – tedy i v mozku.

Kanabinoidy (z lat. "Cannabis"–konopí) jsou látky, vyskytující se v přírodě nejen v rostlinách konopí ("Cannabis"), byly zjištěny i v mateřském mléce savců, včetně člověka. Zatím jich bylo objeveno přes 100 druhů. Mezi nejvýznamnější patří tetrahydrokanabinol (THC), kanabidiol (CBD), kanabinol (CBN) a kanabichromen (CBC).  Systém jejich využívání živými organismy se nazývá kanabinoidní systém. Tento systém existuje již přes 600 miliónů let a vyvinul se v dávných dobách ještě před příchodem dinosaurů. Neustále se vyvíjí a je přítomný ve všech vyšších živočišných druzích. Kanabinoidní systém má klíčový vliv na celou řadu životních funkcí včetně rozmnožování a také příjmu potravy.  Vědecké práce provedené v posledních letech poukazují na to, že se kanabinoidní receptory nacházejí v centrální nervové soustavě a mnoha periferních tkáních včetně imunitního, reprodukčního a zažívacího systému, v sympatetických gangliích, hormonálních žlázách, tepnách, plicích a srdci, v oku a v kostech, zažívacím ústrojí a v pokožce. Předpokládá se, že se tento seznam v příštích letech ještě rozšíří a tím se i otevře cesta k výzkumu léčebných účinků kanabinoidů u dalších nemocí.  V minulosti byl hlavní důraz kladen na klinický výzkum účinnosti kanabinoidů pro léčení chronické bolesti a nervových poruch, ale dnes se již zkoumají i jejich účinky na léčbu nádorových onemocnění a chorob souvisejících s poruchami imunitního systému jako revmatoidní artritida, cukrovka, lupénka, roztroušená skleróza apod. Kanabinoidy mají antioxidační a neuroprotektivní vlastnosti využitelné při mírnění průběhu neurodegenerativních onemocnění jako je Parkinsonova nemoc a Alzheimerova choroba. Další potenciál se skrývá v možnosti využití kanabinoidů pro léčbu alkoholové a drogové závislosti, deprese, posttraumatické stresové poruchy (PTSD),schizofrenie a fibromyalgie. Kanabinoidy mají velký potenciál významně zmírňovat symptomy chronických zánětlivých střevních onemocnění (IBD) jako je Crohnova nemoc a Ulcerózní kolitida. Kanabinoidy jsou prakticky jediný účinný lék k neinvazivní léčbě glaukomu (zelený zákal). Pomáhají též ke vstřebávání vzduchově-kapalinových kolekcí v mozkových plenách při pooperačních a poúrazových stavech. Studie ukazují, že kanabinoidy dokáží zpomalovat vývoj rakovinných buněk, bránit tvorbě nových, případně zabíjet již existující.

Cannabinoids are chemicals found in cannabis. The most notable cannabinoid is the phytocannabinoid tetrahydrocannabinol (THC) (Delta9-THC or Delta8-THC), the primary psychoactive compound in cannabis. Cannabidiol (CBD) is another major constituent of the plant. There are at least 113 different cannabinoids isolated from cannabis, exhibiting varied effects.  Synthetic cannabinoids are manufactured artificially. They encompass a variety of distinct chemical classes: the classical cannabinoids structurally related to THC, the nonclassical cannabinoids (cannabimimetics) including the aminoalkylindoles, 1,5-diarylpyrazoles, quinolines, and arylsulfonamides as well as eicosanoids related to endocannabinoids.


Geografie.

Leží v nadmořské výšce cca 280 metrů v centrální části pouště Negev. Poblíž osady protéká vádí Nachal Besor. Západně odtud začíná zcela aridní oblast písečných dun Cholot Chaluca.  Obec se nachází 55 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 115 kilometrů jižně od centra Tel Avivu a cca 27 kilometrů jihojihozápadně od Beerševy.  B'ir Hadádž obývají Arabové, respektive polokočovní arabští Beduíni, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky smíšené. Ve okolní řídce osídlené krajině se rozkládají židovské zemědělské vesnice jako Revivim, Retamim a Ašalim.  B'ir Hadádž je na dopravní síť napojen pomocí lokální silnice 222. Východně od osady probíhá dálnice číslo  40.

Dějiny.

B'ir Hadádž je vesnice, která byla v roce 2003 oficiálně uznána izraelskou vládou za samostatnou obec. Osídlení v této lokalitě je ovšem staršího původu. Jde o shluk rozptýlené beduínské zástavby zahrnující kmen al-Azazama. V roce 1996 se jeho členové přestěhovali z prostoru poblíž průmyslového areálu Ramat Chovav, kde již nebylo z ekologických a hygienických důvodů možné pokračovat v osídlení, do nynější lokality. O výběru náhradního bydliště vyjednávali členové kmene s tehdejším ministrem Benjaminem Ben Eliezerem. Zpočátku šlo o provizorní lokalitu, ale postupně se změnila v trvalé osídlení.  O oficiální uznání obce usilovali její obyvatelé i úřady oblastní rady Ramat ha-Negev, jejíž členské obce toto beduínské sídlo obklopují.  Správní území obce měří 6500 dunamů (6,5 kilometrů čtverečních). Funguje zde základní a střední škola, sportovní areál, ve výstavbě je společenské středisko, probíhá budování inženýrských sítí.

Demografie.

Obyvatelstvo v B'ir Hadádž tvoří Arabové. Jde o lidnatou obec vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2017 zde žilo 5300 lidí.

B'ir Hadádž ( ביר הדאג׳, , v oficiálním přepisu do angličtiny Bir Hadage, přepisováno též Bir Hadaj) je vesnice v Izraeli, v Jižním distriktu, v oblastní radě Neve midbar.

Bir Hadaj (; ) is a Bedouin agricultural town located in the Negev desert, near Revivim, Israel. In its population was .


Životopis.

Mládí.

Vladimir Puriškevič se narodil v rodině chudého šlechtice v Besarábii Mitrofana Puriškeviče. Studoval filozofii na Oděské univerzitě.

Politik.

Puriškevič coby ultrapravicově smýšlející jedinec spoluzaložil v roce 1905 Svaz ruského lidu a stal se jeho místopředsedou. Později po rozštěpení této organizace se v roce 1908 stal předsedou Svazu archanděla Michaela.  Během revoluce roku 1905 Puriškevič inspiroval vznik hnutí černosotněnců, kteří pomáhali policii v boji proti levicovým extrémistům a bolševikům, a kteří se účastnili pogromů.  Puriškevič byl zvolen jak do 2. a 3., tak do 4. státní Dumy, kde se stal notoricky známým vůdcem radikálních monarchistů. Slávu a uznání si získal díky emocionálním projevům, násilnému chování, vzhledem (vyholená hlava a hustá bradka) a monarchistickým a antisemitským názorům, po kterých mnozí jeho oponenti znechuceně opouštěli jednací sál. Jednou měl údajně hodit sklenici vody po konstitučním demokratovi Pavlu Miljukovovi. Během první světové války opustil Puriškevič politiku a stal se zdravotníkem.

Vražda Rasputina.

Dne 17. prosince (30. prosince podle gregoriánského kalendáře) 1916 se společně s knížetem Felixem Jusupovem, synovcem cara Dmitrijem Pavlovičem, lékařem Stanislavem Lazavertem a několika dalšími rozhodli spáchat atentát na mystika a šarlatána Rasputina, který měl údajně negativní vliv na cara Mikuláše II. a zatímco car byl ve válce, Rasputin byl prostřednictvím carevny de facto skrytý vládce Rusi. Dohodli se na tom, že Jusupov a Puriškevič budou uvnitř domu a ostatní budou sedět v autě.  Toho dne pozval Jusupov Rasputina k sobě domů. Po dlouhé debatě nabídl Jusupov Rasputinovi zákusky a víno, které Puriškevič předtím otrávil kyanidem. Rasputin ho vypil, kyanid však nefungoval. Jusupov tedy vytáhl pistoli a vystřelil dvě rány.  Rasputin však s klidem a úsměvem odkráčel pryč z budovy. Začali se divit, jestli opravdu není svatý muž, jak sám o sobě stále prohlašoval. Jusupov však na nic nečekal, vytáhl pistoli a vypálil další dvě rány do oblasti srdce. To už se Rasputin konečně sesul k zemi.  Z nedaleko stojícího auta vystoupili Dimitrij Pavlovič s Lazovertem, Rasputina naložili do kufru, odjeli k řece Něvě, do které poté hodili tělo. I tehdy byl Rasputin stále naživu, protože v jeho plicích se našla voda.

Pozdější život a smrt.

Po únorové revoluci v roce 1917 volal Puriškevič pro likvidaci sovětů a burcoval proti prozatímní vládě, za což se několikrát dostal do vězení. Po nástupu bolševiků k moci zorganizoval v Petrohradu Výbor pro záchranu vlasti a byl spojen s řadou důstojníků, armádních kadetů atd.  V listopadu byl Puriškevič zatčen Rudými gardami pro jeho účast na kontrarevoluční konspiraci. Byl totiž objeven dopis, adresovaný Alexeji Kaledinovi a psaný Puriškevičem, ve kterém naléhal na kozáckého vůdce, aby přišel do Petrohradu a obnovil zde pořádek. Puriškevič se stal první osobu, která stála před revolučním tribunálem. V té době měl Puriškevič falešný pas na příjmení Jevreinov.  Nakonec byl odsouzen ke čtyřem letům vězení a nucených prací, ale 1. května 1918 byl propuštěn pod podmínkou, že se zdrží politických aktivit.  Po svém propuštění se Puriškevič přesunul do jižního Ruska, ovládaného bělogvardějci. Tam publikoval monarchistický žurnál ""Blagovest"" a spolupracoval s Děnikinem. Dne 1. února 1920 Vladimir Puriškevič zemřel v Novorossijsku na břišní tyfus.  Ruský spisovatel Semjon Reznik nazval Puriškeviče „vůdcem raného ruského fašismu“.  Puriškevič krátce před smrtí sepsal své paměti z atentátu na Rasputina, které po jeho smrti vyšly pod názvem "Jak jsem zabil Rasputina". Touto knihou se později nechal inspirovat francouzský film "Zabil jsem Rasputina", kde Puriškeviče ztvárnil Roger Pigaut.

Chevel Lachiš (: חבל לכיש, doslova „"Oblast Lachiš"“) je blok plánovitě zřizovaných zemědělských vesnic včetně města Kirjat Gat v Izraeli. Je pojmenován podle starověkého města Lachiš, jehož zbytky se tu dodnes dochovaly.

Hevel Lakhish (, lit. "Lakhish Region") is an area of south-central Israel. Part of the southern Shephelah, it is located between the Judean Mountains and the Mediterranean Sea and is named after the Biblical city of Lachish.


Kampaň.

Ronalda Regana.

V roce 1980 získal Reagan nominaci Republikánské strany na post prezidenta, poté co vyhrál většinu primárek, ačkoliv na začátku kampaně prohrál v Iowě. Během kongresu navrhl Reagan na viceprezidenta Geralda Forda, ale ten se jím nakonec nestal. Místo toho si nakonec vybral svého oponenta z primárek, George H. W. Bushe, který měl značné mezinárodní zkušenosti.  Dne 4. srpna 1980 pronesl jako kandidát na prezidenta projev poblíž Philadelphie v Mississippi na výroční pouti Neshoba Country. Reagan nadchl dav, když řekl: "Věřím v práva států. Věřím, že jsme zdeformovali vyvážení mocí, když jsme dali federální vládě pravomoci, které jí podle ústavy neměly náležet." Pokračoval a slíbil, že "vrátí státům a místním vládám pravomoci, které jim náleží." V Philadelphii byli 21. června 1964 zavražděni tři aktivisté za lidská práva, James Chaney, Andrew Goodman a Michael Schwerner a Reaganovi kritici se domnívali, že Reagan vyslal publiku rasistický vzkaz. Řeč byla pronesena v souladu s jeho filosofií omezené vlády, ale kritici se domnívali, že si místo vybral tak, aby apeloval na bílé jižanské voliče. V biografii, kterou o Reaganovi napsal Edmund Morris stojí, že Reagan pevně podporoval nadvládu federální vlády. Reagan si myslel, že mnoho zákonů o občanských právech, které byly přijaty v 60. letech je zbytečných, protože je již chrání ústava. Reagan byl přesto zranitelný obviněními, nebo alespoň necitlivostí týkající se občanských práv černochů. Podle knihy "Running on Race: Racial Politics in Presidential Campaigns" se Carter pokusil obvinit Reagana z rasismu, ale obrátilo se to brzy proti Carterovi samotnému, když se jeden z nejvýznamnějších Carterových černých stoupenců, bývalý velvyslanec u OSN, Andrew Young pokusil vyburcovat černou opozici proti Reaganovi tvrzením, že pokud bude zvolen, bude "normální zabíjet negry". Tento ostrý výpad pravděpodobně ztratil Carterovi více bělochů, než získal černochů.  Prezidentská kampaň, kterou řídil William J. Casey, byla vedena ve stínu íránské krize s rukojmími a média každý den přinášela zprávy o neúspěšných Carterových snahách osvobodit rukojmí. Většina analytiků se shoduje, že tímto byla oslabena Carterova pozice a Reagan měl možnost zaútočit na jeho neefektivitu. Na druhou stranu, Carterova neschopnost si poradit s dvoucifernou inflací a nezaměstnaností, nevýrazným ekonomickým růstem, nestabilitou trhu s ropou vedoucí k dlouhým frontám před benzínovými stanicemi a slabost americké obrany možná měly na voliče ještě větší dopad. Během kampaně v roce 1976 přišel Carter s "indexem strádání", který zahrnoval nezaměstnanost a inflaci. Tento "index strádání" se během jeho volebního období neustále zhoršoval a Reagan toho v kampani využil. S respektem k ekonomii, řekl Reagan: "Bylo mi řečeno, že nemám používat slovo deprese. Dobře, řeknu vám definici. Recese je když váš soused ztratí práci, deprese je, když vy ztratíte práci. Obnova je, když Jimmy Carter ztratí svou práci."  Reaganovo vystupování v televizních debatách rozproudilo jeho kampaň. Zdál se být v pohodě, kritice z Carterovy strany se bránil poznámkami jako "a je to tu zase". Jeho nejvlivnější poznámkou ale byla závěrečná otázka k publiku v době raketově rostoucích cen a vysokých úrokových sazeb, "Máte se lépe než před čtyřmi lety?" Stejnou frázi poté používal i v kampani v roce 1984.

Nejtěsnější procentuální výsledky.

Červené – vítězství Reagana, modré – vítězství Cartera:

Prezidentské volby v USA v roce 1980 se konaly 4. listopadu 1980. Hlavními kandidáty byli Jimmy Carter a Ronald Reagan. Zvítězil Ronald Reagan, který získal 50,7% hlasů (Jimmy Carter 41,0%) a 489 z 538 volitelů (Jimmy Carter jich získal 49).

The 1980 United States presidential election was the 49th quadrennial presidential election. It was held on Tuesday, November 4, 1980. Republican nominee Ronald Reagan defeated incumbent Democrat Jimmy Carter. Carter was the second incumbent president to be denied a second term since Herbert Hoover in 1932. Due to the rise of conservatism following Reagan's victory, some historians consider the election to be a realigning election that marked the start of the Reagan Era.  Carter's unpopularity and poor relations with Democratic leaders encouraged an intra-party challenge by Senator Ted Kennedy, a younger brother of former President John F. Kennedy. Carter defeated Kennedy in the majority of the Democratic primaries, but Kennedy remained in the race until Carter was officially nominated at the 1980 Democratic National Convention. The Republican primaries were contested between Reagan, who had previously served as the Governor of California, former Congressman George H. W. Bush of Texas, Congressman John B. Anderson of Illinois, and several other candidates. All of Reagan's opponents had dropped out by the end of the primaries, and the 1980 Republican National Convention nominated a ticket consisting of Reagan and Bush. Anderson entered the race as an independent candidate, and convinced former Wisconsin Governor Patrick Lucey, a Democrat, to serve as his running mate.  Reagan campaigned for increased defense spending, implementation of supply-side economic policies, and a balanced budget. His campaign was aided by Democratic dissatisfaction with Carter, the Iran hostage crisis, and a worsening economy at home marked by high unemployment and inflation. Carter attacked Reagan as a dangerous right-wing extremist and warned that Reagan would cut Medicare and Social Security.  Reagan won the election by a landslide, taking a large majority of the electoral vote and 50.7% of the popular vote. Reagan received the highest number of electoral votes ever won by a non-incumbent presidential candidate. In the simultaneous Congressional elections, Republicans won control of the United States Senate for the first time since 1955. Carter won 41% of the vote but carried just six states and Washington, D.C. Anderson won 6.6% of the popular vote, and he performed best among liberal Republican voters dissatisfied with Reagan. Reagan, then 69, was the oldest person to ever be elected to a first term until Donald Trump was elected president in 2016 at the age of 70.


Nothing but the Truth (2008 American film)

Děj.

Rachel Armstrongová je ambiciózní reportérkou novin Capital Sun-Times. Když se dozví, že fotbalová máma Erica Van Dorenová pracuje pro CIA jako tajná agentka, která se nedávno vrátila z Venezuely, kde vyšetřovala pokus o atentát na prezidenta USA, zeptá se jí na to a chce potvrzení. Erica odmítá s ní spolupracovat, ale Rachel nemá pochyby o tom, že je to pravda a její článek se dostane s podporou vydavatelky Bonnie Benjaminové a novinového právníka Avrila Aaronsona na titulní stranu.  Protože odhalení identity agenta je pokládáno za zradu a osoba, která to Rachel prozradila je potenciální hrozbou pro národní bezpečnost, Rachelina případu se ujme federální vyšetřovatel Patton Dubois, který svolá velkou porotu a požaduje, aby Rachel prozradila jméno svého zdroje. Ta ho odmítá prozradit. Věhlasný obhájce Albert Burnside, kterého noviny najmou, aby Rachel obhajoval, je přesvědčen, že jeho přátelství se soudcem Hallem usnadní Rachelino osvobození, a tak je šokován, když je jeho klientka uvězněna pro pohrdání soudem. Utíkají dny, týdny a měsíce a Rachel stále odmítá prozradit jméno svého zdroje, což zhorší její vztahy s manželem Rayem a synem Timmym a stojí její noviny stovky tisíc dolarů. Rachel je zasažena, když člen pravicové extrémistické skupiny zavraždí Van Dorenovou, protože považuje její zprávu, která označuje Venezuelu za nevinnou, za postrádající patriotismus. Rachel i přesto odmítá prolomit tajemství. Burnside Rachel obhajuje dokonce před Nejvyšším soudem, ale ten rozhodne proti ní v poměru 5:4 a odůvodňuje to národní bezpečností.  Nakonec se ale soudce Hall rozhodne Rachel osvobodit, protože si uvědomí, že novinářka i přes další věznění svůj zdroj neprozradí. V den jejího propuštění ji nechá Dubois zatknout pro maření spravedlnosti a přesvědčí ji k dohodě o zkrácení trestu místo toho, aby šla k soudu. Rachel souhlasí s dvouletým trestem s tím, že může být propuštěna dříve za dobré chování. Když jede do vězení, vzpomíná na svůj zdroj: dcera Van Dorenové prozradila Rachel na školním výletě, že její matka pracuje pro vládu a nedávno odjela kvůli práci do Venezuely.

Nic než pravda (v anglickém originále Nothing But the Truth) je americký dramatický film režiséra Roda Lurieho z roku 2008. Lurie uvedl v komentáři na DVD, že ho k napsání scénáře inspiroval případ novinářky Judith Miller, která byla v roce 2005 uvězněna za pohrdání soudem, která odmítla vypovídat před porotou, která vyšetřovala únik označující Valerie Plame za agentku CIA. To bylo ale jen výchozím bodem pro jinak smyšlený příběh.

Nothing but the Truth is a 2008 American drama film written and directed by Rod Lurie. According to comments made by Lurie in "The Truth Hurts", a bonus feature on the DVD release, his inspiration for the screenplay was the case of journalist Judith Miller, who in July 2005 was jailed for contempt of court for refusing to testify before a federal give grand jury investigating a leak naming Valerie Plame as a covert CIA operative, but this was merely a starting point for what is primarily a fictional story. In an April 2009 interview, Lurie stressed: "I should say that the film is about neither of these women although certainly their stories as reported in the press went into the creation of their characters and the situation they find themselves in." The film premiered at the Toronto International Film Festival on September 8, 2008. It was scheduled to open in New York City and Los Angeles on December 19, but because distributor Yari Film Group filed for Chapter 11 protection, it was never given a theatrical release.


Život.

Mládí a raná léta ve straně.

Vyučil se mlynářem a v roce 1896 vstoupil do armády. Šlo zároveň o amatérského zápasníka a řezníka. V roce 1904 odešel z armády. Odešel do Mnichova, kde pracoval jako úředník a poté jako zaměstnanec potravinové banky.  Po první světové válce vstoupil do Německé dělnické strany (DAP), v níž byl i neznámý vysloužilý desátník Adolf Hitler. Ten se poté vyšvihl v hierarchii strany, až se stal jejím předsedou. V roce 1921 vstoupil do nově vzniklé NSDAP (měl legitimační číslo 2882). Od té doby byl stálým společníkem a ochráncem Adolfa Hitlera.

Pivní puč.

Dne 9. listopadu 1923 se účastnil Pivního puče. Když se na pochodu Mnichovem objevily policisté a vytáhli pušky, začal na ně Graf křičet: „Nestřílejte, jeho excelence Ludendorff se blíží!“ Policisté však vytáhli zbraně a začali střílet. Vrhl se před Hitlera a sám schytal kulku do hrudi. Těžké zranění však dokázal přežít. Kdyby zůstal stát na místě, pravděpodobně by byl Hitler zastřelen.  Díky svému zranění se vyhnul trestnímu stíhání a následnému vězení. V prosinci 1924 působil v Mnichovské městské radě. Roku 1925 se stal jedním ze zakladatelů Schutzstaffelu (SS).  V roce 1935 se stal radním Mnichova a roku 1936 se stal členem Reichstagu. Na Hitlerovy narozeniny 20. dubna 1943 se stal SS-Brigadeführerem. Od Heinricha Himmlera dostal knihu "Dlouhý vlak na východ" s poděkováním za záchranu Hitlerova života před 20 lety.  Druhou světovou válku přežil. V roce 1948 byl odsouzen k pěti letům nucených prací. Propuštěn měl být roku 1953, ale zemřel v roce 1950 ve věku 72 let.  údaje použity z: ruská Wikipedie-Граф, Ульрих

Ulrich Graf (6. července 1878, Bachhagel, Německé císařství – 3. března 1950, Mnichov, SRN) byl německý nacistický politik a jeden ze zakladatelů Schutzstaffel (SS).  Při Pivním puči bránil Hitlera, kvůli čemuž málem přišel o život.

Ulrich Graf (6 July 1878 – 3 March 1950) was an early member of the Nazi Party and one of Adolf Hitler's inner circle. In 1923, he served in a bodyguard unit for Hitler and in 1936 was elected to the Reichstag. After the war ended, Graf was sentenced to five years of hard labor and died in 1950.