Historie.

Od roku 1600 bylo součástí života v Londýně půjčování vozidel. Vyřazené kočáry aristokratických rodů byly jedny z prvních vozidel používaných pro půjčování. Byly předchůdci francouzských kabrioletů ("cab"), které se v Londýně objevily okolo roku 1820.  První taxi, které nebylo taženo koňmi – elektricky poháněný vůz "Bersey" – se začal používat v roce 1897. První taxi se spalovacím motorem se objevilo v roce 1903. V té době jezdilo Londýnem asi 11 000 koňských drožek. Poslední taková drožka se používala v roce 1947. V současné době se v Londýně pohybuje asi 20 000  taxíků.  Regulace tohoto oboru byla v roce 1850 přidělena "Metropolitan Police" a byla zřízena "Public Carriage Office", která původně sídlila poblíž "New Scotland Yardu" ve " Whitehallu". V roce 1901 se přestěhovala do "Lambeth Road", kde byla až do roku 1966, kdy byla přestěhována na současnou lokalitu v "Penton Street".  Po ustavení Transport for London v roce 2000 se správa licencí změnila i když běžné činností s vydáváním licencí zůstaly v náplni PCO.  Po přijetí zákona " Private Hire Vehicles (London) Act" v roce 1998 se činnost PCO rozšířila i na správu licencí pro soukromé půjčovny vozidel. V současnosti se půjčováním vozidel zabývá přes 2 000 společností, které mají k dispozici asi 40 000 vozů.  V současné době jsou v Londýně dva systémy taxislužby

Black cabs.

Ve většině měst Velké Británie jsou vozidla taxi běžná čtyřdveřová auta ale v Londýně, Glasgow a Edinburghu jsou provozovány speciální typy taxi vyrobené společností "Manganese Bronze".  Tyto vozy jsou navržené tak, aby mohly převážet 6 osob v zadní části vozidla, zatímco zavazadla jsou v přední části vozu vedle řidiče.  Některé novější vozy mohou převážet v zadní části auta i invalidní vozík.  Tradiční barvou je černá barva, která dala jméno jejich označení – "black cab".

Externí odkazy.

WWW stránky Transport for London věnované taxislužbě

Za vydávání licencí pro provozovatele taxislužby a soukromé půjčovny vozidel v oblasti Velkého Londýna je zodpovědná organizační jednotka Transport for London - Public Carriage Office (PCO).

Taxicabs are regulated throughout the United Kingdom, but the regulation of taxicabs in London is especially rigorous with regard to mechanical integrity and driver knowledge. An official report observed that: "Little however is known about the regulation by anyone outside the trade. The Public Carriage Office (PCO), which regulates and licenses taxis and private hire (commonly known as minicabs) was transferred from the Metropolitan Police to become part of Transport for London in 2000." In 2015, there were around 298,000 licensed drivers in England, of which 164,000 were private hire licences, 62,000 were taxi licences and 72,000 were dual licences.


Historie.

Předchůdci autobusů, omnibusy, se používají v Londýně od roku 1829, kdy George Shillibeer začal provozovat koňskou omnibusovou dopravu z Paddingtonu do City. V roce 1855 byla založena společnost "London General Omnibus Company" (LGOC), aby sloučila a regulovala koňskou omnibusovou dopravu v Londýně. Motorem poháněné autobusy začala LGOC používat v roce 1910.  V roce 1912 společnost "Underground Group", která vlastnila většinu tras metra, koupila i společnost LGOC. V roce 1933 se LGOC spolu s ostatními částmi "Underground Group" stala součástí nově vytvořené společnosti "London Transport".  Během 80. let 20. století se britská vláda rozhodla privatizovat autobusovou dopravu Velké Británie, které dominoval "London Transport" v Londýně, dopravní společnosti většinou ve vlastnictví městských zastupitelstev a vládní "National Bus Company" a "Scottish Bus Group".  V Londýně byl přijat odlišný model – byla založena společnost "London Buses" jako část "London Transport", která byla pověřena uzavíráním smluv na provozování autobusové dopravy se soukromými společnosti, ale v její správě bylo ponecháno určování přepravních standardů a sazeb jízdného. Tento systém je uplatňován i v současnosti, i když "London Buses" byla převedena v roce 2002 z pravomoci vlády pod pravomoc starosty Londýna, fakticky se stala částí organizační struktury Transport for London.

Řízení dopravy.

Autobusová síť v Londýně je jedna z nejrozsáhlejších na světě. Více než 6 500 autobusů zajišťuje pravidelné spojení na více než 700 linkách. V průběhu roku použije autobusovou dopravu asi 1,5 miliardy cestujících.  TfL plánuje trasy autobusových linek, určuje úroveň služeb a kontroluje dodržování jejich kvality. Autobusová doprava je zajišťována soukromými autobusovými dopravci, kteří mají smlouvu s "London Buses". Výjimkou je společnost "East Thames Buses", kterou vlastní, prostřednictvím dceřiné firmy, Transport for London.  TfL je také přímo zodpovědný za provoz a údržbu autobusových stanovišť a zastávek a jiných doprovodných služeb. Poskytuje cestujícím informace ve formě jízdních řádů a mapek tras na zastávkách autobusů.

Jízdné.

V linkových autobusech je možno použít Travelcard nebo Oyster card.  V roce 2015 stála jedna cesta (nezáleží na vzdálenosti) 1,50 libry. Platí však, že při překročení limitu 4,50 libry za den se do půlnoci téhož dne další cesty neúčtují.  V londýnských autobusech nelze platit hotově a lze použít pouze Oyster card.

Místní linky.

Doprava na místních linkách je řízená "London Buses", i když většinu linek provozují soukromé společnosti. Všechny autobusy na těchto linkách mají červenou barvu a odlišují se pouze logem dopravce a platí v nich jednotný sazebník jízdného.  Většina současně používaných vozidel jsou moderní nízkopodlažní (klasické nebo poschoďové) standardní nebo kloubové autobusy. V souvislosti se zavedením London Congestion Charge a s ohledem na přeplněnost metra v době dopravní špičky jsou do rozvoje autobusové dopravy směřovány vyšší investice.  Některé místní autobusové linky na okraji Londýna vedou mimo jeho hranice. Autobusy na linkách řízených "London Buses" mají i v tomto případě červenou barvu a platí zde standardní systém cen jízdného. Autobusové linky, které do Londýna vjíždějí z oblasti mimo města, mají barvu dopravce a může v nich být jiný systém cen jízdného.  Doubledeckery jezdí na většině linek v Londýně. Jiné typy autobusů jsou většinou výjimkou.

Noční linky.

První noční linka byla uvedena do provozu v roce 1913 a byla součástí systému "London Buses". Původně byl na těchto linkách uplatňován jiný sazebník cen jízdného (vyšší ceny) a linky byly označovány předponou "N". Většina nočních spojů vyjíždí z centrálního londýnského stanoviště na Trafalgar Square.  V poslední době je i na těchto linkách uplatňován standardní ceník jízdného a na některých běžných linkách byly přidány spoje i v noční době. Všechny autobusy na těchto linkách mají standardní červenou barvu. Počet osob přepravených nočními spoji zaznamenal výrazný nárůst – až cca o 80 %.

Okružní linky.

Běžným obrázkem v centru Londýna je autobus s otevřenou střechou (např. "doubledecker" s otevřeným horním patrem), který nabízí turistům prohlídku s živým nebo nahraným komentářem. Většina těchto spojů dovoluje turistům nastoupit nebo vystoupit na vybraných zastávkách. Tyto spoje provozuje několik dopravců a ačkoli některé z těchto autobusů mohou mít červenou barvu, nemají žádnou spojitost s linkami řízenými "London Buses". Sazebník jízdného stanovuje konkrétní přepravce a jízdenku není nutno zakoupit před vstupem do autobusu; dá se zakoupit u řidiče nebo u prodejců jízdenek na zastávkách.  Na některých typech turistických okružních jízd jsou použity luxusní autobusy a jízdenka musí být zakoupena v turistických kancelářích před nástupem do autobusu.

Doprava na letiště.

Hlavním dopravcem poskytujícím dopravu na nejdůležitější letiště v dosahu Londýna (Heathrow, Gatwick a Stansted) je "National Express" a jeho spoje "National Express Airport". Na rozdíl od dálkových autobusů, které vyjíždějí ze stanice "Victoria Coach Station", autobusy zajišťující dopravu na letiště zastavují na vyhrazených zastávkách v centru Londýna.  Letiště London City nabízí expresní autobusovou dopravu k metru a železnici do zastávek "Canning Town", "Canary Wharf" a "Liverpool Street". Ceny jízdného jsou podstatně dražší než ceny autobusové dopravy "London Buses".

Provoz červených autobusů v oblasti Velkého Londýna řídí organizační jednotka Transport for London (TfL) – London Buses. Většina linek je zabezpečována různými soukromými autobusovými společnostmi, což se ale nedotýká cestujících, protože autobusy musí mít červenou barvu a stejný tarif jízdného.

The London Bus is a London transportation system used for multiple decades. Considered to be an icon of London, the London Bus operates nights, days, and long-distances on many different routes and lines. The main image of a London Bus is an arched, double-decker, red-painted bus which can carry a large number of passengers.


Klubová kariéra.

AS Cannes.

S fotbalem začínal v klubu AS Cannes, kde hrál v juniorských kategoriích a později i v A-týmu. V roce 1992 měl přestoupit do anglického týmu Newcastle United FC, tehdejší trenér ho ale odmítl, Zidane prý nebyl dost dobrý, aby hrál Premier League. Proto přestoupil do jiného francouzského týmu – FC Girondins de Bordeaux.

Girondins de Bordeaux.

V Bordeaux strávil "Zizou" 4 sezóny. Zaujal i trenéra francouzské reprezentace a v roce 1994 debutoval za A-mužstvo Francie. Po EURU 1996, kde skončila Francie třetí, přestoupil do italského týmu Juventus FC.

Juventus.

V Juventusu se ihned po příchodu stal klíčovým hráčem, za 5 let zde vyhrál dvakrát nejvyšší italskou ligu, zahrál si dvakrát finále Ligy mistrů UEFA, v roce 1997 ale jeho tým prohrál s Borussií Dortmund, v roce 1998 pro změnu s Realem Madrid. Rok 1998 pro něj byl zlomový, Juventus vyhrál italskou ligu, zahrál si finále Ligy mistrů UEFA a s Francií vyhrál mistrovství světa, které probíhalo právě ve Francii. Na konci roku vyhrál Zlatý míč za nejlepšího fotbalistu Evropy za rok 1998.

Real Madrid.

Do Realu Madrid přišel v roce 2001 z Juventusu Turín. Za jeho přestup zaplatil Real 66 miliónů dolarů a stal se do té doby nejdražším hráčem na světě. Hned v první sezóně vyhrál s Realem Ligu mistrů, proslavil se v ní hlavně gólem ve finále proti Bayeru Leverkusen. O rok později v Realu vyhrál španělskou La Ligu. V Realu skončil v roce 2006, po Mistrovství světa 2006 v Německu, kde Francie skončila druhá, se rozhodl ukončit kariéru.

Reprezentační kariéra.

Mistrovství Evropy 1996.

EURO 1996 byl Zidaneho první velký turnaj, Francie v něm skončila třetí, když v semifinále prohrála s Českou republikou na penalty 5:6. Zidane svoji penaltu v rozstřelu proměnil.

Mistrovství světa 1998.

Mistrovství světa ve fotbale 1998 se konalo ve Francii, která celý turnaj i vyhrála. Zidane byl vyhlášen jako nejlepší hráč turnaje a díky tomu vyhrál i Zlatý míč. Francie ve finále porazila Brazílii 3:0, sám Zidane ve finále vstřelil 2 góly.

Mistrovství Evropy 2000.

EURO 2000 se konalo v Belgii a Nizozemsku. Francie tento turnaj vyhrála, ve finále porazila Itálii. Stejně jako před 2 roky byl Zidane vyhlášen hráčem turnaje. Finále v Rotterdamu rozhodl útočník David Trézéguet v prodloužení. Zidane byl také zvolen do All-Stars turnaje.

Mistrovství světa 2002.

Od Francie se na tomto turnaji očekávalo hodně, tým galského kohouta ale vypadl už v základní skupině. Turnaj, který se konal v Japonsku a v Jižní Koreji, vyhrála Brazílie, která ve finále porazila Německo. Francie ve skupině podlehla Senegalu a Dánsku, jediný bod uhrála s Uruguayí.

Mistrovství Evropy 2004.

Zúčastnil se Mistrovství Evropy 2004, kam jej nominoval trenér Jacques Santini. V prvním ostře sledovaném utkání s rivalem Anglií dokázal dvěma góly v nastaveném čase (první z přímého kopu a druhý z pokutového kopu) zvrátit nepříznivý stav na konečných 2:1. Proti Chorvatsku se gólově neprosadil, v zápase se zrodila remíza 2:2. Zato se střelecky prosadil v posledním zápase v základní skupině B proti Švýcarsku, kde vsítil první branku (výhra 3:1). Ve čtvrtfinále s Řeckem nedokázal se svými spoluhráči najít recept na pozornou řeckou defenzivu, Francie podlehla pozdějšímu vítězi šampionátu 0:1.

Mistrovství světa 2006.

Po sezoně 2005/06 skončil Zidane s fotbalem v Realu, na Mistrovství světa 2006 v Německu se Francie probojovala až do finále, kde podlehla Itálii na penalty. Zidane se ve finále postaral o jeden z nejvýraznějších momentů své kariéry, když v nastaveném čase udeřil Itala Marca Materazziho hlavou do hrudi, za což byl vyloučen.

Trenérská kariéra.

V sezóně 2013/14 vedl Real Madrid Ital Carlo Ancelotti. Ancelotti si vzal Zidaneho do týmu jako jeho asistenta. V této sezóně vyhrál Real Ligu mistrů, když ve finále porazil městského rivala Atlético Madrid, v poslední minutě srovnal stav zápasu Sergio Ramos, v prodloužení vstřelili góly Gareth Bale, Marcelo a Cristiano Ronaldo. V této sezoně taktéž Real vyhrál Copa del Rey. Po úspěšné sezóně jako asistent převzal "B-tým" Realu, takzvaný Real Madrid Castilla.  V sezoně 2013/14 Castilla sestoupila z druhé ligy do třetí, Zidaneho cíl v nadcházející sezóně 2014/15 byl tedy jasný: Měl se vrátit zpět do druhé ligy. Jeho tým nakonec skončil čtvrtý, což na postup nestačilo, přesto však byl Florentino Peréz, prezident Realu, se Zidaneho hrou spokojen a nechal ho trénovat Castillu i další sezónu.  Po sezóně 2014/15 byl odvolán od A-týmu Realu trenér Carlo Ancelotti a na jeho místo nastoupil Španěl Rafael Benítez. Po nevydařeném podzimu 2015 byl na začátku roku 2016 odvolán a jeho funkci převzal právě Zidane. První zápas pod jeho vedením proti Deportivu La Coruňa vyhrál Real Madrid vysoko 5:0. V osmifinále Ligy mistrů UEFA porazil jeho tým AS Řím 4:0. Po odchodu Benitéze bylo jasné, že Real Madrid v této sezóně La Ligu nevyhraje, proto pro Zidaneho má být prioritou právě milionářská Liga mistrů. Čtvrtfinálový los Champions League udělil Realu německý tým VfL Wolfsburg. První zápas Zidaneho tým ale nezvládl, prohrál v Německu 0:2. O týden později ale Real Madrid vyhrál 3:0 díky hattricku Portugalce Cristiana Ronalda. Zidaneho tým dotáhl v La Lize ztrátu Realu na Barcelonu z 13 bodů na pouhý jediný bod a oživil tak šanci, že by Real Madrid mohl vyhrát i domácí ligovou soutěž. To se nakonec nepodařilo, přesto ale Zidane vyhrál ve své první sezóně jako kouč Ligu mistrů, v semifinále vyřadil Manchester City FC a ve finále jeho tým porazil na penalty městského rivala Atlético Madrid. Zidane svůj úspěch zopakoval a s Realem Madrid přepsal historii, a to hned dvakrát. Vyhrál totiž s Realem Madrid Ligu mistrů 3x za sebou. Po triumfu nad Atléticem Madrid v roce 2016 přidal vítězství ve finále LM nad Juventusem Turín v roce 2017 a v roce 2018 porazil ve finále milionářské soutěže Liverpool FC. Jak se ukázalo o několik dnů později, byl to jeho poslední zápas na trenérské lavici španělského velkoklubu. Zidane 31. 5. 2018 oznámil rezignaci na post trenéra Realu Madrid.

Úspěchy.

Klubové.

FC Girondins de Bordeaux  Juventus FC  Real Madrid

Trenérské.

Real Madrid

Zinédine Zidane (* 23. června 1972, Marseille) je bývalý francouzský fotbalový záložník a reprezentant alžírského původu, později fotbalový trenér. Všeobecně je považován za jednoho z nejlepších fotbalistů historie, s francouzským národním týmem je mistrem světa i Evropy. Pelé ho roku 2004 zařadil mezi 125 nejlepších žijících fotbalistů. Od ledna 2016 do 31. května 2018 byl trenérem Realu Madrid.Po neúspěšné sezóně 2018/19 Los Blancos se rozhodl do klubu vrátit a od léta 2019 je opět hlavním trenérem Realu Madrid.

Zinedine Yazid Zidane (; born 23 June 1972), popularly known in French as Zizou (), is a French former professional football player who played as an attacking midfielder. He is the current manager of La Liga club Real Madrid. Widely regarded as one of the greatest players of all time, Zidane was an elite playmaker renowned for his elegance, vision, passing, ball control, and technique. He received many individual accolades as a player, including being named FIFA World Player of the Year in 1998, 2000 and 2003, and won the 1998 Ballon d'Or. He was voted Ligue 1 Player of the Year in 1996, Serie A Footballer of the Year in 2001, and La Liga Best Foreign Player in 2002.  Zidane started his career at Cannes before establishing himself as one the best players in the French Division 1 at Bordeaux. In 1996, he moved to Juventus where he won trophies including two Serie A titles. He moved to Real Madrid for a world record fee at the time of €77.5 million in 2001, which remained unmatched for the next eight years. In Spain, Zidane won several trophies, including a La Liga title and the UEFA Champions League. In the 2002 UEFA Champions League Final, he scored a left-foot volleyed winner which is considered to be one of the greatest goals in the competition's history.  Capped 108 times by France, Zidane won the 1998 FIFA World Cup, scoring twice in the final, and was named to the All-Star Team. This triumph made him a national hero in France, and he received the Légion d'honneur in 1998. He won UEFA Euro 2000, and was named Player of the Tournament. He also received the Golden Ball for Player of the Tournament at the 2006 World Cup, despite his infamous sending off in the final against Italy for headbutting Marco Materazzi in the chest. He retired as the fourth-most capped player in France history.


Popis družice.

Tříose stabilizovaná družice s hlavním tělesem nepravidelného, přibližně kvádrovitého tvaru o rozměrech 6,5×3,5×4,5 m je vybavena jedním devítidílným rozkládacím panelem fotovoltaických baterií o délce 22 m a ploše 66 m, dodávajícím minimálně 7 kW elektrické energie (na konci aktivního života) a dobíjejícím pět niklokadmiových akumulátorových baterií. Nese následující vědecké přístroje:  Hlavní úkoly družice jsou:  Systémy družice a sběr dat je zajišťován palubním počítačem, který mj. zajišťuje i kompresi naměřených dat. Data jsou zaznamenávána do polovodičové paměti s kapacitou 96 Gbyte. Přenos naměřených telemetrických a vědeckých dat se uskutečňuje v pásmu K přes stacionární sledovací a spojovou družici DRTS rychlostí 240 Mbit/s, nebo na pozemní stanice ze záznamu v palubní paměti rychlostí 129 Mbit/s. Pro spojení s DRTS je družice vybavena otočnou parabolickou anténou o průměru 1,35 m. Orientační a korekční systém zjišťuje orientace družice v prostoru s využitím detektorů horizontu Země, inerciální plošiny, sledovače hvězd a přijímačů navigačních signálů z družic GPS. Přesnost určení orientace v prostoru je ±0,0004° při autonomním stanovení přímo na družici, resp. ±0,0002° při zpracování dat na Zemi. Stabilita orientace je lepší než ±0,0004°/5 s. Jako výkonné prvky orientace a stabilizace slouží silové setrvačníky, magnetické cívky a systém raketových motorků RCS (Reaction Control Subsystem) na jednosložkové kapalné pohonné látky (hydrazin), z nichž 16 o tahu 16×1 N slouží výhradně pro orientaci a stabilizaci a další čtyři motorky o tahu 4×4 N slouží pro korekce dráhy. Motorky RCS jsou rozděleny do dvou nezávislých skupin po 10 kusech. Zásoby pohonných látek (celkem 180 kg) jsou uloženy ve 3 nádržích.  Hlavní pozemní řídicí středisko se nachází v areálu JAXA Tsukuba Space Center (TKSC).  Družice se pohybuje po heliosynchronní dráze ve výší 692 km, dobou oběhu 98,6 min a sklonem 98,2° k rovníku. Průmět dráhy na zemský povrch se přesně opakuje s periodou přeletů nad určitým místem 48 dní (ve vysokých zeměpisných šířkách je opakovací perioda 2 dny). Předpokládaná doba aktivní životnosti je 3 až 5 roků.

Průběh letu.

Družice byla vypuštěna na oběžnou dráhu z kosmodromu Tanegašima 24. ledna 2006 nosnou raketou H-2A. Týž den byly úspěšně vyklopeny parabolická spojová anténa a panel fotovoltaických baterií.

Daiči (, anglický přepis "Daichi", tj. "Země" nebo "pevnina"), předstartovní označení ALOS (z anglického názvu "Advanced Land Observing Satelllite") je japonská družice pro dálkový průzkum Země. Postavilo ji středisko JAXA v Cukubě (Tsukuba Space Center, TKSC). Provozovatelem je JAXA Earth Observation Research and Application Center (EORC), Tokio (Japonsko) pro kosmickou agenturu Japan Aerospace Exploration Agency (JAXA, dříve NASDA), Tokio (Japonsko). Na sběru, zpracování a archivaci dat se podílejí též Evropská kosmická agentura (ESA), Paříž (Francie) (pro oblast Evropy a Afriky), Národní úřad pro oceán a atmosféru (NOAA), Washington, DC (USA) (pro oblast Severní a Jižní Ameriky) a Geoscience Australia, Symonston, ACT (Austrálie) (pro oblast Austrálie a Oceánie).

Advanced Land Observing Satellite (ALOS), also called Daichi (a Japanese word meaning "land"), is a 4-ton Japanese satellite launched in 2006. After five years of service, the satellite lost power and ceased communication with Earth, but remains in orbit.


Mládí.

Narodil se jako nejmladší ze šesti dětí v rodině jazzového muzikanta Andrewa „Andyho” Armstronga, který pracoval jako řidič kamiónu. Matka pracovala jako servírka v lokální restauraci. Svoji první skladbu "Look for Love" nazpíval již v pěti letech v místní nahrávací společnosti "Fiat Records". Jako malý chtěl také obcházet nemocnice a zpívat nemocným, aby se cítili lépe. Jeho otec Andy zemřel na rakovinu jícnu, když mu bylo deset. Dva roky na to se jeho matka znovu vdala. První elektrickou kytaru zvanou „Blue“ dostal v devíti letech od svého otce a dodnes používá některé její repliky.

Kariéra.

Když mu bylo deset let, seznámil se s Mikem Dirntem ve školním bufetu. Spolu začali hrát heavy metalové skladby od Ozzy Osbournea a dalších. Protože neměl moc v lásce svého otčíma, napsal o čtyři roky později písničku "Why Do You Want Him" o své matce a o „novém“ otci. V patnácti letech založil s Mikem a bubeníkem Johnem kapelu "Sweet Children". Kvůli kapele také v 18 opustil školu . V této době dostal i přezdívku "Two Dollar Bill" - to byla cena, za jakou prodával jointy.  V roce 1990 opustil skupinu její bubeník John Kiffmeyer, aby se mohl věnovat škole. Místo něj nastoupil Tré Cool a skupina se přejmenovala na Green Day jako narážka na marihuanu. Začali cestovat po zemi a přitom přespávali v domech svých fanoušků.  V roce 2005 vydal píseň "Wake me up when September ends" pro svého otce, který zemřel na rakovinu.  V roce 2010 měl svůj debut na Broadway v muzikálu podle hitů Green Day - "American Idiot", kde si zahrál roli drogového dealera St. Jimmyho. Po propagačním turné alba Revolution Radio v roce 2017 (se zastávkou v České republice 21.1.2017), Billie založil novou formaci The Longshot. S touto kapelou stihl vydat zatím jen EP s názvem "Love is for losers".

Osobní život.

V roce 1990 potkal Adrienne Nesser na jedné ranní show v Minneapolis. Vzali se 2. července 1994 během pětiminutového obřadu a den po svatbě Adrienne zjistila, že je těhotná. Jejich první syn Joseph „Joey” Marcicano Armstrong se narodil 28. února 1995 a hraje na bicí v kapele SWMRS. Jejich druhý syn Jakob Danger Armstrong se narodil 12. září 1998 a je také hudebník. Celá rodina teď žije v Berkeley nedaleko San Francisca.  Billie Joe a jeho manželka vlastní Adeline Records.  V roce 2003 byl zadržen za jízdu v opilosti a překročení rychlostního limitu. Nadýchal 0,17% přičemž limit je 0.08%.  V roce 2007 daboval sám sebe ve filmu Simpsonovi ve filmu.  Dne 23. září 2012 bylo oznámeno, že Billie nastoupil do léčebny kvůli závislosti na alkoholu a zneužívání léků na předpis po jeho zuřivém výstupu o dva dny dříve na hudebním festivalu iHeartRadio, kdy rozmlátil svou kytaru a začal uprostřed vystoupení sprostě nadávat pořadatelům, kteří oznámili, že jim do konce vystoupení zbývá 1 minuta. Od tohoto incidentu úspěšně abstinuje.

Billie Joe Armstrong (* 17. února 1972, Oakland, Kalifornie USA) je americký zpěvák a hudebník, frontman punkrockových skupin Green Day a The Longshot.

Billie Joe Armstrong (born February 17, 1972) is an American singer, songwriter, musician, record producer, and actor. Armstrong serves as the lead vocalist, primary songwriter, and lead guitarist of the punk rock band Green Day, co-founded with Mike Dirnt. He is also a guitarist and vocalist for the punk rock band Pinhead Gunpowder, and provides lead vocals for Green Day's side projects Foxboro Hot Tubs, The Network, The Longshot and The Coverups.  Raised in Rodeo, California, Armstrong developed an interest in music at a young age, and recorded his first song at the age of five. He met Mike Dirnt while attending elementary school, and the two instantly bonded over their mutual interest in music, forming the band Sweet Children when the two were 14 years old. The band changed its name to Green Day, and would later achieve commercial success. Armstrong has also pursued musical projects outside of Green Day's work, including numerous collaborations with other musicians.  In 1997, to coincide with the release of "Nimrod", Armstrong founded Adeline Records in Oakland to help support other bands releasing music, and signed bands such as The Frustrators, AFI and Dillinger Four. The record company later came under the management of Pat Magnarella and finally shut down in August 2017.


Definice.

Zde uvedeme definice pro jednotlivé obory matematiky a vztahy mezi nimi.

Definice z teorie množin.

Předpokládejme, že na množině formula_3 jsou definovány relace formula_4 a na množině formula_5 jsou definovány relace formula_6. Řekneme, že zobrazení formula_7 je izomorfismus mezi formula_3 a formula_5 vzhledem k relacím formula_4 a formula_6, pokud platí:  Řekneme, že struktury formula_17 a formula_18 jsou izomorfní, pokud mezi nimi existuje nějaký izomorfismus ve smyslu výše uvedené definice.

Význam definice.

Ačkoli definice může působit složitě a nepřehledně, zachycuje přesně intuici řečenou v úvodním přiblížení:

Definice pro uspořádané množiny.

Uvažujme o množinách formula_19, které mají uspořádání formula_20. Izomorfismus v tomto případě znamená, že pokud je formula_21, pak musí být formula_22.  Dá se snadno ukázat, že v izomorfismu se musí nejmenší prvek zobrazit opět na nejmenší prvek, infimum na infimum, minimální prvek na minimální prvek…

Algebraická definice.

V algebře izomorfismem mezi dvěma algebrami rozumíme bijektivní homomorfismus, tedy zobrazení slučitelné se všemi operacemi na algebře, které je zároveň bijekcí (každému prvku z jedné množiny přiřadí právě jeden prvek z druhé).  Opět se jedná o zvláštní případ výše uvedené definice – uvědomme si, že operace není nic jiného, než konkrétní typ relace.  Dá se snadno ukázat, že v izomorfismu se musí neutrální prvek operace zobrazit na neutrální prvek jí odpovídající operace v druhé množině, obdobně například inverzní prvek opět na inverzní prvek.

Definice pro grafy.

V teorii grafů řekneme, že dva grafy jsou izomorfní, pokud formula_23.

Vztah k homomorfismům.

U algebraických struktur jsou izomorfismem právě bijektivní homomorfismy. To však neplatí pro některé jiné struktury, např. relační struktury nebo topologické prostory (v nichž roli homomorfismu plní spojitá zobrazení). Obecně však platí, že zobrazení mezi dvěma strukturami je izomorfismem, právě když je bijektivním homomorfismem, jehož inverzní zobrazení je také homomorfismem.

Izomorfismus je zobrazení mezi dvěma matematickými strukturami, které je vzájemně jednoznačné (bijektivní) a zachovává všechny vlastnosti touto strukturou definované. Jinými slovy, každému prvku první struktury odpovídá právě jeden prvek struktury druhé a toto přiřazení zachovává vztahy k ostatním prvkům.  O izomorfismech je možno mluvit mezi množinami, algebraickými i relačními strukturami, grafy, modely, metrickými i topologickými prostory a mnoha dalšími strukturami.  Například zobrazení formula_1 z množiny reálných čísel do reálných čísel zachovává sčítání (a je tedy grupovým izomorfismem), ale ne násobení (proto není tělesovým izomorfismem) ani vzdálenost (proto není izomorfismem metrických prostorů, ovšem je homeomorfismem neboli topologickým izomorfismem).  Pokud takové zobrazení existuje (tedy struktury jsou izomorfní), mají obě množiny zcela totožné vlastnosti, takže rozdíl mezi nimi je pouze formální a nepodstatný (z hlediska příslušné teorie). Například funkce arkus tangens je topologickým, ale ne metrickým izomorfismem mezi intervalem formula_2 a reálnými čísly, takže tyto dvě struktury (množiny vybavené metrikou) mají zcela shodné všechny topologické vlastnosti, ale ne všechny metrické.

In mathematics, an isomorphism is a mapping between two structures of the same type that can be reversed by an inverse mapping. Two mathematical structures are isomorphic if an isomorphism exists between them. The word isomorphism is derived from the Ancient Greek: ἴσος "isos" "equal", and μορφή "morphe" "form" or "shape".  The interest in isomorphisms lies in the fact that two isomorphic objects have the same properties (excluding further information such as additional structure or names of objects). Thus isomorphic structures cannot be distinguished from the point of view of structure only, and may be identified. In mathematical jargon, one says that two objects are "the same up to an isomorphism".  An automorphism is an isomorphism from a structure to itself. An isomorphism between two structures is a canonical isomorphism if there is only one isomorphism between the two structures (as it is the case for solutions of a universal property), or if the isomorphism is much more natural (in some sense) than other isomorphisms. For example, for every prime number , all fields with elements are canonically isomorphic, with a unique isomorphism. The isomorphism theorems provide canonical isomorphisms that are not unique.  The term "isomorphism" is mainly used for algebraic structures. In this case, mappings are called homomorphisms, and a homomorphism is an isomorphism if and only if it is bijective.  In various areas of mathematics, isomorphisms have received specialized names, depending on the type of structure under consideration. For example:  Category theory, which can be viewed as a formalization of the concept of mapping between structures, provides a language that may be used to unify the approach to these different aspects of the basic idea.  In geometry, isomorphisms and automorphisms are often called transformations, for example rigid transformations, affine transformations, projective transformations.


Organizační struktura.

Sbor guvernérů.

Správním orgánem Skupiny Světové banky (WBG) je Sbor (či Rada) guvernérů, do níž si každá členská země volí svého guvernéra a jeho zástupce. Guvernér WBG jmenovaný za stát je guvernérem ve všech organizacích skupiny Světové banky. Guvernéry za jednotlivé státy bývají zpravidla ministři financí či guvernéři centrálních bank jednotlivých zemí. Sbor guvernérů se schází jednou ročně, a to na Výročním zasedání společně se Sborem guvernérů sesterské organizace Mezinárodního měnového fondu (MMF). Přijímá strategická rozhodnutí a cíle a schvaluje zásadní dokumenty (stanovy, roční účetní závěrku). Protože se guvernéři setkávají pouze jednou za rok, specifické pravomoci a povinnosti jsou delegovány na 25 výkonných ředitelů, kteří zodpovídají za každodenní chod banky.

Sbor výkonných ředitelů.

Rada výkonných ředitelů je managementem banky. Odpovídá za zabezpečení činností banky a rozhoduje o poskytování půjček, způsobu a rozsahu mobilizace prostředků na světových finančních trzích. Jejím předsedou je prezident Světové banky. Podle stanov IBRD se volí od roku 1992 vždy devatenáct výkonných ředitelů na období dvou let. Celkem má IBRD 25 výkonných ředitelů, z nichž 5 je do funkce jmenovaných (zástupce USA, Japonska, Německa, Francie a Velké Británie) a 20 výkonných ředitelů je volených. Volení výkonní ředitelé reprezentují menší země, které se sdružují ve 20 konstituencích.

Prezident banky.

Nejvyšším představitelem WBG je prezident volený na pětileté období Správní radou. Podle nepsané dohody poválečného vývoje tento post obsazuje Američan, zatímco post generálního ředitele Mezinárodního měnového fondu (MMF) je vyhrazen pro občana některého z evropských států.

Poskytování půjček.

Projekty SB se diskutují s MMF, který také dohlíží na programy hospodářské politiky dané země. V případě půjčky se dlužníkem stává vláda dané členské země. Finanční prostředky takto získané nesmí země použít na pořízení zboží a služeb z jiné země. SB půjčuje na dobu 20 let s pětiletým odkladem splátek na začátku období.  SB obecně vykazuje v rámci tzv. strategické dohody až 85% úspěšnost z hlediska poskytnutých prostředků.  V průměru poskytne SB každý rok zhruba 25 miliard dolarů vládám 80 rozvojových zemí.

Půjčky Česku.

17. dubna 2005 přesunula SB Česko ze skupiny rozvojových zemí do skupiny světových ekonomik (rozvinutých zemí). Vyřazení ze skupiny rozvojových zemí znamená, že Česko nepotřebuje finanční podporu a pomoc a ztrácí tím nároky na úvěry (jež se ale stejně už delší dobu nečerpaly). V současnosti probíhají projekty technické pomoci – zpracování analýz a doporučení v různých oblastech české ekonomiky. Česko upsalo kapitál v celkové hodnotě 761 milionů dolarů, z toho splacená částka tvoří 45,9 milionů dolarů. Díky tomu je podíl Česka na hlasovacích právech ve Světové bance 0,41%.

Dějiny.

Světová banka byla založena v roce 1944 na tzv. Brettonwoodské konferenci v New Hampshire, na pomoc obnovy zemí postižených druhou světovou válkou. První půjčka 250 milionů dolarů byla poskytnuta v roce 1947 Francii na poválečnou obnovu. V roce 1946 měla SB 38 členů, v padesátých a šedesátých letech mnoho bývalých kolonií získalo nezávislost a stalo se členy, v současné době je členem SB 185 zemí.  První ředitel IBRD, Eugene Meyer, odstoupil po 6 měsících soupeření s dozorčí radou (tam své zástupce jmenovaly vlády zakládajících států – ty nebyly nakloněny myšlence nezávislé banky, jejíž dozorčí rada by dohlížela na vedení, ale nezasahovala do běžného rozhodování). Jeho nástupce John McCloy již svou funkci přijal pod podmínkou větší nezávislosti banky. Jedním z nejvlivnějších ředitelů v historii SB byl Robert Strange Mc Namara. Ten v předchozí funkci ministra obrany USA veřejně pochválil Dow Chemical Company za výrobu Napalmu.  Zpočátku se banka snažila chovat podle zákonů trhu – půjčovala na projekty, které mohly samy vyprodukovat zisk. Na konci 50. let měla banka AAA status a mohla tak získávat levné úvěry, které následně půjčovala s nízkým úrokem (ten vytvářel mírný zisk, z něhož se hradil běžný chod banky). Navíc se věřilo, že se zaostalé země mohou rozvíjet, budou-li k tomu mít kapitál. Rychlá industrializace Sovětského svazu v 50. letech v tomto ohledu zanechala velký dojem.  Velikou změnu přinesla 60. léta. V roce 1960 vznikla Mezinárodní asociace pro rozvoj, která měla pomáhat nejméně rozvinutým státům půjčkami nabízenými za nikoli tržních podmínek. Určitým podnětem k této změně bylo osamostatnění bývalých kolonií a obava, že by se tyto mohly přiklonit k SSSR, jako to učinila například Kuba v roce 1959. Od roku 1964 po vojenském převratu v Brazílii až do poloviny 70.let každoročně půjčovala půl miliardy dolarů, ale předchozí demokraticky zvolené vládě půjčit odmítla. Dále v roce 1965 SB poskytla úvěr rasistickému režimu v JAR, navzdory nesouhlasu OSN, vyjádřenému v rezoluci, kterou při té příležitosti vydala. V roce 1979 poskytla SB první ze tří úvěrů na stavbu hydroelektrárny Yacyretá na řece Paraná mezi Argentinou a Paraguayí, v celkové výši jedné miliardy dolarů. V obou zemích ale v té době vládly diktátorské režimy, které první část úvěru utratily ještě předtím, než stavba této hydroelektrárny začala. 50 tisíc lidí bylo násilně přesídleno a kvůli rozsáhlému uplácení v průběhu této stavby projekt přehrady Yacyretá tehdejší argentinský prezident Carlos Menem nazval „pomníkem korupce“.  Nový ředitel Robert McNamara při prvním projevu na výročním zasedání Banky na podzim 1968 prohlásil, že se SB napříště bude zaměřovat přímo na odstraňování chudoby. Novou mantrou tedy měl být místo fyzického kapitálu kapitál lidský. Tento přístup byl přijat, protože se dostavilo rozčarování z poválečného přístupu zaměřeného pouze na továrny a přehrady, které nedokázaly odstranit lidskou bídu. Rolníkovi již tedy život neměla změnit nová továrna, ale komplexní péče o jeho zdraví, osivo, pozemková vlastnická práva a nové zemědělské technologie. Ve stejné době, tedy v roce 1970, šéf Mezinárodní organizace práce, David Morse, ohlásil „sesazení HNP z trůnu“ a Hollis Chenery, známý rozvojový ekonom velebil „optimální růst“ – tedy nikoli nutně maximální růst, který však povede k odstranění chudoby. Chenery byl brzy poté zaměstnán Světovou bankou jako McNamarův hlavní ekonom. V této době se také Světová banka výrazně rozrůstá a rozšiřuje svou působnost do nových oblastí – potravinová bezpečnost, zaměstnanost, výživa, rozvoj venkova, rozvoj měst atd. Nevadilo přitom, že OSN již v té době měla na tyto problematiky specializované složky (Organizace pro výživu a zemědělství, Mezinárodní organizace práce aj.)

Kritika a negativní dopady.

Na setkání v Nairobi v roce 1973 McNamara pronesl několik památných vět, kde zmínil „absolutní chudobu“. „Měli bychom se,“ podle jeho slov, „snažit vymýtit chudobu do konce tohoto století.“ MMF se podílel na některých kritizovaných projektech: SB nenese žádná rizika za své finanční operace, protože zadlužené státy jsou povinné splácet půjčky i v případě neúspěšnosti projektu a SB je navíc jištěna vyžádaným kapitálem. Většina půjčených peněz se tak velice rychle vrací do vyspělých zemí, protože rozvojové země tyto peníze používají na zaplacení zahraničních poradců, nákup techniky a hlavně na financování projektů, které provádějí nadnárodní korporace. Navíc, ve snaze splatit dluhy Světové Bance tak rozvojové země zvyšovaly export svých surovin, jako jediný zdroj tvrdé měny, přičemž s rostoucím množstvím těchto surovin na světovém trhu klesala jejich cena.  Londýnský ekonom Peter Boone v roce 1996 publikoval výzkumnou práci, která zjistila, že zahraniční pomoc šla do spotřeby a nikoli do investic. Proto např. v některých afrických zemích došlo k zastavení či poklesu hospodářského růstu, přestože v 90. letech přesáhl podíl zahraniční pomoci na příjmech průměrné africké země hranici 15 % HDP.  SB v rozvojových zemích podporuje ekonomické reformy založené na privatizaci, liberalizaci, uvolňování obchodních bariér, vyrovnávání veřejných rozpočtů a ozdravení měn. Zejména v případě privatizace se však ukázalo, že šlo až příliš často o neprůhledný přesun majetku z rukou zkorumpovaných vládních úředníků do rukou stejně zkorumpovaných mocenských elit. Jestliže zadlužení rozvojových zemí činilo v roce 1975 60 miliard USD, v roce 1999 to bylo již 706 miliard USD. Země třetího světa přitom každým rokem odvádí jenom na splátkách úroků z úroků 123 miliard USD. Například Nigérie v roce 1978 měla dluh 5 miliard dolarů, v roce 2000 už 30 miliard a mezitím splatila SB 20 miliard. Metoda stabilizace měn navázáním na dolar či měnový koš se rovněž ukázala být chybným krokem, když v roce 1997 vyústila v asijskou finanční krizi.  Podle Rakouského ekonoma Jörga Guida Hülsmanna Světová banka ""pro sebe již dlouho hledá smysluplnou úlohu. Do současnosti udržovala u vesla zkorumpované vlády zemí třetího světa tím, že jim dávala úvěry z kapes západních daňových poplatníků. Tím se získávala v období studené války vojenská spolupráce těchto mocipánů. Dnes je protislužba z jejich strany představována dílčí liberalizací zahraničního obchodu, ze které těží zpravidla podniky, které mají dobré kontakty se Světovou bankou.""

Světová banka (anglicky "World Bank", zkratka WB) je označení pro sdružení dvou specializovaných organizací Organizace spojených národů (OSN), které zajišťují finanční a technickou pomoc rozvíjejícím se zemím s cílem snížit chudobu a zlepšit životní podmínky na celém světě. Tvoří ji Mezinárodní banka pro obnovu a rozvoj (International Bank for Reconstruction and Development – IBRD), která pomáhá středně bohatým a chudým (ale solventním) zemím v ekonomickém růstu, a Mezinárodní asociace pro rozvoj (International Development Association – IDA), která se snaží zabezpečit dostupnost finančních prostředků pro nejchudší země světa, obvykle formou grantů, bezúročných či nízkoúročných půjček.  Spolu s dalšími třemi institucemi SB tvoří Skupinu Světové banky (The World Bank Group – WBG). Ta navíc kromě Světové banky zahrnuje Mezinárodní finanční korporaci (International Finance Corporation – IFC), která financuje soukromé investiční projekty, Multilaterální agenturu pro investiční záruky (Multilateral Investment Guarantee Agency – MIGA), která poskytuje garance pro politická rizika soukromých úvěrů v rozvojových zemích a Mezinárodní centrum pro řešení investičních sporů (International Centre for Settlement of Investment Disputes – ICSID).  V roce 2016 bylo členem Skupiny Světové banky 189 zemí.

The World Bank is an international financial institution that provides loans and grants to the governments of poorer countries for the purpose of pursuing capital projects. It comprises two institutions: the International Bank for Reconstruction and Development (IBRD), and the International Development Association (IDA). The World Bank is a component of the World Bank Group.  The World Bank's most recent stated goal is the reduction of poverty.


Struktura.

Breviář (resp. každý jeho svazek) obvykle vykazuje dělení na několik základních oddílů, z nichž se podle určitých pravidel skládají modlitby pro každý jednotlivý den.  Středověké breviáře někdy mají i další oddíly, odpovídající původnímu rozdělení na jednotlivé knihy užívané při chórové modlitbě. V novodobých breviářích je jejich obsah zařazen na příslušná místa výše vyjmenovaných oddílů.  Potridentské breviáře mají po společných textech o Panně Marii zařazeny mariánské hodinky. Na konci bývá připojen "cestovní" výběr modliteb a krátkých obřadů bezprostředně nesouvisejících s denní modlitbou církve, protože se předpokládalo, že breviář má kněz s sebou víceméně nepřetržitě, nezřídka jako jedinou liturgickou knihu. Někdy také obsahují jeden nebo více dodatkových oddílů textů pro svátky svatých s formuláři svátků specifických pro určité území nebo řeholní společnost ("officia propria").

Dělení na svazky.

Kompletní textový materiál denní modlitby církve na celý liturgický rok je velice rozsáhlý, proto je obvyklé dělit ho pro pohodlí uživatele do několika svazků. Ty jsou rozděleny podle logiky liturgického roku a jsou koncipovány tak, aby na dané období vystačil vždy jeden svazek. Části užívané po celý rok se proto ve všech svazcích opakují.  Historicky nejobvyklejší je dělení na dva nebo čtyři svazky. Některé varianty breviáře reformovaného po Druhém vatikánském koncilu (mj. české vydání Denní modlitby církve z r. 1988 a německý Stundenbuch) opouštějí zásadu "na dané období jeden svazek" a z breviáře vydělují do samostatných svazků lekcionář modlitby se čtením.  Kromě kompletního několikasvazkového breviáře se tisknou také výbory z něj. Nejrozšířenější z nich je "téměř kompletní" breviář v jednom svazku, vynechávající modlitbu se čtením (historicky "diurnál", "horae diurnae"; dnes pro svou oblíbenost mezi katolickými laiky často nazývaný "laický breviář").

Breviář (latinsky "breviarium") je liturgická kniha užívaná v západní církvi, která obsahuje veškeré texty potřebné k soukromé (individuální) modlitbě denní modlitby církve. Bývá vydáván ve více svazcích. Kniha se skládá z žalmů, úryvků biblických knih, vybraných textů svatých, hymnů a křesťanských modliteb.

A breviary (Latin: "breviarium") is a liturgical book used in Western Christianity for praying the canonical hours.  Historically, different breviaries were used in the various parts of Christendom, such as Aberdeen Breviary, Belleville Breviary, Stowe Breviary and Isabella Breviary, although eventually the Roman Breviary became the standard within the Roman Catholic Church.


Původ.

Xerxés byl synem krále Dareia I. a Atossy, dcery zakladatele perské říše Kýra Velikého. Následníkem trůnu se stal poté, co byly odmítnuty nároky jeho nevlastních starších bratrů, narozených v době, kdy Dareios nebyl dosud králem. Svou roli zde sehrály Dareiovy snahy o legitimitu a udržení moci ve vlastním rodě – těm vyhovoval prvorozený syn Kýrovy dcery Atossy lépe než tři synové z předchozího manželství s dcerou Góbryovou, bez vazeb ke královské dynastii.

Nástup na trůn.

Po převzetí vlády v listopadu 486 př. n. l. byl Xerxés konfrontován s revoltou v Egyptě, která trvala déle než rok. Svého bratra Achaimena jmenoval satrapou Egypta a zemi důkladně zpacifikoval. Také v Babylonii propukla vzpoura vedená Bel-šimanim a Šamaš-eribou, při níž byl zabit satrapa Zopyros. Na Xerxův příkaz ji utopili v krvi, jak dokládá zkáza tamních archivů.

Válka s evropskými Řeky.

Po Dareiovi zdědil Xerxés konflikt s evropskými Řeky, konkrétně úkol potrestat Athéňany za jejich vměšování do iónského povstání a vítězství v bitvě u Marathonu. Výpravu proti nim začal chystat již roku 483 př. n. l. Byl prokopán kanál skrze šíji poloostrova Athos. Podél cesty v Thrákii vyrostla síť stanic se zásobami, přes Hellespont nechal král postavit dva mosty. Uzavřel také alianci s Kartágem a připravil Řecko o podporu mocných vládců Syrakus a Agrigenta. Navíc se řada malých řeckých státečků přidala na stranu Peršanů – zejména Thesálie, Théby a Argos. Byla shromážděna rozsáhlá flotila a početná pozemní armáda (Hérodotos tvrdí, že zde bylo téměř dva milióny vojáků, skutečný počet však dosahoval asi kolem dvou set tisíc). Na jaře roku 480 př. n. l. vyrazil Xerxés se svými silami ze Sard, hlavního města Lýdie. Zpočátku se mu vojensky poměrně dařilo. Řecká flotila byla poražena v bitvě u Artemisia, Peršané zvítězili v bitvě u Thermopyl, dobyli Athény a zatlačili Athéňany a Sparťany na jejich poslední linii odporu při korintském Isthmu a Saronském zálivu. Xerxés se ale nechal zlákat Themistoklovou léčkou (navzdory radám Artemisie z Halikarnassu) a zaútočil na řeckou flotilu v nevýhodných podmínkách, místo aby poslal část svého loďstva na Peloponnés a vyčkal rozkladu řecké armády. V bitvě u Salamíny (28. září 480 př. n. l.) zvítězili Athéňané, nicméně válka jako celek rozhodnuta nebyla. Ztráta námořního spojení s Malou Asií však Xerxa přinutila k návratu do Sard. Velká část jeho armády zůstala pod velením Mardonia v Řecku a byla poražena roku 479 př. n. l. ve velké pozemní bitvě u Platají. Stejně nepříznivě skončila i bitva u mysu Mykalé v témže roce, kdy bylo opět zahnáno na ústup královské loďstvo.  Pro perskou říši znamenalo odražení tak pečlivě připravované výpravy první vážný nezdar v její dosavadní historii. Zčásti k němu přispělo určité podceňování protivníka, který početně daleko zaostával za mohutnou perskou armádou, zčásti odhodlanost Řeků ubránit svou svobodu a neschopnost Peršanů uplatnit v členitém řeckém terénu přednosti svých elitních jednotek. Každopádně přešli vítězní Řekové brzy do ofenzívy a znepokojovali západní satrapie říše až do konce Xerxovy vlády, aniž jim v tom král mohl zabránit.

Poslední roky vlády.

O pozdějších Xerxových činech je toho málo známo. Ví se, že na jeho příkaz se Sataspés pokusil obeplout Afriku, ale vítězství Řeků uvrhlo celé impérium do stavu určité apatie, z něhož se vzpamatovávalo jen s obtížemi. Král se osobně angažoval v harémových intrikách a jeho rozhodování se stalo závislým na dvořanech a eunuších. V roce 465 př. n. l. ho nakonec zavraždil vlivný dvořan Artabanos, který dosadil na trůn jeho syna Artaxerxa I.

Stavební činnost.

Podobně jako Dareios I. měl také Xerxés zálibu v kolosálních stavbách, i když z větší části jen dokončoval komplexy, s jejichž stavbou se započalo již za otcova života (Persepolis, Susy). Dochovaly se i některé jeho nápisy psané klínovým písmem v několika jazycích. Svou lásku k umění projevil král roku 480 př. n. l. v dobytých Athénách, kde nedovolil zničit nejkrásnější umělecké předměty a naopak je dal odvézt do Sus a Persepole (bylo mezi nimi např. známé sousoší tyranovrahů Harmodia a Aristogeitona). Také zmíněný kanál u Athosu a mosty přes Hellespont dokládají Xerxovy sklony k monumentalitě.

Xerxés I. (řecky "Ξέρξης", staropersky "Chšajáršá" [  ]; 519–465 př. n. l.) byl perský velkokrál z rodu Achaimenovců vládnoucí od listopadu 486 do srpna 465 př. n. l. Jeho jméno ve staré perštině znamená „vládce hrdinů“. Pojednává o něm biblická kniha Ester, jež ho označuje jménem Achašveróš (hebrejsky אֲחַשְׁוֵרוֹשׁ). V hebrejském textu Bible je o něm též zmínka v knize Ezdráš a v knize Daniel.

Xerxes I (; – August 465 BC), commonly known as Xerxes the Great, was the fourth King of Kings of the Achaemenid Empire, ruling from 486 to 465 BC. He was the son and successor of Darius the Great () and his mother was Atossa, a daughter of Cyrus the Great (), the first Achaemenid king. Like his father and predecessor Darius I, he ruled the empire at its territorial apex. He ruled from 486 BC until his assassination in 465 BC at the hands of Artabanus, the commander of the royal bodyguard.  Xerxes I is notable in Western history for his failed invasion of Greece in 480 BC. His forces temporarily overran mainland Greece north of the Isthmus of Corinth until losses at Salamis and Plataea a year later reversed these gains and ended the second invasion decisively. However, Xerxes successfully crushed revolts in Egypt and Babylon. Roman Ghirshman says that, "After this he ceased to use the title of 'king of Babylon', calling himself simply 'king of the Persians and the Medes'." Xerxes also oversaw the completion of various construction projects at Susa and Persepolis.  Xerxes is identified with the fictional king Ahasuerus in the biblical Book of Esther. That book is broadly considered to be fictional.


Historie.

Infekční příčina onemocnění TSE byla prokázána prof. Gajduskem, patologem slovenského původu žijícím v USA, který již v roce 1957 poukázal na přenos nemoci kuru prostřednictvím rituálního kanibalismu mozku zemřelých domorodců na Nové Guineji. V roce 1966 tuto svoji teorii prokázal úspěšným přenosem kuru z mozku zemřelého domorodce na šimpanze. TSE byly od té doby zahrnuty do skupiny infekčních onemocnění způsobovaných nekonvenčním agens s dlouhou inkubační dobou (pomalé virové infekce – slow virus infections). Vlastní průkaz infekčního agens však po dlouhou dobu nebyl úspěšný. V roce 1982 byla Prusinerem a spol. vytvořena teorie prionů – infekčních, vysoce rezistentních bílkovinných molekul, jakožto zcela nových původců infekčních onemocnění. Za vytvoření prionové teorie získal Stanley B. Prusiner v roce 1997 Nobelovu cenu.  BSE byla u skotu poprvé zjištěna v roce 1986 a v následujících letech byl zjištěn její výskyt i u jiných druhů zvířat. V roce 1996 byla popsána nová varianta Creutzfeldt-Jakobovy nemoci (CJD). Stoupá počet důkazů o podobnosti původce BSE a původce nové varianty CJD. BSE bylo důvodem hospodářského sporu o dovoz a vývoz hovězího masa mezi Anglií a Francií. Název "nemoc šílených krav" získalo toto onemocnění proto, že v pozdních stádiích vyvolává u krav neobvyklé chování. Odborný název poukazuje na to, že jde o onemocnění skotu ("bovinní" = hovězí), které se projevuje pórovatěním mozku, který pak připomíná v pozdějších stadiích houbu ("spongiformní" = houbotvárné; "encefalopatie" = nezánětlivé onemocnění mozku). Předpokládá se, že variantou BSE by mohlo být onemocnění ovcí scrapie (klusavka), ze které by mohlo BSE i pocházet.

Přenos a inkubační doba.

Nemoc má velmi dlouhou inkubační dobu. U krav se uvádí 2 až 8 let. Inkubační doba nové varianty CJD u člověka se odhaduje ještě delší (až přes dvacet let). Na základě vědeckých šetření se usoudilo, že lidé onemocněli v mládí, kdy požili potravu, která obsahovala nervovou tkáň nemocného skotu. Riziko onemocnění člověka v souvislosti s BSE dnes už prakticky díky komplexu ochranných opatření neexistuje. Na jatkách se veškerá nervová tkáň skotu odděluje (celé hlavy, mízní uzliny, mícha a část střeva). Pokud je BSE zjištěna, tak se vrstevnice (o rok starší a o rok mladší) a žijící potomci nemocného kusu utrácejí a taktéž vyšetřují.

Patogeneze.

Prionový celulární protein (PrPC) je přirozeně se vyskytující bílkovina membrán gangliových mozkových buněk, jež je tělu vlastní. Syntéza této bílkoviny je geneticky kódována specifickým prion-proteinovým genem (PrNP). Fyziologickou úlohou PrPC je pravděpodobně účast na regulaci procesů spánku a bdění a na udržování homeostatických mechanismů organismu. Z dosud neobjasněných příčin může PrPC prodělat konformační změnu v patologickou izoformu PrPSc. Molekulární mechanismy patogeneze PrPSc nejsou známy, mají však souvislost s obtížnou degradovatelností této molekuly. Primární struktura PrPC a PrPSc je shodná, liší se však sekundární strukturou (prostorovým uspořádáním molekuly). Sekundární struktura zaujímá u PrPC ze 42 % strukturu a-helixu, u PrPSc zaujímá ze 41 % strukturu b-skládaného listu. Tato změna prostorového uspořádání molekuly má zásadní vliv na její vlastnosti. PrPSc díky ní získává extrémní odolnost vůči chemickým a fyzikálním vlivům a účinkům proteáz.

Epizootologie.

K BSE je vnímavý skot všech plemen, i když převážná část případů byla zaznamenána u mléčného skotu, zejména holštýnského plemene. Podrobná epizootologická šetření ukázala, že zdrojem infekce BSE u skotu bylo zkrmování masokostních mouček, obsahujících infekční materiál z ovcí nemocných scrapie. Začátek zkrmování těchto koncentrátů živočišné bílkoviny skotu s cílem zvýšení jeho produkce spadá do přelomu let 1981/1982. Nástup onemocnění v letech 1985/1986 odpovídá později zjištěné inkubační době.

Veterinární opatření.

V současnosti z hlediska ochrany lidského zdraví je veterinární dozor zaměřen na skot, ovce a kozy. EU vydala 22. května 2001 Nařízení Evropského parlamentu a rady (ES) č. 999/2001, kterým se stanoví pravidla pro prevenci, tlumení a zdolávání některých transmisivních spongiformních encefalopatií. Byl stanoven celoroční systém monitoringu BSE a scrapie, který se provádí ve všech členských státech. Tento program zahrnuje odběr vzorků nervové tkáně za účelem preventivního vyšetření při použití rychlých imunologických testů u skotu staršího 24 měsíců při nutné porážce a veškerého skotu staršího 30 měsíců podléhajícího běžné porážce k lidské spotřebě. Pouze Švédsko může skot vyšetřovat namátkově, ale ročně musí vyšetřit nejméně 10 000 zvířat. Bylo zakázáno krmení přežvýkavců bílkovinami pocházejících ze savců. V tomto nařízení je definován mimo jiné specifikovaný rizikový materiál, který se při porážení skotu vždy úředně zabavuje a beze zbytku likviduje nejprve v kafilériích a vzniklý produkt masokostní moučka likviduje spalováním v cementárnách. Od 1.7.2013 se přestává vyšetřovat BSE z poražených kusů skotu, zůstává vyšetřování z uhynulých zvířat starších 48 měsíců.

Výskyt BSE na území ČR.

V tuzemsku byla tato nemoc vůbec poprvé identifikována v roce 2001 na Vysočině, a to v zemědělském družstvě v Dušejově. Zatím poslední případ BSE byl zjištěn v květnu 2009, a to v Oldřišově na Opavsku. Celkově bylo laboratorně zjištěno a potvrzeno 30 pozitivních případů.

Bovinní spongiformní encefalopatie (BSE, lidově nemoc šílených krav) je prionové onemocnění patřící do skupiny transmisivních spongiformních encefalopatií (TSE). Přenos spongiformní encefalopatie ze skotu, případně odlišného zvířete na člověka vyvolává tzv. variantní Creutzfeldt-Jakobovu nemoc (CJD).

Bovine spongiform encephalopathy (BSE), commonly known as mad cow disease, is a neurodegenerative disease of cattle. Symptoms include abnormal behavior, trouble walking, and weight loss. Later in the course of the disease the cow becomes unable to function normally . The time between infection and onset of symptoms is generally four to five years. Time from onset of symptoms to death is generally weeks to months. Spread to humans is believed to result in variant Creutzfeldt–Jakob disease (vCJD). As of 2018, a total of 231 cases of vCJD have been reported globally. BSE is thought to be due to an infection by a misfolded protein, known as a prion. Cattle are believed to have been infected by being fed meat-and-bone meal (MBM) that contained the remains of cattle who spontaneously developed the disease or scrapie-infected sheep products. The outbreak increased throughout the United Kingdom due to the practice of feeding meat-and-bone meal to young calves of dairy cows. Cases are suspected based on symptoms and confirmed by examination of the brain. Cases are classified as classic or atypical, with the latter divided into H- and L types. It is a type of transmissible spongiform encephalopathy (TSE). Efforts to prevent the disease in the UK include not allowing any animal older than 30 months to enter either the human food or animal feed supply. In Europe all cattle over 30 months must be tested if they will become human food. In North America, tissue of concern, known as specified risk material, may not be added to animal feed or pet food. About 4.4 million cows were killed during the eradication program in the UK. Four cases were reported globally in 2017, and the condition has been deemed to be nearly eradicated. In the United Kingdom, from 1986 to 2015, more than 184,000 cattle were diagnosed with the peak of new cases occurring in 1993. A few thousand additional cases have been reported in other regions of the world. It is believed that a few million cattle with the condition likely entered the food supply during the outbreak.


Charakteristika řádu.

Typickým znakem motýlů jsou dva páry vzdušnicemi protkaných křídel, která jsou pokryta drobnými šupinkami ("squamulae"). Šupinky pokrývají hustě rub i líc křídel a překrývají se jako tašky na střeše. Lesklé zbarvení motýlích křídel je způsobeno lomem světla na těchto šupinkách a společně s pigmenty pteriny dávají vzniknout nádherným barvám, které jsou vlastní tisícům motýlích druhů.  Vědecký název motýlů, "lepidoptera", znamená „šupinokřídlí“. Ve starší české literatuře jsou pak motýli skutečně označování jako šupinokřídlý hmyz.  Motýli z čeledi nesytkovitých ("Sesiidae"), mají křídla krytá šupinkami jen první dny po vylíhnutí z kukly, později šupinky ztrácejí a nakonec mají křídla průhledná, bez šupinek, má to prostý důvod – ochrana před nepřáteli. Připomínají totiž blanokřídlé (tj. vosy a sršně). Dalším znakem motýlů je savé ústní ústrojí dospělců (sosák). V klidu je stočené a když dojde k podráždění chuťového ústrojí na chodidlech, reflexivně se natáhne.  Primitivní čeleď chrostíkovníkovitých sosák nemá, některé druhy motýlů mají ústní ústrojí zakrnělé a v dospělosti nepřijímají potravu. Obecně ale platí, že dospělí motýli se živí nektarem a jsou tak užiteční jako opylovači květů.  Motýli jsou gonochoristé s dokonalou proměnou. Jejich larvy, housenky, mají kousací ústní ústrojí, až na výjimky jsou býložravé a specializované na určitý druh rostliny nebo rostlinnou čeleď. Tělo housenky se skládá z hrudi, která nese tři páry článkovaných končetin, a zadečku tvořeného deseti články s různým počtem panožek.  Housenky jsou vítanou potravou mnoha živočichů, mnoho druhů se pasivně chrání pomocí trnů, chlupů, nepříjemné chuti nebo zápachu, či jen pomocí ochranného zbarvení.  Samičky kladou až několik tisíc vajíček, zpravidla na rostlinu, kterou se živí housenky. Housenky se živí rostlinnou potravou a po určité době se zakuklí. Většina housenek spřádá vlákna, některé druhy předou společná hnízda (bourovec prsténčivý) nebo kokony.  Motýli, kteří nežijí v tropických oblastech, musejí vyřešit problém přežití zimy. Nejčastěji přezimují pouze vývojová stadia, housenky nebo kukly. Někdy přezimují dospělí motýli (např. babočka kopřivová, žluťásek řešetlákový). Některé druhy jsou tažné (babočka admirál, babočka bodláková, monarcha stěhovavý).

Evoluce.

Podle nových poznatků se první zástupci skupiny Lepidoptera objevují na začátku druhohorní éry, konkrétně na přelomu triasu a jury (asi před 200 miliony let). Dokládají to objevy fosilních šupinek z křídel, učiněné na území severního Německa.

Motýli a člověk.

Krásu motýlích křídel i schopnost dospělých motýlů opylovat květy člověk odedávna vítal a uznával. Avšak housenky některých druhů mohou působit značné škody. Některé druhy se živí kulturními rostlinami (např. bělásek zelný, píďalka zhoubná) nebo způsobují „červivost“ ovoce (např. obaleč jablečný, obaleč švestkový), jiné znehodnocují potraviny (např. mol obilný, zavíječ moučný, zavíječ domácí) či tkaniny (mol šatní). Nechvalně známá bekyně mniška při přemnožení způsobuje holožíry a zničení tisíců hektarů lesa. V poslední době se na území ČR rozšířila nepůvodní klíněnka jírovcová, která poškozuje listy jírovce maďalu. V Česku zatím nemá přirozeného nepřítele.  Bourec morušový je domestikovaným druhem motýla, dospělci nejsou schopni přežít bez pomoci člověka. Vlákno ze zámotků se spřádá na surové hedvábí, samotné kukly slouží jako potravina.

Motýli a můry.

Motýli se běžně dělí na denní a noční motýly, takzvané soumračné, toto dělení je ale účelové a neodpovídá vědeckému systému.  Rozdíly mezi denním a nočním motýlem:

Systém motýlů.

Řád motýli zahrnuje asi 130 čeledí, v systému motýlů ale nepanuje přílišná shoda mezi jednotlivými autory.

Významné sbírky.

Motýlí domy.

Speciální zoologické a botanické zahrady se živými motýly. Během posledních 30 let jich byly otevřeny stovky po celém světě, některé nesou název Motýlí domy, Butterfly garden, jiné Papilliorama.

Motýli (Lepidoptera Linné, 1758) tvoří druhý největší řád hmyzu, hned po broucích. Jsou rozšířeni na celém světě kromě Antarktidy, řád čítá kolem 180 000 druhů. Motýly se zabývá lepidopterologie.

Lepidoptera ( , from Ancient Greek "lepís" “scale” + "pterón" “wing”) is an order of insects that includes butterflies and moths (both are called lepidopterans). About 180,000 species of the Lepidoptera are described, in 126 families and 46 superfamilies, 10 per cent of the total described species of living organisms. It is one of the most widespread and widely recognizable insect orders in the world. The Lepidoptera show many variations of the basic body structure that have evolved to gain advantages in lifestyle and distribution. Recent estimates suggest the order may have more species than earlier thought, and is among the four most speciose orders, along with the Hymenoptera, Diptera, and Coleoptera.  Lepidopteran species are characterized by more than three derived features. The most apparent is the presence of scales that cover the bodies, wings, and a proboscis. The scales are modified, flattened "hairs", and give butterflies and moths their wide variety of colors and patterns. Almost all species have some form of membranous wings, except for a few that have reduced wings or are wingless. Mating and the laying of eggs are carried out by adults, normally near or on host plants for the larvae. Like most other insects, butterflies and moths are holometabolous, meaning they undergo complete metamorphosis. The larvae are commonly called caterpillars, and are completely different from their adult moth or butterfly forms, having a cylindrical body with a well-developed head, mandible mouth parts, three pairs of thoracic legs and from none up to five pairs of prolegs. As they grow, these larvae change in appearance, going through a series of stages called instars. Once fully matured, the larva develops into a pupa. A few butterflies and many moth species spin a silk case or cocoon prior to pupating, while others do not, instead going underground. A butterfly pupa, called a chrysalis, has a hard skin, usually with no cocoon. Once the pupa has completed its metamorphosis, a sexually mature adult emerges.


Život.

Narodil se jako druhý syn Lorenza Medici, zvaného Nádherný ("Il Magnifico"). Na kněžské dráze postupoval nesmírně rychle. Už jako sedmiletý byl přijat do duchovního stavu (dostal tonzuru), jako třináctiletý byl jmenován za kardinála-diákona. V letech 1489–1491 studoval teologii a církevní právo v Pise. V sedmnácti letech vstoupil do posvátného kolegia v Římě, zakrátko však, po smrti svého otce v roce 1492, kolegium opustil a vrátil se do Florencie. Když jeho rodina musela odejít do vyhnanství, putoval Francií, Německem a Nizozemím a v roce 1500 se vrátil do Říma. Tam se věnoval literatuře, malířství, divadlu a hudbě. Po smrti papeže Alexandra VI. začal získávat politický vliv. V roce 1512 se mu podařilo obnovit vládu Medicejských nad Florencií, kde panoval až do konkláve, a i jako papež, až do své smrti.  Lev X. byl typický renesanční panovník, pokrytecký politik a nepotista. Své příbuzné podporoval všude, i mimo Florencii. Od něho pochází známy výrok, který napsal svému bratrovi: „Užívejme papežství, když nám ho Bůh dal“. S Francií uzavřel konkordát, který, ačkoli ho římská kurie přijala jen s těžkostmi, byl platný až do francouzské revoluce. V roce 1517 zmařil plány některých bouřících se kardinálů, kteří ho chtěli otrávit, když jejich vůdce Alfonsa Petrucciho dal popravit, některé dal uvěznit a na takto vyprázdněná místa v kardinálském kolegiu 1. července jmenoval jednatřicet nových kardinálů.  Papežova diplomacie měla velmi křivolakou podobu. Nejprve se zdálo, že podporuje Františka I. Francouzského, jindy kurfiřta Fridricha Saského, a až když to bylo nevyhnutelné, uznal Habsburka Karla I. Španělského a uzavřel s ním spojenectví proti Francii.  Vzhledem k tomu, že se při zvolení za papeže zavázal přísahou pokračovat v pátém lateránském koncilu, 27. dubna 1513 otevřel jeho šesté zasedání. Další zasedání tohoto koncilu se letmo dotkla reformy a bylo zřejmé, že konciloví otcové si byli vědomi nešvarů v církvi, které přímo křičely po odstranění. Byla sice zřízena reformní komise, byly vydány i reformní dekrety, ale ke skutečné nápravě nedošlo. Ačkoli sněm trval pět let a měl 12 zasedání, nevykonal pro církev nic závažného. Když 10. března 1517, po nařízení křižácké výpravy proti Turkům a zavedení tříleté daně pro benefici, která měla tuto výpravu financovat, Lev zakončil pátý lateránský koncil, bylo jasné, že ani koncil, ale ani papežové, Julius II. nebo Lev X., nepochopili vážnost situace v církvi. Nešlo jim vážně o reformu, což se stalo pro církev osudné.  Podle historiků Lev X. byl bezstarostný a požitkářský člověk, mecenáš umění a znovuzakladatel římské univerzity, ale i lehkomyslný marnotratník, který získával peníze i takovým způsobem, že dával do záložny palácový nábytek, drahé příbory a nádoby. Kromě svých radovánek musel financovat i své války, zejména vyhlášenou křižáckou výpravu a v neposlední řadě výstavbu chrámu sv. Petra. Kromě půjček si obstarával peníze prodáváním úřadů, dokonce i kardinálských titulů. Na výstavbu svatopetrského chrámu obnovil odpustky, které schválil jeho předchůdce Julius II., a zařídil, aby odpustky propagovali kazatelé v kostelech. Když v lednu 1517 začal o odpustcích kázat dominikán Jan Tetzl, augustiniánský mnich Martin Luther zareagoval tím, že na protest přibil na dveře kostela ve Wittenbergu svých 95 tezí. Začátkem roku 1518 Lev nařídil generálnímu představenému augustiniánské řehole, aby Luthera umlčel. Nařízení bylo bez úspěchu. Po diskusích mezi teologem Janem Eckem a Martinem Lutherem v Lipsku v roce 1519, vydal Lev X. bulu "Exsurge Domine" (15. června 1520), v které odsoudil Luthera v 41 bodech. Když Martin Luther bulu veřejně spálil, papež ho exkomunikoval v bule "Decet Romanum pontificem", vydané 11. října 1521, v které též anglickému králi Jindřichu VIII. udělil titul „Obhájce víry“ za to, že vydal knihu, v které proti Lutherovi obhajoval sedm svátostí.  Ze situace, která vznikla, se dá usoudit, že ani papež, ani římská kurie nepochopili význam reformace, která právě probíhala v celé církvi.  Lev X. je pohřben v kostele Santa Maria sopra Minerva v římské čtvrti Pigna.

Lev X. (vlastním jménem Giovanni Medici, 11. prosince 1475 – 1. prosince 1521) byl 217. papežem. Pocházel z rodu Medicejských. Zvolen byl 9. března 1513. Byl nástupcem Julia II. Úřad římského biskupa zastával až do své smrti 1. prosince 1521.

Pope Leo X (born Giovanni di Lorenzo de' Medici, 11 December 14751 December 1521) was pope and ruler of the Papal States from 9 March 1513 to his death on 1 December 1521.  Born into the prominent political and banking Medici family of Florence, Giovanni was the second son of Lorenzo de' Medici, ruler of the Florentine Republic, and was elevated to the cardinalate in 1489. Following the death of Pope Julius II, Giovanni was elected pope after securing the backing of the younger members of the Sacred College. Early on in his rule he oversaw the closing sessions of the Fifth Council of the Lateran, but struggled to implement the reforms agreed. In 1517 he led a costly war that succeeded in securing his nephew as Duke of Urbino, but which reduced papal finances.  In Protestant circles, Leo is associated with granting indulgences for those who donated to reconstruct St. Peter's Basilica, a practice that was soon challenged by Martin Luther's 95 Theses. He refused to acknowledge the legitimacy of the demands of what would become the Protestant Reformation, and his Papal Bull of 1520, "Exsurge Domine", condemned Martin Luther's condemnatory stance, rendering ongoing communication difficult.  He borrowed and spent money without circumspection and was a significant patron of the arts. Under his reign, progress was made on the rebuilding of St. Peter's Basilica and artists such as Raphael decorated the Vatican rooms. Leo also reorganised the Roman University, and promoted the study of literature, poetry and antiquities. He died in 1521 and is buried in Santa Maria sopra Minerva, Rome. He was the last pope not to have been in priestly orders at the time of his election to the papacy.


Život.

Zikmund zpočátku usiloval o nástupnictví po svém nejstarším bratrovi českém a uherském králi Vladislavu Jagellonském. Smlouvami ve Vídni z roku 1515 rezignoval na nástupnické právo v Uhrách ve prospěch Habsburků. Za to se císař Maximilián I. Habsburský musel vzdát spojenecké smlouvy s velikým knížetem moskevským Vasilijem III. a případné podpory řádu německých rytířů v Prusku, s nímž měl Zikmund spory.  Listinou z 27. listopadu 1499 získal od svého bratra Vladislava jako léno Hlohovské knížectví. Poté získal v prosinci 1501 také Opavské knížectví, vykoupené od Jánoše Korvína, a v září 1504 byl jmenován nejvyšším královským místodržitelem Slezska.  Vedl tři války s Moskvou v letech 1507–1508, 1512–1522 a 1534–1537, během nichž Litva přišla mimo jiné o strategický důležitý Smolensk (1514).  V roce 1519 mu byl udělen Řád zlatého rouna (č. 161)  Roku 1519 vstoupil do války s řádem německých rytířů, v jehož čele stál jeho synovec Albrecht Hohenzollernský. Ten přijal roku 1525 luteránskou reformaci, Prusy sekularizoval a složil za ně Zikmundovi lenní slib. V letech 1526–1529 přivtělil do polského státu dosud samostatné mazovské vévodství, kde zemřel poslední piastovský vládce Jan IV. Roku 1537 musel čelit odboji šlechty, které nakonec ustoupil.  Za Zikmundovy vlády došlo ke kulturnímu rozkvětu Polska v duchu renesance, jejíž nástup byl spojen s královou druhou chotí Bonou Sforza. Společně s ní přišlo k polskému dvoru i její početné dvořanstvo. Následný společenský život na královském dvoře se stal vzorem i pro společnost z vyšších polských kruhů. Královna nezůstala jen u toho a začala zvát do Polska ty nejvýznamnější architekty a umělce.

Manželství a potomci.

V době nástupu na trůn byl svobodný, přestože mu bylo již téměř čtyřicet let a měl pouze nemanželské potomky (s dlouholetou milenkou Kateřinou Telničankou).

Zikmund I. Starý (1. listopadu 1467 Kozienice – 1. dubna 1548 Krakov), syn Kazimíra IV. Jagellonského a Alžběty Habsburské, byl polským králem a litevským velkoknížetem v letech 1506–1548.

Sigismund I the Old (, ; 1 January 1467 – 1 April 1548) was King of Poland and Grand Duke of Lithuania from 1506 until his death in 1548. Sigismund I was a member of the Jagiellonian dynasty, the son of Casimir IV and younger brother of kings John I Albert and Alexander I Jagiellon. He was nicknamed "the Old" in later historiography to distinguish him from his son and successor, Sigismund II Augustus.  Sigismund was born in the town of Kozienice in 1467 as the fifth son of Casimir IV and his wife Elizabeth of Austria. He was one of thirteen children and was not expected to assume the throne after his father. Sigismund's eldest brother and rightful heir Vladislaus II instead became the King of Bohemia, Hungary and Croatia as the successor to George of Poděbrady in Bohemia and then to Matthias Corvinus in Hungary, thus temporarily uniting these kingdoms. When Casimir died, the Polish-Lithuanian realm was divided between the remaining two older sons, with John Albert being crowned King of Poland, and Alexander as Grand Duke of Lithuania. Alexander inherited Poland following John Albert's sudden death in 1501. Hence, Sigismund's reign only began when he succeeded Alexander to both titles in 1506 at the age of 39.  A capable monarch and a patron of arts, Sigismund established Polish rule over Ducal Prussia and annexed the Duchy of Mazovia with Warsaw, whilst retaining the nation's wealth and prominence in the region. He assured that his nephew Albert, Duke of Prussia, and his Protestant successors will pay a feudal homage or tribute to Polish monarchs as a sign of political and diplomatic dependence. This was observed until the Treaty of Bromberg in 1657 when Prussia gained its sovereignty. Sigismund and commander Jan Amor Tarnowski also defeated Moldavia at Obertyn in 1531 and Muscovy in 1535, thereby strengthening the country's eastern borders. His 42-year reign was further marked by decisive contributions to Polish architecture, cuisine, language and customs, especially at the behest of his second wife, the Italian-born Bona Sforza. Italian styles and fashions dominated at the height of the Polish Renaissance and Polish Golden Age, which developed the Roman Catholic identity of Poland. He was commemorated on a contemporary 200-złoty banknote.


Etymologie jména.

Název pochází z latinského slova "Sequana", které vzniklo z galského slova "Sicauna", zastaralé české exonymum je "Sekvana."

Průběh toku.

Pramenná oblast řeky se nachází v jižní části náhorní planiny Langers poblíž města Dijon. Od místa pramenu teče v široké dolině severozápadním směrem přes Pařížskou pánev k Paříži, kterou protéká v délce 50 km a především pod ní je koryto členité. Nedaleko města Le Havre ústí do Seinské zátoky Lamanšského průlivu, přičemž vytváří nálevkovitý estuár, který je dlouhý 25 km a široký 2 až 10 km.

Vodní režim.

Zdrojem vody jsou především dešťové srážky. Nejvyšších vodních stavů dosahuje od listopadu do března. V létě nakrátko voda opadá. Průměrný průtok vody v Paříži činí přibližně 250 m³/s a poblíž ústí 450 až 500 m³/s, maximální pak až 8000 m³/s. Vliv přílivu se projevuje až do vzdálenosti 35 km nad město Rouen, kde tomu je přizpůsobena kanalizační síť. Velikost přílivu činí v Le Havre 7,5 m a v Rouenu 2 m. Během silných povodní je zaplavovaná okolní krajina, přičemž zaplavení Paříže zabraňují hydrotechnická díla na řece a jejich přítocích nad městem.

Využití.

Vodní doprava.

Řeka je hlavní dopravní tepnou Francie. Vodní doprava je možná až do města Troyes. V horní části bočním kanálem a od ústí Aube níže už přímo po řece. Do ústí řeky lodě z důvodu vysokých přílivů vplouvají přes Tancarvilleský kanál. Námořní lodě s ponorem do 6,5 m mohou plout do vzdálenosti 120 km od moře do Rouenu, dále do Paříže s ponorem do 3,2 m a výše s ponorem do 1,3 m. Hlavní přístavy na řece jsou již jmenované Paříž, Rouen a Le Havre. Řeka je významnou vodní cestou spojující Pařížskou aglomeraci nejen s mořem ale pomocí vodních kanálů i s dalšími řekami (Somma, Šelda, Máza, Rýn, Saôna, Loira). Do roku 2025 má být vybudována velkokapacitní vodní cesta Seina-Severní Evropa, která řeku napojí na síť evropských vodních cest.

Seina (výslovnost: [séna], ) je řeka v severní Francii, dlouhá 776 km. Plocha povodí měří 78 650 km², z čehož 40 km² leží v Belgii.

The Seine ( , ; ) is a river and an important commercial waterway within the Paris Basin in the north of France. It rises at Source-Seine, northwest of Dijon in northeastern France in the Langres plateau, flowing through Paris and into the English Channel at Le Havre (and Honfleur on the left bank). It is navigable by ocean-going vessels as far as Rouen, from the sea. Over 60 percent of its length, as far as Burgundy, is negotiable by commercial riverboats, and nearly its whole length is available for recreational boating; excursion boats offer sightseeing tours of the river banks in Paris, lined with top monuments including the cathedral ofNotre-Dame, the Eiffel Tower, the Louvre Museum and Musée d'Orsay.  There are 37 bridges within Paris and dozens more spanning the river outside the city. Examples in Paris include the Pont Alexandre III and Pont Neuf, the latter of which dates back to 1607. Outside the city, examples include the Pont de Normandie, one of the longest cable-stayed bridges in the world, which links Le Havre to Honfleur.


Historie.

Pozemky, které byly dříve označovány jako "Marylebone Park" byly královským majetkem po mnoha staletí a byly pronajímány vévodovi z Portlandu jako honitba.  Když v roce 1811 nájemní smlouva vypršela, princ regent (později král Jiří IV.) pověřil architekta Johna Nashe vytvořením plánu rozvoje této oblasti. Nash navrhl výstavbu královského paláce a větší množství samostatných domků pro jeho přátele. Po zahájení výstavby v parku v roce 1818 byly tyto plány redukovány, král nechal místo toho později postavit Buckinghamský palác a park byl zpřístupněn pro veřejnost. Přesto byla většina plánovaných teras a domů postavena. Regent's Park byl začleněn do dalších Nashových projektů pro krále Jiřího IV. – "Regent Street" a "Carlton House Terrace", které měly vytvořit novou tvář města od St. James's Park až po "Parliament Hill".  V době Letních olympijských her 2012 se měly v tomto parku konat soutěže baseballu a softballu, ale tyto druhy byly z programu olympijských her vypuštěny. Část trasy cyklistického závodu povede tímto parkem.

Popis.

Park je ohraničen silnicí, která je nazývána Vnějším okruhem (4,3 km) a uvnitř parku je další komunikace – Vnitřní okruh. S výjimkou cest spojujících tyto dva okruhy jsou další komunikace vyhrazeny pro pěší.  Jih, východ a většina západní části parku jsou lemovány bíle omítnutými terasovitými domky navrženými architektem Johnem Nashem. Severní části parku protéká "Regent's Canal", který spojuje Grand Union Canal s bývalými Londýnskými doky.  Park, který má plochu 2,0 km², je většinou tvořen otevřenými loukami se zahradami, jezerem s volavkami, vodopádem a možností projížďky na loďce, sportovními hřišti a hřišti pro děti. Sportovní hřiště byla obnovena v letech 2002 až 2004 a od roku 2005 se staví nový sportovní pavilon.  V severovýchodní části parku se nachází Londýnská zoologická zahrada.  Několik květinových zahrad, včetně zahrady královny Marie s rozáriem obsahujícím na 40 000 růží, je přístupno pro veřejnost uvnitř Vnitřního okruhu, v jehož hranicích se nachází také amfiteátr. Sídlo velvyslanectví USA – "Winfield House", stojí na soukromém pozemku v západní části parku.  Poblíž se nachází Hlavní mešita, jejíž silueta je viditelná z části parku. Mimo hranice Vnitřního okruhu, v jižní části se nachází "Regent's College" – sdružení vysokých škol, která je mimi jiné sídlem "Regents Business School London", "The European Business School" a "British-American College London".  Bezprostředně na sever od parku se rozprostírá "Primrose Hill", park s nádherným výhledem na Westminster a City, který vlastní a spravuje Corporation of London.

Regent's Park (oficiálně The Regent's Park) je jedním z Královských parků v Londýně. Tvoří severní část centrálního Londýna, zasahuje do městských částí Westminster a Camden.

Regent's Park (officially The Regent's Park) is one of the Royal Parks of London. It occupies high ground in north-west Inner London, administratively split between the City of Westminster and the Borough of Camden (and historically between Marylebone and Saint Pancras parishes). It contains Regent's University and the world-famous Zoo.  The Park was designed by John Nash and James and Decimus Burton. Its construction was financed privately by James after the Crown Estate rescinded its pledge to do so. The park is Grade I (highest) listed on the Register of Historic Parks and Gardens.


Technika pro makrofotografii.

Makrofotografie lze vytvářet pomocí zrcadlovek (SLR/DSLR) s makroobjektivem, případně při použití speciálního vybavení (viz níže). Kompaktní fotoaparáty zpravidla mají schopnost ostřit na velmi blízké objekty, nejedná se ale o pravé makro, jelikož zvětšení málokdy dosahuje poměru 1:1. Kompakty nemohou využívat speciální makropříslušenství vyjma předsádkových čoček. Zrcadlovky sice nemohou bez makroobjektivu/makropříslušenství vytvářet makrofotografie, ale na rozdíl od kompaktů mají široké množství příslušenství a dokážou dosáhnout mnohonásobně větších zvětšení i podstatně lepší kresby.

Makroobjektiv.

Objektiv speciálně konstruovaný pro makrofotografii s maximálním zvětšením obvykle 1:1. Vyznačuje se ostrou kresbou i při velkých clonách, vysokou světelností a optimalizací ostření na krátké vzdálenosti. Ohniska makroobjektivů se nejčastěji pohybují v rozmezí 90–150 mm (méně často 35–200 mm, ale existuje i 15mm širokoúhlý makroobjektiv). Tyto objektivy se dají použít i na jiné účely než jen makro (portrét, krajinný detail, apod.), protože dokáží ostřit v celém rozsahu až na nekonečno – na rozdíl od focení s jiným makropříslušenstvím. Zpravidla bývají opticky velice kvalitní.  Speciální makroobjektivy mají zvětšení větší než 1:1 – Minolta AF 3x-1x umí zvětšení až 3:1 a Canon MP-E 65 umí až 5:1. Neostří ovšem až na nekonečno.

Mezikroužky.

Mezikroužky lze použít u přístrojů s výměnnými objektivy. Mezikroužek neobsahuje žádné optické členy, jeho jediná funkce spočívá v oddálení objektivu od těla aparátu, čímž se posune (výrazně zkrátí) zaostřovací rozsah použitého objektivu. Při použití mezikroužku/ů dochází, na rozdíl od předsádkových čoček, ke snížení světelnosti optické soustavy a objektiv taktéž není schopen zaostřit na nekonečno. Navíc se může stát, že při použití mezikroužků se zhorší kresba objektivu, jelikož objektiv je vyladěný na určitou vzdálenost od snímače a při oddálení se začne kupříkladu dříve projevovat difrakce.  Není nutné (a mnohdy ani žádoucí) kombinovat mezikroužek případně mezikroužky s makroobjektivem, kvůli obvykle poměrně dlohému ohnisku makroobjektivů a tím pádem menšímu zvětšení výsledné optické sestavy. Objektivem s kratší ohniskovou vzdáleností v kombinaci s mezikroužky dosáhneme většího zvětšení, než při použití delšího objektivu a stejné délky mezikroužků.  Mezikroužky dělíme na manuální a automatické. Manuální mezikroužky neumožňují přenos clony mezi tělem fotoaparátu a objektivem, takže je nutné, aby na použitém objektivu byl tzv. clonový kroužek, aby byl fotograf schopen přiclonit kvůli dosažení lepší kresby objektivu a/nebo kvůli možnosti měnit hloubku ostrosti. Často se k tomuto používá levný starý širší objektiv z bazaru. Automatické mezikroužky elektronicky, případně mechanicky přenáší nastavenou clonu (v závislosti na systému), čímž umožňují měnit zaclonění objektivu i u moderních objektivů bez clonového kroužku.

Makroměch.

Makroměch je speciální zařízení, které funguje obdobně jako mezikroužek, jen s tím rozdílem, že má plynule nastavitelnou délku. Umožňuje tak plynule měnit dosažené zvětšení. Vyrábí se i konstrukce umožňující připevnit k makroměchu reverzní objektiv, kdy pak lze dosáhnout extrémních zvětšení.

Předsádková čočka / makropředsádka.

Předsádková čočka se upevní před objektiv a její pomocí dojde k výraznému zkrácení rozsahu zaostřitelných vzdáleností, tudíž i k většímu zvětšení. Její optická mohutnost se uvádí v dioptriích. Při jejím použití objektiv není schopen zaostřit na nekonečno, nejdelší možná vzdálenost je pak převrácená hodnota optické mohutnosti použité čočky. Při použití čočky 1D pak místo nekonečna bude maximální zaostřitelkná vzdálenost 1m, při použití čočky 2D bude místo nekonečna maximální zaostřitelná vzdálenost 50cm, apod. Levné jednočlenné předsádkové čočky se často prodávají v sadách s různou optickou mohutností (zpravidla 1D, 2D, 4D a 10D), kdy lze čočky vzájemně kombinovat a použít jich několik zároveň pro dosažení většího zvětšení. Jejich použitím se zhoršují optické vady objektivu, obzvláště barevná vada (barevné kontury na kontrastních hranách) a klesá ostrost na okrajích obrazu.  Existují i kvalitní předsádkové čočky složené z několika optických členů (achromatické, apochromatické) eliminující barevnou vadu (chromatickou aberaci) a zpravidla nedeformují obraz, jako výrazně levnější jednoduché makropředsádky. Použitím achromatické nebo apochromatické makropředsádky s makroobjektivem dosáhneme zvětšení většího, než 1:1, aniž by docházelo k výraznějšímu zhoršení kresby optické sestavy. Při použití makropředsádky nedochází k poklesu světelnosti optické sestavy. Velmi dobrou volbou, bereme-li v potaz poměr cena-výkon, je makropředsádka Raynox DCR-250.  Předsádkové čočky jsou jedinou speciální makropomůckou, kterou lze použít i na kompaktních fotoaparátech.

Reverzní objektiv.

Pomocí reverzního kroužku lze k objektivu fotoaparátu připevnit druhý objektiv obráceně (předními členy k sobě). Zpravidla se používá vysoce světelný objektiv s kratší ohniskovou vzdáleností, nasazený na zacloněný objektiv s dlouhým ohniskem, který je na těle fotoaparátu. Reverzní objektiv umožňuje velké zvětšení (vypočítáme ho jako poměr ohniska objektivu na těle poděleného ohniskem reverzního objektivu). Proti obyčejné předsádkové čočce eliminuje optika reverzního objektivu barevnou vadu. Pomocí jiného typu reverzního kroužku lze nasadit obrácený objektiv přímo na bajonet fotoaparátu. Je velice vhodné, aby tento reverzně použitý objektiv měl clonový kroužek, jinak nebude možno měnit clonu použitého objektivu. S výhodou se dá použít levný starý širší objektiv z bazaru. Platí opět, že čím je širší ohnisko reverzního objektivu, tím většího zvětšení dosáhneme. Tento reverzní kroužek lze kombinovat s mezikroužky, případně makroměchem. Výhodou je, že při tomto způsobu použití reverzního objektivu zůstává zaostřovací vzdálenost konstantní při jakémkoliv zvětšení – je rovna typické vzdálenosti bajonet-snímač, tzn. cca 45 mm od bajonetu reverzního objektivu (závislé na výrobci systému) a případné mezikroužky nebo makroměch na ni nemají vliv. Oddálením reverzního objektivu od smímače dosáhneme většího zvětšení za cenu zhoršení světelnosti optické soustavy.

Telekonvertor.

Při použití telekonvertoru s makroobjektivem dosáhneme zvětšení většího než 1:1 – to je závislé na síle telekonvertoru (1,4:1 – 1,7:1 – 2:1). Použití telekonvertoru prodlouží ohniskovou vzdálenost, ale zachová nejkratší zaostřitelnou vzdálenost. Negativní vlastností je pokles světelnosti soustavy a možný pokles ostrosti (zhoršení kresby).  Výše uvedené příslušenství lze kombinovat pro dosažení většího zvětšení, kupříkladu makroobjektiv s a(po)chromatickou makropředsádkou a telekonvertorem, nebo reverzní objektiv s makroměchem.

Další příslušenství.

Makroblesky a kruhové blesky jsou blesky určené pro přisvětlení objektů při makrofotografii. Běžný interní nebo systémový (externí) blesk není schopen bez dalšího příslušenství osvítit objekt, který je těsně před objektivem (internímu blesku stíní objektiv, externí blesk není schopen blýsknout tak blízko dolů před objektiv), proto se používají speciální blesky připevňované na filtrový závit objektivu.  Existují i konstrukce podobné makrobleskům používající k nasvícení silné LED diody s bílým světlem, nebo soustava světelných vodičů, která soustředí před objektiv světlo systémového blesku.  Dalším řešením je speciální "zkosený" softbox nasazený na externí blesk, který přivede světlo těsně před objektiv a navíc ho rozptýlí, takže je měkčí a působí přirozeně, nebo umístění systémového blesku se softboxem na stavitelného rameno.

Makrofotografie je fotografický postup, kterým získáme snímek podávající více podrobností předmětu, než jich na něm rozezná lidské oko ze vzdálenosti 25 cm. Makrofotografický snímek je snímek zvětšený v měřítku 1:1 až 30:1. Jako měřítko zobrazení se označuje poměr velikosti předmětu a jeho obrazu na filmu nebo snímači. Například když snímek 2 cm velkého brouka bude mít při měřítku 1:1 na snímači či filmu rozměr 2 cm, takže velikost onoho předmětu na snímači či filmu odpovídá jeho skutečné velikosti. Při zvětšení nad 30:1 hovoříme o mikrofotografii.

Macro photography (or photomacrography or macrography, and sometimes macrophotography), is extreme close-up photography, usually of very small subjects and living organisms like insects, in which the size of the subject in the photograph is greater than life size (though "macrophotography" technically refers to the art of making very large photographs). By the original definition, a macro photograph is one in which the size of the subject on the negative or image sensor is life size or greater. However, in some uses it refers to a finished photograph of a subject at greater than life size.  The ratio of the subject size on the film plane (or sensor plane) to the actual subject size is known as the reproduction ratio. Likewise, a macro lens is classically a lens capable of reproduction ratios of at least 1:1, although it often refers to any lens with a large reproduction ratio, despite rarely exceeding 1:1.  Apart from technical photography and film-based processes, where the size of the image on the negative or image sensor is the subject of discussion, the finished print or on-screen image more commonly lends a photograph its macro status. For example, when producing a 6×4 inch (15×10 cm) print using 35 format (36×24 mm) film or sensor, a life-size result is possible with a lens having only a 1:4 reproduction ratio.  Reproduction ratios much greater than 10:1 are considered to be photomicrography, often achieved with digital microscope (photomicrography should not be confused with microphotography, the art of making very small photographs, such as for microforms).  Due to advances in sensor technology, today’s small-sensor digital cameras can rival the macro capabilities of a DSLR with a "true" macro lens, despite having a lower reproduction ratio, making macro photography more widely accessible at a lower cost. In the digital age, a "true" macro photograph can be more practically defined as a photograph with a vertical subject height of 24 mm or less.


Dějiny.

Mezi lety 1000 př. n. l. a 500 př. n. l. byla usedlost Aker pravděpodobně nejdůležitějším mocenským centrem Norska, dnes leží jen několik kilometrů od současného Hamaru (2005). Po christianizaci Norska kolem roku 1030, začal Hamar získávat vliv coby centrum obchodu a náboženství, legát Nikolaus Breakspear roku 1152 učinil Hamar jednou z pěti diecézí středověkého Norska. Město zůstalo na dlouhou dobu významným náboženským a politickým centrem Norska, byla zde zřízena katedrála a biskupské panství. Při reformaci roku 1536, ztratilo statut biskupství. Katedrála byla zničena roku 1567 během severní sedmileté války se Švédskem, a roku 1568 se rozpadl i trh, pod vlivem Oslo. Od té doby, pak Hamar postupně ztrácel svůj význam obchodního centra.

Současné město.

Současné město Hamar bylo založeno králem Oskarem I. roku 1849 jako obchodní centrum kilometr na jih od středověkého města.  Muzeum Hedmarky je na Domkirkeodden a je významným orientačním bodem. Muzeum zahrnuje pozůstatky středověké katedrály chráněné proskleným pláštěm, biskupskou pevnost a soubor starých selských domů. Muzeum je kombinací středověkého, etnologického a archeologického muzea, obdrželo ceny za sblížení potřeb konzervace a vystavování. Zároveň poskytuje přístřeší rozsáhlému fotografickému archívu kraje Hedmark.  Hamar je také znám svou krytou rychlobruslařskou halou Vikingskipet (česky "Vikinská loď"). Aréna byla postavena pro rychlobruslařské závody XVII. zimních olympijských her, jejichž pořadatelem byl nedaleký Lillehammer.  Centrum Hamaru je pěší zónou, s knihovnou, kinem a tržištěm na Stortorget (náměstí) na západní straně, a Østre Torg (východní náměstí) na východní straně.  Hamar je důležitým železničním uzlem mezi dvěma tratěmi na Trondheim. Rørosbanen – stará železnice – odbočuje z hlavní trati Dovrebanen. V Hamaru je také Norské železniční muzeum – "Norsk Jernbanemuseum".

Hamar je město a obec v Norsku, je jedním ze správních center kraje Innlandet. Hamar leží na pobřeží jezera Mjøsa, norského největšího jezera. Na severozápadu hraničí s Ringsakerem, na severu s Åmotem, na východě s Løten, a na jihu se Stange.

Hamar Municipality () is the local government for Hamar, Norway. It is led by a 39-member municipal council led by Mayor Einar Busterud.  Among the municipality's responsibilities, it the operation of nine primary and three lower secondary school, with a combined 3,115 pupils. The municipality also owns the power company Hamar Energi, and the sports venues Briskeby Arena, Vikingskipet and Hamar Olympic Amphitheatre.