Pětilisté příbuzenstvo.

Záviš z Falkenštejna patřil k rodu jihočeských Vítkovců. V erbu měl zelenou růži pánů z Krumlova, z nichž pocházel jeho otec, a sokola na památku hradu Falkenštejn, který vlastnili příbuzní jeho matky. Záviš byl pravděpodobně dědicem hradu, ač někteří historikové (základ tomuto tvrzení položil Josef Šusta podle Vítka z Prčice, jenž byl prý úředníkem rodu Schonringu a Plankenbergů) se domnívají, že byl na tomto hradě pouze purkrabím (opírají se o listinu RBM II. č. 917, v níž však nalézáme chyby). S největší pravděpodobností proto jde o omyl a Záviš byl skutečným držitelem hradu.  Záviš se poprvé písemně připomíná, již jako dospělý, v listině z roku 1269. V době, kdy po Budivojově smrti (1272) převzal Záviš vedení krumlovské linie rodu, byl již nejspíše ženat. Jméno jeho manželky není známo a patrně brzy ovdověl, měl však z tohoto manželství dceru, rovněž neznámého jména, později provdanou za Hynka Krušinu z Lichtenburka. V 70. letech 13. století narůstalo napětí mezi Vítkovci a králem Přemyslem Otakarem II. Přispěla k němu králova zakladatelská činnost v jižních Čechách: roku 1263 založil klášter Sancta spinea Corona (Svatá trnová koruna), později přejmenovaný na Zlatou korunu, a roku 1265 královské město České Budějovice. Přemysl se tak snažil zpevnit spojnici z Čech do Rakouska a zabezpečit hranice proti Bavorsku, s jehož vévodou byl často ve válečném stavu. Město České Budějovice navíc zapadalo do sítě sídelních měst od Prahy přes Písek až po Kremži. Vítkovci to však považovali za zásah do území své svrchovanosti a při shromážděních celého rodu (jako například 19. března 1274 na Rožmberku) připravovali společný postup.  Vzájemná nevraživost vyvrcholila v listopadu 1276 ve společné vzpouře Vítkovců s rakouskou a štýrskou šlechtou, z české strany se jí zúčastnili také páni z Rýzmburka. Oba tyto české rody byly kulturně a společensky spjaty, zejména vlivem sňatků, se Svatou říší římskou. Vítkovci začali plenit Budějovice a Zlatou korunu, Boreš z Rýzmburka obsazovat královské hrady. Přestože Přemysl Otakar II. šlechtě promyšleně rušil práva a výsady, jednalo se z její strany o porušení principu poslušnosti. Přemysl Otakar II. byl v listopadu 1276 donucen uzavřít nevýhodný Vídeňský mír s římským králem Rudolfem Habsburským a vzdát se alpských zemí. V následujícím roce se v Čechách tvrdě vypořádal s domácím odbojem. Nejhůře dopadl Boreš z Rýzmburka. Podle některých pramenů byl za zradu popraven, podle jiných zemřel na útrapy věznění. Někteří Vítkovci (Záviš a jeho bratři, Ojíř z Lomnice) uprchli na své statky, které se nacházely na území ovládaném Rudolfem Habsburským, jehož dvůr patrně rovněž navštívili. Zatímco byl Záviš v Čechách v nepřítomnosti odsouzen ke ztrátě hrdla, pobýval v bezpečí svého hradu Falkensteinu a očekával další vývoj. Jiní Vítkovci, jako např. Jindřich I. z Rožmberka byli omilostněni, stál za nimi říšský rod Schaunbergů, z něhož pocházela Jindřichova matka.  V tragické bitvě na Moravském poli 26. srpna 1278 proti českému králi Vítkovci otevřeně nebojovali a Jindřich I. z Rožmberka se bitvy dokonce zúčastnil po Přemyslově boku. Záviš do událostí léta 1278 významně nezasáhl. Jeho nabídka pomoci českému králi noc před bitvou je s největší pravděpodobností pouhou smyšlenkou Dalimilovy kroniky.

Králův rádce.

Po bitvě na Moravském poli se Záviš z Falkenštejna vrátil do Čech, záhy se však dostal do konfliktu s braniborskou správou a účastnil se odboje proti Otovi V. Je jisté, že roku 1279 vypálil královské město Budějovice, jež leželo uprostřed vítkovských držav a bylo tomuto rodu trnem v oku. V roce 1280 opustil Čechy a jako odpůrce Oty Braniborského se vydal ke dvoru královny Kunhuty, která od roku 1279 sídlila v Hradci nad Moravicí. Jejich pragmatické partnerství však brzy přerostlo v milostný poměr pětatřicetileté vdovy a jejího o několik let mladšího rytířského dvořana. Počátkem roku 1281 královna ustanovila Záviše v Hradci purkrabím. V létě 1281 byl z uherského zajetí propuštěný Mikuláš Opavský a již během prvních týdnů začal postupně obnovovat svou moc nad jednotlivými hrady a městy Opavska. Záviš s Kunhutou proto museli Opavsko opustit a patrně ve druhé polovině roku 1281 odešli na Moravu, kde našli útočiště na některém z vítkovských sídel. Zhruba v té době se jim narodil syn Jan, zvaný Ješek (není jisté, zda přišel na svět v Hradci nad Moravicí, nebo na jiném místě jejich společného pobytu).  Několik týdnů po návratu dvanáctiletého Václava II. z braniborského zajetí v květnu 1283 se královna Kunhuta k svému synovi z Moravy vrátila a vymohla si královu přízeň i pro svého milence Záviše a jejich syna Ješka. V souvislosti s královniným návratem došlo na dvoře i k pokojnému převratu, kdy významné úřady obsadili Závišovi příbuzní a přátelé Vítek z Krumlova, Ojíř z Lomnice, Hroznata z Úžic, ale i Hynek z Dubé, Lichtenburkové, Šternberkové a další. Opoziční šlechtická skupina se sice na jaře pokusila dobýt zpět ztracené pozice, ale bez úspěchu. Až tehdy se Záviš stal předním mezi Vítkovci, do té doby se mezi nimi téměř neprosadil. Pravděpodobně někdy v této době se Záviš z Falkenštejna oženil s královnou vdovou. Usiloval o získání Opavska na úkor Mikuláše Opavského a svou nezávislou mocí znepokojil římskoněmeckého krále Rudolfa, svého dřívějšího spojence. V lednu 1285 při slavném završení Václavova sňatku s Gutou v Chebu došlo také ke sblížení mezi Habsburky a Mikulášem Opavským, kterého Rudolf zjevně chápal jako protiváhu Záviše z Falkenštejna. Ještě v únoru toto sblížení stvrdil i sňatek Mikuláše s Rudolfovou vzdálenou příbuznou Adelheidou.  Naneštěstí pro Záviše královna v září 1285, brzy po jejich svatbě, zemřela pravděpodobně na tuberkulózu. Jejím skonem zpočátku nedošlo ve vztahu mezi Václavem a Závišem k žádné změně, otčímovo privilegované postavení nebylo nijak narušeno. Naopak v říjnu 1285 obdaroval král Záviše a jeho syna Ješka rozsáhlým územím ve východních Čechách. Brzy poté společně zahájili tažení na Moravu, kde se snažili obnovit královskou autoritu. Při této příležitosti bylo pobito několik stovek lapků sužujících různé části Moravy.

Odpůrce Habsburků.

Změna situace nastala v roce 1287, kdy na přelomu června a července konečně dorazila do Čech Václavova manželka Guta Habsburská. S příchodem královny začal Záviš z Falkenštejna pomalu ztrácet svůj vliv u dvora. Aby situaci změnil, rozhodl se posílit se souhlasem krále svou pozici novým sňatkem se sestrou uherského krále Alžbětou. Na klesající Závišův vliv ukazuje přepadení jeho svatební výpravy do Uher Jindřichem z Lichtenburka koncem roku 1287. Záviš se musel zachránit útěkem do Opatovic. S královou pomocí připravil novou výpravu a strávil v Uhrách čtyři měsíce, během kterých se nejen oženil s Alžbětou, ale navázal i blízký vztah s uherským králem Ladislavem. Šlechtická opozice soustředěná kolem královny Guty a biskupa Tobiáše z Bechyně, využila Závišovy několikaměsíční nepřítomnosti ke své aktivizaci. Královna se již od svého příchodu do Prahy úspěšně snažila vzbudit nedůvěru mezi králem a Závišem. Závišovi příbuzní a příznivci nedokázali novou situaci zvrátit a královým rádcům se podařilo Vítkovce pozvolna odstavit. Záviš byl o nastalé změně zřejmě informován, neboť se s novou manželkou usadil na svém hradě Svojanově.  V lednu 1289 pozval Záviš krále Václava na křtiny svého novorozeného syna. Václav na oko souhlasil a požádal Záviše, aby jej přijel na křtiny pozvat osobně. Záviš byl při této příležitosti zajat a obviněn ze zrady a přípravy Václavovy vraždy. Roli při jeho obvinění zřejmě hrál i králův zájem o Falkenštejnův majetek, který mu ovšem po smrti Kunhuty sám daroval.

Věznění a poprava.

Mezitím probíhala občanská válka s Vítkovci, kteří dokonce nabídli českou korunu vratislavskému knížeti Jindřichu IV. Probovi. O Velikonocích roku 1290 Václav spolu se svou manželkou navštívil v Erfurtu římského krále Rudolfa, který vyhověl Václavově prosbě o pomoc a poslal s ním zpátky do Čech nejen svého syna Rudolfa a bamberského biskupa Arnolda, ale i početné vojsko, které mělo pomoci při pacifikaci povstalých Vítkovců. Brzy po příchodu do Prahy sice Rudolf nečekaně zemřel, ale jeho bojovníci v Čechách zůstali. Potlačení povstání napomohly i okolnosti – v krátkém sledu zahynuli jak vratislavský vévoda Jindřich Probus, tak i uherský král Ladislav. Vítkovská vzpoura tak ztratila oporu v zahraničí.  Záviš zůstal v zajetí do léta 1290, kdy byl postaven před soud a odsouzen. Na radu římského krále jej Václav využil k získání jihočeských hradů pod kontrolou Vítkovců. Mikuláš Opavský, který vojsko vyslané proti vzbouřeným Vítkovcům vedl, vždy pod pohrůžkou Závišovy popravy donutil hejtmany jednotlivých tvrzí, aby mu každou z nich vydali. Situace se vyhrotila ve chvíli, kdy Mikulášovo vojsko stanulo před hradem Hluboká hájeným Závišovým starším bratrem Vítkem z Krumlova. Vítek nehodlal ustoupit, mimo jiné i díky tomu, že držel jako rukojmí Čeňka z Kamenice, bratra biskupa Tobiáše. Královská strana ovšem taktéž nebyla ochotná k vyjednávání – pravděpodobně 4. července byl Záviš na louce na pravém břehu Vltavy pod hradem Hluboká popraven stětím. Záhy nato jej následoval i Čeněk z Kamenice, jehož život ukončil Vítek v odvetě za smrt svého bratra.  Pověst, že Záviš z Falkenštejna byl popraven prknem (jako první se o tom zmiňuje ve své kronice Přibík Pulkava z Radenína), vychází pravděpodobně ze slova „plkno“, což je popravčí sekyra (flanderská sekera) se širokým ostřím. Postupně se díky lidovému podání „plkno“ změnilo na prkno a odtud tedy pověst o popravě prknem.  Závišovo tělo bylo s královým svolením pohřbeno v rožmberském rodovém klášteře ve Vyšším Brodě. Podle Kroniky Rožmberské Záviš obdaroval klášter krátce před svou smrtí vzácným klenotem zvaným Závišův kříž, který získal po Kunhutě. Proto cisterciáci zajistili Závišův pohřeb a pochovali jej v kapitulní síni, kde byli pochováváni preláti. V roce 1290 věnovali Vítek a Vok z Krumlova vyšebrodskému klášteru „ku spasení duše Záviše z Falkenštejna tři vesnice“. Roku 1306 Závišova dcera z prvního manželství bez úspěchu uplatňovala nároky na pozůstalost svého otce.  Závišův pád ukázal na meze šlechtické ctižádosti.

Ohlas v kultuře.

Mezi díla inspirovaná osobností Záviše z Falkenštejna patří:

Záviš z Falkenštejna (1250 – 24. srpna 1290, Hluboká nad Vltavou) byl český šlechtic z jihočeského rozrodu Vítkovců – pánů z Krumlova, prvorozený nebo druhorozený syn Budivoje I. z Krumlova a jeho choti Perchty, dcery Kalhocha II. z Falkenštejna.  Pocházel z krumlovské větve vítkovského rodu a jeho přídomek je pravděpodobně odvozen od hradu Falkenstein na řece Ranna v Horních Rakousích. Někteří historikové (Palacký, Čechura) uvádějí, že se jedná o jiný hrad téhož jména v Bavorsku a Hans Waltenberger zmiňuje dolnorakouský Falkenstein.

Zavis of Falkenstein (; – 24 August 1290), a member of the Vítkovci dynasty, was a Bohemian noble and opponent of King Ottokar II.


Historie.

Kapelu založili koncem roku 1968 baskytarista Jiří Kozel (původně skupiny P-67, Colour Images), zpěvák Vladimír Mišík (Uragan, Komety, The Matadors, skupina Karla Duby, New Force) a bubeník Vlado Čech (New Force), ke kterým se vzápětí připojili kytaristé Radim Hladík (Komety, The Matadors) a kytarista Miloš Svoboda (ex-Donald, Rogers Band). Skupina zvolila z popudu Mišíka název The Special Blue Effect, který odkazoval na modrou knížku, potvrzení o zproštění povinné vojenské služby u valné části členů kapely, a který byl nedlouho poté zkrácen na The Blue Effect. Na 2. československém beatovém festivalu, který se uskutečnil v prosinci 1968 v Lucerně, byla skupina vyhlášena objevem roku, kapelou sezóny, Radim Hladík hudebníkem sezóny a píseň „Sunny Grave“ skladbou sezóny. Jejich první deska, singl „Slunečný hrob“/„I've Got My Mojo Working“, obsahující počeštěnou verzi zmiňované vlastní skladby a na druhé straně bluesový standard, zaznamenala mimořádný posluchačský ohlas a prodala se ve více než padesátitisícovém nákladu. Ve shodnou dobu natočené EP "The Blue Effect" bylo přivítáno s podobným úspěchem. Vzápětí opustil skupinu Svoboda a jediným kytaristou tak na dlouhou dobu zůstal Hladík.  S nástupem normalizace přicházely první represe proti rockové hudbě a první dlouhohrající desku s názvem "Meditace" (1970) již provázely problémy ohledně textů. Název tohoto alba vznikl původně podle setkávání kapely s písničkářem Jaroslavem Hutkou, který opatřil svými texty první stranu desky. Tyto texty však nebyly obzvláště kvůli Hutkově nonkonformnímu životnímu stylu povoleny a tyto písně musely být přetextovány Zdeňkem Rytířem. Druhá strana desky obsahovala skladby v angličtině, která byla stále ještě na rockových albech povolena.  V polovině roku 1970 byl donucen opustit sestavu Vladimír Mišík. Na jedné straně mu byly vyčítány hvězdné manýry a dle názorů zbylých členů kapely i menší úspěch alba "Meditace"; Mišík vysvětloval svůj odchod intrikami, jakož i vlastní preferencí anglických textů v repertoáru. Vedoucím kapely se po něm stal Hladík, který jím zůstal až do jejího zániku. Již v tuto dobu začala skupina inklinovat ke skladbám s delší stopáží a přikláněla se k instrumentálnějšímu jazzrocku. Důvody změny stylu byly mnohé: vzrůstající popularita tohoto žánru, větší tolerance přitrvrzujícího normalizačního režimu k „hudbě utlačované americké menšiny“, tj. jazzu, a také až absurdní přísnost oficiálních schvalovacích komisí k textu písní rockových kapel. Paralelně Blue Effect v sestavě bez Mišíka natočil spolu se skupinou Jazz Q Jiřího Stivína album "Coniunctio" (1970). Jednalo se o experimentální a na svou dobu novátorskou fúzi mezi free jazzem a rockem, značně inspirovanou albem Ornette Colemana Free Jazz. Tituly skladeb musely být z důvodů politické neutrálnosti banální (např. „Návštěva u tety Markéty, vypití šálku čaje“ či „Asi půjdem se psem ven“).  V roce 1970, ještě za účinkování Mišíka, se ke skupině přidal klávesista Lešek Semelka (původně skupiny The Cardinals a Rebels), který se stal posléze i jejím zpěvákem. V roce 1971 kapela musela, jako řada dalších skupin, přejít na český název – Modrý efekt, který však její členové pro jeho těžkopádnost zkracovali na M. Efekt. Skupina pokračovala v jazzrockovém zaměření a spojila se s Jazzovým orchestrem Československého rozhlasu pod vedením Kamila Hály, se kterým natočila alba "Nová syntéza" (1971) a "Nová syntéza 2" (1974), a vystoupila i na Mezinárodním jazzovém festivalu v roce 1971. Jazzrockový vliv ještě nese s notnými problémy vydané převážně instrumentální album "Modrý efekt & Radim Hladík" (1975), které obsahuje populární skladbu „Čajovna“ a které čekalo na své české vydání dva roky. Na posledních dvou deskách již s kapelou neúčinkoval baskytarista Kozel (emigroval do Švýcarska v roce 1972), kterého nahradil Josef Kůstka, bývalý Semelkův spoluhráč z Cardinals.  Roli zrušených československých beatových festivalů částečně nahradily, z iniciativy Jazzové sekce, Pražské jazzové dny. Zde mohly vystupovat i rockové kapely, Modrý efekt však svoji účast v roce 1976 paradoxně odmítl s tím, že se za jazzové uskupení nepovažuje. Jakkoli měla skupina problémy s vystupováním i vydáváním své produkce v tuzemsku, koncertovala i nahrávala v zemích sousedních. Působila v Polsku a NDR, kde se dokonce se svou živou nahrávkou „Clara“ na tři měsíce ovládla celostátní hitparádu.  Na počátku roku 1975 odešli Semelka a Kůstka do skupiny Bohemia. Po přibližně půlročním období v nestabilním složení angažoval Hladík brněnského zpěváka a klávesistu Oldřicha Veselého z formace Synkopy 61 a renomovaného bratislavského baskytaristu Fedora Freša, který předtím účinkoval ve skupinách Prúdy, The Soulmen či Collegium Musicum. V tomto složení se skupina začala přiklánět k artrocku. Frešova přítomnost ve skupině umožnila oficiálně působit ve slovenském prostředí, které rockové muzikanty omezovalo o něco méně. Přesto měl M. Efekt nadále problémy se svými texty a zdroj inspirace tak hledal v hudbě lidové. Spolupráce členů skupiny vyvrcholila albem "Svitanie" nahraným ve studiu slovenském vydavatelství Opus (1977). Jednalo se o lidové písně nebo skladby jim podobné, které byly upraveny do dlouhých rockových aranží. Zakrátko byl skupinu donucen opustit Frešo. Důvodem byla jeho až příliš velká tvůrčí dominance, když Frešo jako vystudovaný muzikant předčil svou rychlostí při společném skládání hudby ostatní spoluhráče.  Po odchodu Freša se do skupiny vrátil Semelka. Na popud Hladíka bylo rozhodnuto, že tento klávesista nahradí rovněž uvolněné místo baskytary a bude hrát také na basový syntezátor (Moog). Toto období je charakterizováno úspěšnou spoluprací s básníkem Pavlem Vrbou, jenž již dříve vytvořil některé texty pro album "Nová syntéza 2" a jenž je byl schopen napsat natolik neutrálně, že dobře procházely oficiálními schvalovacími procesy. Tato spolupráce vyvrcholila na oceňovaném artrockovém albu "Svět hledačů" (1979). V roce 1979 došlo ke konfliktu mezi Semelkou a Veselým, který skončil odchodem Veselého zpět do Synkop 61. Skupina posléze pokračovala jako trio a natočila ještě album "33" (1981), které je také její poslední dlouhohrající deskou. Týž rok totiž opustili skupinu Semelka i s bubeníkem Čechem do Společnosti Leška Semelky (S.L.S.).  V 80. letech vystupovala kapela v různorodém složení a vydala pouze několik singlů. Okolo Hladíka se vystřídala řada hudebníků. V této dekádě doplnil skupinu nejprve zpěvák Oldřich Kellner (z doprovodné skupiny Petra Spáleného) a pak i Luboš Pospíšil (původně 5P). Působil zde mj. klávesista Luboš Manda (z doprovodné skupiny Dalibora Jandy), baskytarista Radek Křemeňák (plzeňský Bumerang) nebo bubeníci Josef Havlíček (z doprovodné skupiny Jiřího Schelingera), nakrátko opět Vlado Čech (odešel kvůli problémům s alkoholem), a poté David Koller (z Jasné Páky, 5P, S.L.S. aj.). Skupina přestala účinkovat v roce 1990.  V roce 1992 a 1999 vystoupila skupina několikrát za účasti členů, kteří s ní hráli na vrcholných albech ze 70. let (včetně Semelky, Veselého a Mišíka). Jednalo se však o ojedinělé počiny. Blue Effect byl oficiálně obnoven v roce 2004, kdy se Radim Hladík obklopil mladšími muzikanty, např. Honzou Křížkem, a začal s kapelou opět pravidelně koncertovat. Hladík zemřel v roce 2016, Křížek následně oznámil ukončení činnosti kapely.

Blue Effect byla česká rocková skupina založená v roce 1968. V průběhu své existence používala různé varianty svého názvu: The Special Blue Effect, The Blue Effect, Modrý efekt, M Efekt či M. Efekt. Jejím hlavním a jediným stálým členem od založení až do své smrti v roce 2016 byl kytarista Radim Hladík.

Blue Effect was a Czech progressive rock band, also operating under the names M. Efekt, Modrý efekt, or The Special Blue Effect, since their formation in 1968. The lineup included Radim Hladík, formerly of The Matadors. The band changed their musical style several times, ranging from rhythm and blues, jazz fusion, to art rock. The band's latest lineup was: Jan Křížek - vocals, guitar Václav Zima - drums Vojtěch Říha - bass guitar, vocals Radim Hladík died on 4 December 2016, aged 69, from pulmonary fibrosis.


Život sv. Lucie.

Sv. Lucie je podle tradice připomínána od 5. století jako panna a mučednice. V době velkého pronásledování křesťanů se nebála odmítnout ruku pohanského aristokrata. Místo něho chtěla zachovat mravní čistotu po svém rozhodnutí pro Ducha svatého. Byla proto pohnána před místní úřady v Syrakusách na Sicílii.  Od správce města se dozvěděla, že její nápadník na ní nejvíce miluje oči. Proto si je vyloupla a podala je správci se žádostí, aby je tedy šlechtici předal. Do druhého dne se jí však zázrakem opět vrátil zrak – Panna Maria ji obdařila ještě krásnějšíma očima.  Když pobouřený správce zjistil, že je prostoupena Duchem svatým, rozhodl se ji nechat zneuctít. Rozkázal, aby byla poslána do nevěstince. Bláhově si totiž myslel, že ji tak Duch svatý opustí. Přišli vojáci, aby Lucii odvedli. Nedokázali s ní však pohnout. Stejně tak neúspěšný byl i pár volů. Zlomit její vůli nedokázala ani žhavá pryskyřice, kterou jí lili na kůži. Než jí nakonec prokláli krk mečem, předpověděla pád císaře Diokleciána a povolení křesťanské víry. Dioklecián do roka padl a o devět let později císař Konstantin I. Veliký povolil křesťanství.  Později byla sv. Lucie prohlášena patronkou města Syrakus. Přesně tak, jak jí ve snu pro Luciinu velkou víru předpověděla sv. Agáta.

Ostatky.

Ostatky svaté Lucie byly nejprve přeneseny do Konstantinopole a odtud v roce 1204 do Benátek. Zde byly pohřbeny v kostele sv. Lucie. V roce 1861 byl chrám zbořen, aby uvolnil místo pro stavbu benátského hlavního nádraží. To nese dodnes její jméno – Stazione di Venezia Santa Lucia. Relikvie byly proto přeneseny do blízkého kostela San Geremia. V roce 1955 nechal tehdejší patriarcha benátský Angelo Roncalli, pozdější papež Jan XXIII. obličej světice pokrýt stříbrnou maskou. Při pohledu od Canal Grande lze na kostele číst italský nápis: "Lucia Vergine di Syracusa in questo tempio riposa. All' Italia e al Mondo ispiri luce e pace." (V tomto chrámu spočívá panna Lucie Syrakuská. Nechť přinese Itálii a světu světlo a mír.)

Ikonografie.

Sv. Lucie bývá – na připomenutí událostí jimiž vyvrcholil její pozemský život – zobrazována s vlastníma očima na talíři a s palmovým listem jako znakem mučednictví. Často bývá přidán také meč, kterým jí byl proklát krk, provaz, kterým byla svázána, a volové, kteří jí měli pohnout z místa. Někdy bývá vyobrazena ve společnosti sv. Agáty, sv. Anežky Římské, sv. Barbory, sv. Tekly a sv. Kateřiny Alexandrijské – mladých dívek neohroženě vzdorujících nebezpečí smrti ze strany pronásledovatelů víry.

Svatá Lucie (284(?), Syrakusy – 304) je jedna z katolických a pravoslavných svatých. Uctívají ji (jako jediného svatého) i luteránští Švédi a Norové. Je patronkou slepých a pomocnicí při očních nemocech. V katolické církvi je oslavovaná 13. prosince. Pocházela z dobře situované rodiny, ale rozdala svůj majetek i plánované věno chudým. Byla udána jako křesťanka, za což musela podstoupit mučednickou smrt. Úcty se jí prokazatelně dostává od 5. století. Její poselství shrnuje výrok „Ti, kdo žijí cudný život, jsou chrámem Ducha svatého.“

Lucia of Syracuse (283–304), also called Saint Lucia () or Saint Lucy, was a Christian martyr who died during the Diocletianic Persecution. She is venerated as a saint in the Roman Catholic, Anglican, Lutheran, and Eastern Orthodox churches. She is one of eight women (including Saint Mary) explicitly commemorated by Roman Catholics in the Canon of the Mass. Her traditional feast day, known in Europe as Saint Lucia's Day, is observed by Western Christians on 13 December. Lucia of Syracuse was honored in the Middle Ages and remained a well-known saint in early modern England.


Historie.

Tradice dvorních šašků má své kořeny již ve starém Egyptě. V palácích faraonů sloužili trpaslíci (mohli to být jak Egypťané trpasličího vzrůstu, tak i středoafričtí Pygmejové). Jejich úkolem bylo bavit faraona a jeho dvořany při hostinách směšnými pohyby, žonglováním či žertováním. Také ve starověké Persii, Indii nebo Číně se objevovali dvorní šašci, kteří byli často trpaslíci, hrbáči, eunuši nebo jinak postižení lidé. Známí jsou i japonští šašci "taikomoči", kteří svým pánům, císařům a šógunům, sloužili jako tanečníci a vypravěči vtipných příběhů. Někdy se o nich hovoří jako o mužské obdobě gejš.  Méně se šašci uplatnili v antickém období. V Evropě se rozšířili v období vrcholného středověku, patrně pod vlivem křížových výprav, v muslimském světě byli šašci obvyklou součástí panovnicých dvorů již od 7. století. Šašky byli nejčastěji muži, jsou však doloženy i dvorní šaškyně, jako byla např. šaškyně Jana, sloužící anglické královně Marii Krvavé, nebo několik šaškyň ruské carevny Anny Ivanovny. Velký rozvoj šašků nastal v období renesance a baroka, ale s nástupem osvícenství začali šašci z panovnických dvorů pozvolna mizet. V Anglii tomu bylo už v 17. století, jinde v Evropě v průběhu 18. století. Naproti tomu v Číně nebo Osmanské říši přežila tradice dvorních šašků až do počátku 20. století. Své šašky měli i panovníci afrických kmenových států, např. Dahome či Imeriny, ale také panovníci Aztéků nebo havajští králové. Poslední šašek, Jesse Bogdonov, sloužil na dvoře krále Tāufaʻāhau Tupou IV. z polynézského souostroví Tonga ještě roku 1998.  Někteří šašci se uplatnili zároveň jako diplomaté nebo rádci panovníků. Z českých dějin je známý např. Mossén Borro (vlastím jménem Antonio Talander), působící na dvoře císaře Zikmunda nebo Jan Paleček, šašek a dvořan Jiřího z Poděbrad. Pouze legendárním byl kouzelník Žito, čaroděj na dvoře krále Václava IV. K dalším slavným šaškům patří např. Till Eulenspiegel, polský šašek Stanczyk, anglický William Sommers sloužící Jindřichu VIII. nebo indičtí šašci Ténali Rámakrišna z Vidžajanagaru či Bírbal, rádce a šašek císaře Akbara. Někteří z japonských šašků "taikomoči" se vyznamenali dokonce jako vojevůdci. O vtipech, ale i moudrosti a důvtipu všech těchto osobností se dochovala řada pověstí či anekdot, které se často tradují dodnes.

Šašek je označení pro komickou postavu. Její výskyt lze prokázat již v řeckých a římských komediích, později ve středověkých fraškách. Dále se šašek uplatňoval na panovnických dvorech. Šašci evropského středověku a raného novověku bývali obvykle oděni v pestrém oblečení, na hlavě mívali čapku či kuklu s rolničkami nebo s umělýma oslíma ušima.  Šašek mívá různá další označení, např. harlekýn, v Německu "Hanswurst". Cirkusový a varietní umělec, který je někdy nepřesně nazýván souslovím „cirkusový šašek“ je hovorové synonymum pro slovo klaun.

A jester, court jester, or fool, was historically an entertainer during the medieval and Renaissance eras who was a member of the household of a nobleman or a monarch employed to entertain guests. Jesters were also itinerant performers who entertained common folk at fairs and town markets. Jesters are also entertainers who perform at modern-day historically themed events.  Jesters in medieval times are often thought to have worn brightly coloured clothes and eccentric hats in a motley pattern and their modern counterparts usually mimic this costume. Jesters entertained with a wide variety of skills: principal among them were song, music, and storytelling, but many also employed acrobatics, juggling, telling jokes, such as puns, stereotypes, and imitation, and magic tricks. Much of the entertainment was performed in a comic style and many jesters made contemporary jokes in word or song about people or events well known to their audiences.


Historie.

První, tzv. mossijské, státy založily na území dnešní Burkiny Faso již v 11. století Mosijové. Státy Wagadugu, Jatenga nebo Dagomba byly schopny vzdorovat muslimům ze severu. V roce 1896 však Francouzi nejprve dobyli hlavní město Wagadugu (dnešní hl. město Ouagadougou), později celé území a následně vyhlásili protektorát "Horní Volta". Prvními vlajkami zde užívanými tak byly vlajky francouzské.  18. října 1904 bylo území Horní Volty začleněno do Francouzské Západní Afriky, nejprve v rámci kolonie Horní Senegal-Niger a od 1. března 1919 již jako Francouzská Horní Volta. K 1. lednu 1933 bylo území rozděleno mezi Francouzský Súdán (dnešní Mali), Pobřeží slonoviny a Niger. V letech 1938–1940 bylo území součástí "kolonie Pobřeží slonoviny". Po 2. světové válce byla obnovena Horní Volta v hranicích z roku 1919. Od 4. ledna 1947 byla Horní Volta francouzským zámořským územím v rámci Francouzské Západní Afriky. 11. prosince 1958 získala Horní Volta autonomii v rámci Francouzského společenství. Od roku 1896 až do roku 1959 se na území dnešní Burkiny Faso užívala pouze francouzská vlajka.  9. prosince 1959 byla v Horní Voltě zavedena vlastní státní vlajka. Vlajkou autonomní republiky se stal list o poměru 2:3 se třemi horizontálními pruhy: černým, bílým a červeným. Barvy symbolizovaly tři řeky, zdrojnice řeky Volty: Černá Volta, Bílá Volta a Červená Volta. 5. srpna 1960 získala "Republika Horní Volta" plnou nezávislost. Státní vlajkou se stala dosavadní černo-bílo-červená trikolóra.  4. srpna 1983 se po puči kapitána Thomase Sankary dostala k moci marxistická vláda, která přesně po roce změnila název státu na domorodé Burkina Faso ("republika Země spravedlivých") a zároveň zavedla novou vlajku, platnou po drobných změnách dodnes.

Vlajka Burkiny Faso byla přijata 4. srpna 1984 na základě nařízení prezidenta číslo 84-043-CNR-PRES z 2. srpna 1984. Je tvořena listem o poměru 2:3 se dvěma horizontálními pruhy, červeným a zeleným, se zlatou (žlutou) pěticípou hvězdou uprostřed.  Design vlajky byl založen na panafrických barvách. Červená barva symbolizuje revoluční boj a závazek, zelená je symbolem zemědělství, hojnosti a naděje. Hvězda je symbolem socialistické revoluce, která údajně dovede zemi ke šťastné budoucnosti.  Rozměry hvězdy nejsou pravděpodobně žádným zákonem či předpisem určeny. Po zavedení byla zobrazována o velikosti přibližně 1/2 šířky vlajky, po roce 1987 často s velikostí 1/3 šířky vlajky. Přibližně od roku 1991 je převážně zobrazována o průměru asi 1/4 šířky vlajky. Na stránkách FOTV o rozměrech vlajky Burkiny Faso je průměr hvězdy 1/3 šířky vlajky.

The national flag of Burkina Faso () is formed by two equal horizontal bands of red (top) and green, with a yellow five-pointed star resting in the center. In Blazon: "Per fess gules and vert, a mullet of five points Or". The flag was adopted on 4 August 1984. The flag is coloured in the popular Pan-African colours of the Ethiopian flag, reflecting both a break with the country's colonial past and its unity with other African ex-colonies. The red is also said to symbolize the revolution and the green the abundance of agricultural and natural riches. The yellow star placed over the red and green stripes is the guiding light of the revolution. The flag was adopted following the coup of 1983 which brought Thomas Sankara to power.


Charakteristika díla.

Evangelium podle Jidáše se řadí mezi gnostická především proto, že je v něm předkládána jedna z raných odchylek poapoštolské spirituality synkretizující řeckou filosofii s křesťanstvím, té, která na první místo řadí mystické poznání Boha a jednoty lidského individua s Bohem. Toto chápání zároveň popíralo roli prostředníka nebo Božího zástupce na zemi. Gnostikové neodsuzovali hřích a nevíru, ale neznalost. Cesta ke spáse pro ně nevedla přes víru v ukřižovaného a vzkříšeného Ježíše a následné skutky víry (jako v křesťanském světonázoru), ale skrze správné poznání, a to nejen sebe samých, ale především jejich představy a interpretace Boha. Na některých místech v textu se setkáváme s ostrými výpady proti oficiálním představitelům křesťanské církve i proti jedenácti apoštolům, ti prý nikdy nepochopí pravou podstatu Ježíšova působení na zemi a půjdou cestou omylů – jediným vyvoleným je Jidáš. V textu nenajdeme popis celého Ježíšova života, ale pouze posledních osm dní před jeho zatčením. Ježíšova podoba také není jednoznačná, někdy se zjevuje jako dospělý muž, jindy jako malé dítě.

Obsah díla.

Evangelium se skládá z řady rozhovorů Ježíše s Jidášem a ostatními učedníky. Některé z těchto rozhovorů zřetelně poukazují na Jidášovu nadřazenost, díky tomu, že pochopil Ježíšovo učení, a zároveň tím zesměšňují ostatní apoštoly - což je mj. přímým popřením biblického požadavku "nesnižovat bratra" (Matouš 5:22). Rozhovory Ježíše s Jidášem jsou uskutečněny díky tomu, že Jidáš se nebojí před Ježíšem postavit, a následně díky rozhovorům pochopí Ježíšovo učení o Bohu. Bůh je v Ježíšově podání zcela odlišný od toho jak jej chápou apoštolové. Ježíš předkládá základní „gnostické pravdy“ o světě, Bohu, kosmu a tvoření bytostí. Základním posláním Ježíše je předat tajné spásné učení, nikoli vykoupení lidstva svou smrtí. Smrt je pouze prostředkem ke zbavení se hmotného těla. Z tohoto důvodu evangelium končí vydáním Ježíše na smrt; základ křesťanské víry o tom, co následuje po ní, nepovažuje za důležité.

Ukázka z textu (úvod).

Tajné pojednání o sdělení, které Ježíš předal Jidášovi Iškariotskému během osmi dnů tři dny před tím, než slavil velikonoční večeři.

Evangelium podle Jidáše čili Jidášovo evangelium je jedním z gnostických evangelií. O takto nazvaném textu se ve svém spisu "Adversus haereses" zmiňuje kolem roku 180 Irenej z Lyonu. Původní, dnes ztracený řecký text Evangelia podle Jidáše tedy vznikl před rokem 180, zřejmě kolem poloviny 2. století, a to pravděpodobně v prostředí gnostické skupiny kainitů. Dochovaný koptský překlad, který je součástí kodexu Tchacos, vznikl pravděpodobně kolem roku 200. Právě díky tomuto překladu bylo evangelium roku 2006 po náročných rekonstrukcích předloženo veřejnosti.

The Gospel of Judas is a Gnostic gospel. The content consists of conversations between Jesus and Judas Iscariot. Given that it includes late 2nd century theology, it is thought to have been composed in the 2nd century by Gnostic Christians, rather than the historic Judas himself. The only copy of it known to exist is a Coptic language text that has been carbon dated to 280 AD, plus or minus 60 years. It has been suggested that the text derives from an earlier manuscript in the Greek language. An English translation was first published in early 2006 by the National Geographic Society.


Životopis.

Narodil se v Záhřebu v Chorvatsku. V necelých čtyřech letech se však se svými českými rodiči a dvěma sestrami přestěhoval nejprve do Borovan u Trocnova a posléze do Brna. Tam chodil do obecné školy a v letech 1940–1944 byl studentem reálného gymnázia v Brně. Odtud předčasně odešel na textilní průmyslovou školu, kterou ukončil se zdarem maturitou v roce 1949. Pak byl rok posluchačem Filozofické fakulty MU v Brně, poté vychovatelem učňů v Brně. Z Brna se rozhodl odejít do Prahy, protože zde dostal místo na Ministerstvu sociální péče. V Praze byl v letech 1950–1955 studentem na Filmové fakultě Akademie múzických umění, scenáristiku a dramaturgii studoval u profesora M. V. Kratochvíla. Ještě během svých studií se stal dramaturgem nově vznikající Československé televize. V roce 1962 změnil zaměstnání, odešel do Československého státního filmu a nakonec se stal spisovatelem z povolání. V roce 1973 byl vyloučen z KSČ. Rok před svým úmrtím byl ale jmenován zasloužilým umělcem.

Dílo.

Známý je hlavně díky televizním seriálům "Nemocnice na kraji města", "Nejmladší z rodu Hamrů", "Dispečer", "Píseň pro Rudolfa III.", "Byli jednou dva písaři", "Tři chlapi v chalupě", "Okres na severu", "Muž na radnici", "Plechová kavalérie" nebo "Žena za pultem". Napsal řadu her, některé z nich zfilmoval, případně podle filmu vytvořil následně divadelní hru. Také některé filmy zpracoval i jako seriál a obráceně. Publikoval také v deníku "Mladá fronta" a časopisu "Dikobraz".  Vedle rozsáhlých prací, jakými byly televizní seriály, napsal Dietl také filmové scénáře, které měly různou kvalitativní úroveň. Dietl byl multižánrovým scenáristou, který psal jak scénáře komedií "Ženu ani květinou neuhodíš" (Zdeněk Podskalský, 1966), "Nejlepší ženská mého života" (Martin Frič, 1968) nebo "Křtiny" (Zdeněk Podskalský, 1981), pohádek "Falošný princ" (Dušan Rapoš, 1982), "Pehavý Max a strašidlá" (Juraj Jakubisko, 1987, scénář společně s Joachimem Hammannem, Jozefem Paštékou, podle Allana Rune Peterssona; též TV seriál), satirických moralit "Hrdina má strach" (František Filip, 1965, podle vlastního dramatu Nehoda) nebo kriminálních filmů "Druhý tah pěšcem" (Vít Olmer, 1985). Vedle toho napsal i scénáře k ideologickým dílům jako "Cesta hlubokým lesem" (Štěpán Skalský, 1963) nebo "Zbraně pro Prahu" (Ivo Toman, 1974), která podporovala komunistickou propagandu.  Dietlova scenáristická specifičnost spočívala ve schopnosti dokonalého přizpůsobení se médiu, ať už to byla televize nebo film. Jeho vyhraněnost a zároveň laskavost vůči postavám, které vytvořil, byla klíčem k oslovení televizního a filmového publika. Jako první český autor vytvořil specifický žánr tzv. rodinného seriálu, který byl postaven na velkém epickém vyprávění na pokračování. Schéma jeho vyprávění vychází z určitého sociálního prostředí (zdravotnictví, zemědělství, průmysl, obchod), které rámuje chování a vztahy jeho postav. Vedle specifičnosti svého psaní měl Dietl i druhou polohu – rozporuplnost – která se nejvíce projevovala v ochotě, s jakou přijímal nabídky na tzv. společenskou objednávku, pod kterou se skrývala objednávka komunistického režimu na vytvoření prorežimního díla. Dietlovi však nelze upřít, že se snažil o kritiku (samozřejmě v povolené normě), kterou prostřednictvím svých seriálů a satirických replik postav v nich, vysílal autoritativnímu systému.  Seriály napsané Jaroslavem Dietlem se pokoušely o vzájemnou syntézu melodramatické, historicko-společensko, ideologické tvorby. Nabízely prostřednictvím svých postav společnosti určité lidské vzory. Podle společenského diskurzu, který je ustaven současnou českou společností, bylo úkolem jeho seriálů zobrazit vedoucí úlohu komunistické strany, pomocí postulátů socialistického realismu (uměleckého směru, který byl v roce 1932 schválen Ústředním výborem Komunistické strany SSSR jako oficiální směrnice pro literaturu, výtvarné umění a hudbu), kterými jsou typičnost, pravdivost, lidovost a stranickost. Hlavní postava měla vykazovat silně charakteristické rysy tzv. obyčejného člověka v socialistické společnosti. Ten mohl mít i nějakou stranickou funkci, ale nejdůležitějším rysem byla obyčejnost. Do určité míry měly být hlavní postavy i návodem, jak diváky nenásilnou formou transformovat na normy a hodnoty komunistické společnosti. Druhou rovinou Dietlových seriálů (a pro samotného autora důležitější) byly osobní vztahy postav. To bylo Dietlovo téma, které procházelo všemi jeho seriály. Velký epický příběh, který jeho postavy prožívaly.  Pokud se podíváme na Dietlovu tvorbu, je možné z ní dekódovat sdělení, že už v "Nejmladším z rodu Hamrů" přecházel komunistický režim do interakce s občany. Zmíněná interakce byla masová, stejně jako sledovanost všech dalších Dietlových seriálů. Nadnárodní úspěch "Nemocnice na kraji města" se dá považovat za stabilizaci a rozkvět života v socialismu. Katarzí Dietlova prvního normalizačního období byly seriály "Muž na radnici" a "Okres na severu", kde byla politika strany implantována přímo do rodinného prostředí okresního tajemníka KSČ. Soukromé problémy se staly problémy politickými a sociálními. Intimita soukromého a rodinného života byla ztracena a podřízena zájmům kolektivu. Hlavní postavy Dietlových seriálů jsou charakteristické svou konfliktností, pevnými postoji, důsledností, kterou praktikují v pracovním i osobním životě.  Sociální vztahy uvnitř společnosti mohly sloužit Jaroslavu Dietlovi a jeho „dvornímu“ režisérovi Evženu Sokolovskému (který byl po roce 1989 označen jako prorežimní tvůrce a jeho pracovní uplatnění nebylo téměř žádné; nelze ale zapomínat na jeho ceněné divadelní inscenace z 60. let a na pomoc, kterou poskytl třeba Ludvíku Kunderovi v normalizačním období, kdy Kundera nesměl publikovat, když pod svým jménem natočil jeho tři televizní hry), jako určitá motivace nebo předobraz společenské situace, kterou zobrazili ve svém díle. Společnost měla naopak velký vliv na to, jak byl seriál obecně přijímán, a ustavovala tím společenský diskurz vnímání Dietlových a Sokolovského seriálů v normalizačním období, který jednoznačně upřednostňoval Dietlova díla, která měla minimální míru ideologické angažovanosti, jako byla "Nemocnice na kraji města", "Velké sedlo" nebo "Synové a dcery Jakuba skláře". Daleko hůře byly recipienty přijímány Dietlovy seriály, kde hlavní postava byla ve vedoucí pozici (a zároveň nižším stranickým funkcionářem), jak tomu bylo v "Nejmladším z rodu Hamrů" a "Muži na radnici", nebo přímo stranickým funkcionářem jako Josef Pláteník (vedoucí tajemník OV KSČ) v "Okrese na severu". Zmíněný společenský diskurz přetrval a je platný i současné české společnosti.

Jaroslav Dietl (22. května 1929 Záhřeb – 29. června 1985 Praha) byl český autor televizních seriálů, filmový a televizní scenárista, dramatik a dramaturg působící zejména v období normalizace.

Jaroslav Dietl (22 May 1929, Zagreb – 29 June 1985, Prague) was a Czechoslovak screenwriter of series, including the coming-of-age drama "Inženýrská odysea".


Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1392. Ves patřila k majetku pánů na Příběnicích. Roku 1483 byla ves společně s několika okolními vesnicemi prodána Václavu Heroltovi z Lípec. Roku 1576 prodal Kryštof ze Švamberka ves Bedřichu Doudlebskému z Doudleb. V držení jejich rodu byla ves do 17. století, kdy společně s Nadějkovem, Zhoří, Nosetínem a Květuší byla ves prodána. Poté se majitelé vsi se zejména v 17. až 19. století poměrně často střídali.  Sbor dobrovolných hasičů byl v obci založený roku 1902.

Památky v obci.

Kaple svatého Víta.

Kaple svatého Víta z roku 1907 se nachází v obci na návsi. Podle záznamů kroniky Zhoře o stavbě kaple bylo rozhodnuto roku 1907. V březnu byl vyslovený souhlas obecního výboru a ihned se započalo se stavbou. V květnu byl položený základní kámen a v září byla kaple postavená. Mobiliář do kaple byl pořízený ze sbírek mezi obyvateli obce. 20. 10. 1907 byla kaple slavnostně vysvěcena. U kaple se nachází kamenný kříž.  Zajímavost: Podle záznamů kroniky Zhoře byla stavba kaple svatého Víta svěřena zednickému mistrovi z nedalekého Milevska, na jeho práci pečlivě dohlížel tehdejší starosta obce. Dohlížel opravdu poctivě i několikrát denně. Pokaždé se při této plánované obchůzce zastavil v hospodě, aby se posilnil. Předpokládal, že jeho útrata půjde k proplacení na obec. Hospodský vše na konci spočetl a předložil účet. Starosta jej předal, ale obecní výbor jeho proplacení zamítl. Starosta se odvolal, posléze celá záležitost skončila u soudu. Pro starostu to nedopadlo nejlépe, musel vše uhradit včetně soudních výloh. Celkem to starostu stálo 250 K a za tuto částku by se dala koupit celá kráva.

Místní části.

Obec Zhoř se skládá z pěti částí na čtyřech katastrálních územích.

Zhoř je obec v jižních Čechách v okrese Písek. Nachází se asi 8 km na sever od Milevska. Součástí obce jsou i osady Blehov, Březí, Osletín a Zbislav. Celkem v obci žije obyvatel.

Zhoř is a village and municipality ("obec") in Písek District in the South Bohemian Region of the Czech Republic.  The municipality covers an area of , and has a population of 284 (as at 2005).  Zhoř lies approximately north-east of Písek, north of České Budějovice, and south of Prague.


Historie.

U původní rybářské vesničky vznikla na počátku 20. století egyptská vojenská základna, která byla v 50. letech během sinajské války dočasně obsazena Izraelem. Izrael území včetně celého Sinajského poloostrova dobyl během šestidenní války v roce 1967. V témže roce byla na místě dnešního Šarm aš-Šajchu založena izraelská osada Ofira. V roce 1970 u ní začala výstavba turistického centra, kde o sedm let později stály 3 hotely a několik restaurací. Ofira a celá východní část Sinaje podél Akabského zálivu měla podle plánů izraelské vlády zůstat trvalou součástí Izraele i po případné mírové dohodě s Egyptem. V důsledku podpisu egyptsko-izraelské mírové smlouvy však bylo nakonec rozhodnuto o navrácení celého Sinajského poloostrova Egyptu. V roce 1981 se zde odehrál summit, na kterém se sešel egyptský prezident Anvar as-Sádát a izraelský premiér Menachem Begin. Na jaře 1982 pak osadu Ofira izraelští civilisté vyklidili a obec byla předána pod správu Egypta. Zdejší zástavba nebyla zbořena a stala se součástí nynějšího Šarm aš-Šajchu. Turistický průmysl založený zde Izraelci včetně letiště Ofir (dnešní mezinárodní letiště Šarm aš-Šajch) byl zachován a rozvinut.

Turismus.

Šarm aš-Šajch se někdy nazývá "Městem míru", jelikož se zde často konají mírové konference.  Letovisko nabízí široké turistické zázemí, které zde vzniklo díky vysokým investicím do výstavby hotelů podél celého pobřeží. To, co zde turisté hledají, nejsou jen dlouhé písčité pláže, ale především jedny z nejlepších korálových útesů v Egyptě. Díky nim jej vyhledávají milovníci potápění a šnorchlování.  Šarm aš-Šajch je tak dnes proslulou potápěčskou oblastí. Mezi oblíbené cíle potápěčů se řadí národní park Ras Mohamed s potápěčskými oblastmi Fishermans Bank, Eel Garden, Shark Bay a The Alternatives. Ve vzdálenosti několika desítek metrů od mořského břehu se táhne v délce 80 km směrem do Akabského zálivu korálový útes, svažující se 40–50 metrů kolmo dolů, umožňující potápěčům pohybovat se po něm jako po stěně a sledovat rozmanité druhy ryb a korálů. V národním parku jsou dobře označená místa vhodná k sestupu potápěčů i šnorchlujících turistů do moře.

Podnebí.

Šarm aš-Šajch sice leží nejseverněji ze všech letovisek u rudého moře, podnebí má však nejteplejší a nejkonstantnější. Podobně jako Marsa Alam a Quseir, má vyšší teploty v noci, než kterékoliv jiné egyptské středisko cestovního ruchu. Oproti výše zmíněným má ovšem vyšší denní teploty, zejména v létě.  Průměrná teplota nejteplejšího července a srpna je 34 °C, denní teploty atakují 40 °C, kdežto noční minima neklesají pod 25 °C.  Nejpříjemnějšími měsíci pro návštěvu jsou březen, duben, říjen a listopad. Průměrné teploty během dne se pohybují v rozmezí 28 °C-35 °C, v noci neklesají pod 20 °C a odpovídají tak letním teplotám ve Středomoří. Podmínky zjara zde zhoršují pouze horké větry ze Sahary-Chamsiny, které zdejší příjemné konstantní teploty ojediněle zvyšují až na extrémních 47 °C.  Zimy jsou slunné a krátké, v lednu a únoru, tedy nejchladnějším období, se denní teploty pohybují od 18 °C do 25 °C, resp. 11 °C do 18 °C v noci.

Šarm aš-Šajch (: , : ) je město v guvernorátu Džanúb Síná’ (česky Jižní Sinaj, arabsky جنوب سيناء) v Egyptě. Nachází se na nejjižnějším cípu Sinajského poloostrova.

Sharm El Sheikh (, ) is an Egyptian city on the southern tip of the Sinai Peninsula, in South Sinai Governorate, on the coastal strip along the Red Sea. Its population is approximately 73,000 . Sharm El Sheikh is the administrative hub of Egypt's South Sinai Governorate, which includes the smaller coastal towns of Dahab and Nuweiba as well as the mountainous interior, St. Catherine and Mount Sinai. The city and holiday resort is a significant centre for tourism in Egypt, while also attracting many international conferences and diplomatic meetings.


Rozpory v německém velení.

Plánování invaze dostalo velení pozemních sil a německá admiralita. Luftwaffe se plánování neúčastnila, neboť jak chlubně ujistil říšský maršál Hermann Göring německý generální štáb, „jeho“ Luftwaffe v krátkém čase získá totální leteckou nadvládu nad Anglií, čímž naprosto zlomí britský odpor a vylodění se tak stane symbolickou akcí bez většího boje. Konečně na nutnosti ovládat vzdušný prostor se shodli všichni odpovědní velitelé, a i sám Adolf Hitler si při své megalománii byl vědom, že bez tohoto kroku nelze o invazi ani uvažovat.  Zatímco v tomto bodu panovala všeobecná shoda, dále byla spolupráce obou složek německé branné moci velmi problematická díky pohledu na úspěšnost invaze. Velitel německé Kriegsmarine, admirál Erich Raeder, si byl vědom slabosti německé hladinové flotily (která navíc utrpěla těžké ztráty během invaze do Norska) a jeho vztah k operaci Seelöwe byl víc jak odmítavý. Němci postrádali krom dostatečného počtu vojenských také vhodná výsadková plavidla, o čemž svědčí fakt, že se většina invazní armády měla dostat na anglické pobřeží na prámech tažených remorkéry, což nahánělo husí kůži každému námořnímu veliteli. Raeder nevěřil, že i přes leteckou převahu Luftwaffe by Royal Navy zůstala pasivní a nepokusila se invazní síly napadnout. Naopak ve velení pozemních vojsk (OKH) panoval jiný pohled na věc. Náčelník generálního štábu generálplukovník Franz Halder byl zpočátku rezervovaný, ale během července 1940 zcela obrátil a stal se jedním z největších zastánců invaze. OKH vnímala vylodění jako „přechod o trochu širšího vodního toku“, který se dá zvládnout skoro ženijními prostředky. Tento optimismus lze pochopit, neboť německá armáda dosud námořní výsadky nijak neprováděla, takže většina generálů neznala úskalí při provádění operací tohoto druhu.  O napjatém vztahu nejlépe svědčí vzájemné hodnocení plánů. O verzi Kriegsmarine, navrhující vylodit vojska mezi městy Dover a Ramsgate, se Halder opovržlivě vyjádril, že je to totéž, jako kdyby "„nechal projít svoje vojsko mlýnkem na maso“". Na adresu maximalistické verze OKH požadující vylodění mezi Doverem a přístavem Portsmouth spolu s vedlejší výsadkovou operací na ostrově White šéf operačního oddělení námořnictva admirál Otto Schniewind jedovatě poznamenal že "„si přeje vojáky vysadit na pobřeží, nikoliv na mořském dně“". Situaci nakonec musel řešit Hitler kompromisní variantou invaze mezi Doverem a městem Brighton, což byla menší verze armádního plánu. Tento kompromis sice nikoho nenadchl, ale oba štáby začaly podle tohoto vzoru vypracovávat společný plán invaze.

Odklad na neurčito.

Původní termín operace – 15. srpen – byl pouze zbožným Göringovým přáním. Ani jeho posunutí na 15. září situaci neřešilo, neboť Luftwaffe neustále narážela na houževnatý odpor RAF a námořnictvo stále nemělo shromážděn dostatečný počet transportních plavidel, takže ani tento termín se ani při dobré vůli nedařilo uskutečnit. Začátkem října Raeder konstatoval, že doposud vhodné počasí bude co nevidět minulostí, což nakonec donutilo Hitlera operaci odložit napřed na květen 1941, ale ve skutečnosti na neurčito, neboť tento termín by vážně zkomplikoval provedení operace Barbarossa.

Literatura.

Jaroslav a Ivan Hrbek, "Salvy nad vlnami. Od výstřelu na Westerplatte po zkázu Bismarcku" Praha. Naše vojsko. 1993

Operace Seelöwe (v překladu Operace Lvoun) byl plán nacistického Německa na invazi do Velké Británie. Původně se měla uskutečnit v roce 1940, poté byla nejprve odložena a nakonec opuštěna.  Tato operace měla představovat řešení válečné situace v případě odmítnutí mírové dohody, kterou Hitler Velké Británii ve svém projevu z 19. července 1940 nabídl (tzv. apel na rozum). Když k odmítnutí skutečně došlo, zintenzivnilo Německo leteckou bitvu o Británii, která měla vést ke zničení RAF a poskytnout německé straně vzdušnou převahu bezpodmínečně nutnou pro úspěšné vylodění a bezpečné zásobování vyloděných jednotek. K tomu však nedošlo, a jelikož bez splnění této podmínky byla operace příliš riskantní až neproveditelná, byla nejprve odložena a posléze odložena na neurčito.

Operation Sea Lion, also written as Operation Sealion (), was Nazi Germany's code name for the plan for an invasion of the United Kingdom during the Battle of Britain in the Second World War. Following the Fall of France, Adolf Hitler, the German Führer and Supreme Commander of the Armed Forces, hoped the British government would seek a peace agreement and he reluctantly considered invasion only as a last resort if all other options failed.  However, once Hitler had determined that Germany would invade the Soviet Union in 1941, the desirability of forcing Britain out of the war before that date increased the attractiveness of an invasion, as potentially offering a quick and decisive victory in the West. As a precondition, Hitler specified the achievement of both air and naval superiority over the English Channel and the proposed landing sites, but the German forces did not achieve either at any point during the war, and both the German High Command and Hitler himself had serious doubts about the prospects for success. Nevertheless, both the German Army and Navy undertook a major programme of preparations for an invasion: training troops, developing specialised weapons and equipment, and modifying transport vessels. A large number of river barges and transport ships were gathered together on the Channel coast, but with Luftwaffe aircraft losses increasing in the Battle of Britain and no sign that the Royal Air Force had been defeated, Hitler postponed Sea Lion indefinitely on 17 September 1940 and it was never put into action.


Ukázka použití značkovacího jazyka.

Krátký text ve značkovacím jazyce může vypadat například takto:

Nadpis

Text prvního odstavce se zvýrazněným slovem.
  Dvojice značek – zahajující <nowiki> a ukončující </nowiki> – označuje nadpis nejvyšší (první) úrovně.  Značkovací jazyk musí obsahovat speciální konstrukce pro zobrazení znaků, které mají zvláštní význam. Obvykle obsahuje i konstrukce pro zápis znaků, které se nevyskytují ve znakové sadě použité pro zápis zdrojového textu souboru. V HTML a XML lze speciální znaky "<", ">", "&" a znaky "á" a "€" vložit do textu následujícím způsobem:

Rozdělení značkovacích jazyků.

Značkovací jazyky lze rozdělit do několika skupin, jejichž hranice ale nejsou přesně stanovené.

Jazyky popisné (deskriptivní).

Jejich konstrukce slouží k popisu, co jsou informace obsažené v dokumentu zač. Typickými představiteli jsou XML či HTML – jejich prostřednictvím lze například stanovit, která část textu je nadpis, odkud kam sahají jednotlivé odstavce či popsat odkaz na jinou stránku. Je ponecháno na zpracovávajícím programu, jak s těmito informacemi naloží a jak je promítne například do zobrazení dokumentu.

Jazyky výkonné (procedurální).

Obsahují i výkonné instrukce na úrovni programovacího jazyka – typicky určitou formu pamětí či proměnných a nástroje pro přiřazování a využívání jejich hodnot. Výkonné jazyky zpravidla také umožňují velmi detailně popsat vizuální charakteristiky výstupu. Uživatel může tedy velmi přesně řídit vzhled výsledného dokumentu. K procedurálním jazykům patří TeX či PostScript. K demonstraci vyjadřovací síly prvního z nich v něm byl dokonce vytvořen interpret jazyka BASIC, přestože se jedná o typografický program. Jeho nadstavba, LaTeX, už patří spíše k jazykům popisným.

Jazyky prezentační.

Soustřeďují se především na způsob, jak bude označkovaný text zobrazen nebo vytištěn. Je to přístup typický pro textové procesory, které ovšem obvykle používají binární značkování, nebo formátovací příkazy ukládají odděleně od textu. Nejrozšířenějším prezentačním jazykem je alternativní formát textového procesoru Word – Rich Text Format (RTF).

Historie.

Etymologie a původ.

Pojem "značkování" () souvisí se středověkou praxí připisování poznámek do rukopisů a s korektorskými značkami, sloužící k opravám a úpravám textu před tiskem.

Značkování na počítačích.

Počáteční impuls pro vývoj značkovacích jazyků lze vystopovat v programu "RUNOFF", jehož jméno vychází z "I'll run off a copy" (vyjedu kopii), který napsal Jerome H. Saltzer v jazyce symbolických adres MAD v roce 1964 pro operační systém CTSS. RUNOFF se stal přímým předchůdcem programu runoff pro formátování dokumentů na operačním systému Multics. Od něho odvozují svůj původ unixové programy troff a nroff a jejich následníci. Tyto programy patří mezi první šířeji používané počítačové systémy pro přípravu textů používající značkovací jazyk mimo polygrafický průmysl. Na základě formátovacích příkazů, které se vkládají přímo do textu dokumentu, se vytváří příkazy pro zformátování textu pro určité výstupní zařízení, aby se výstup co nejvíce blížil požadavkům autora. Řídicí instrukce byly často specifické pro konkrétní výstupní zařízení. Při jejich použití se nezřídka postupovalo metodou pokusu a omylu, dokud nebyl vzhled výsledného dokumentu uspokojivý. Když začaly být dostupné systémy WYSIWYG (), mnoho uživatelů přešlo na tyto systémy. Přímé používání značkovacích jazyků pro typografii se nyní většinou omezuje na profesionální přípravu textu k publikování. WYSIWYG editory však obvykle podporují ukládání dokumentů ve formátech založených na některém ze značkovacích jazyků.  Pod vlivem programu RUNOFF William W. Tunnicliffe v roce 1967 prezentoval na konferenci značkovací jazyk pro zpracování textů na počítači pod názvem "obecné kódování" (). V 70. letech 20. století Tunnicliffe vedl vývoj standardu pro polygrafický průmysl nazývaného GenCode, a později se stal prvním předsedou výboru International Organization for Standardization, který vytvořil první standardní deskriptivní značkovací jazyk SGML.  Knižní výtvarník Stanley Rice publikoval v roce 1970 text. Brian Reid, ve své disertaci na Carnegie Mellon University z roku 1980 vypracoval teorii a fungující implementaci deskriptivního značkování.  Za otce značkovacích jazyků však bývá považován Charles Goldfarb z IBM, který přišel na základní princip v roce 1969 při práci na jednoduchém systému pro správu dokumentů pro právnické firmy a, který v tomto roce spolupracoval při návrhu jazyka IBM GML. GML bylo poprvé publikováno v roce 1973. Už v roce 1974 vytvořil na základě GML a GenCode jazyk SGML a později se stal předsedou SGML výboru.

TeX.

Mezi hlavní publikační standardy patří systém TeX vytvořený ve druhé polovině 70. let 20. století Donaldem Knuthem se záměrem vytvořit nástroj pro naprosto přesný popis rozvržení textu pro sazbu odborné literatury v profesionální kvalitě. V průběhu 80. let byl doplněn mimo jiné o systém pro popis znaků Metafont a systém pro souběžný vývoj programového vybavení a dokumentace (Web). TeX je díky svým rozšířením používán pro sazbu odborné i krásné literatury a je standardním publikačním formátem v mnoha odvětvích vědy. Jeho nevýhodou je strmá učící křivka. Pro práci se systémem TeX se často používají nadstavbové sady maker, z nichž nejznámější je LaTeX.

Scribe, GML and SGML.

První jazyk, který jednoznačně oddělil strukturování dokumentu od jeho vizuální prezentace, byl jazyk Scribe, který vytvořil a ve své doktorské práci z roku 1980 popsal Brian Reid. Scribe byl v několika ohledech revoluční: přinesl nejen myšlenku stylů oddělených od značek, ale také gramatiku určující možnosti použití značek. Scribe ovlivnil vývoj Generalized Markup Language a je přímým předchůdcem jazyků HTML a LaTeX.  Myšlenka, že značky by měly odrážet strukturu dokumentu a vizuální prezentaci ponechat stranou vedla na počátku 80. let 20. století k vytvoření SGML. Jazyk, který zahrnul principy z nejrůznějších zdrojů (včetně Tunnicliffova GenCode) definoval výbor vedený Ch. Goldfarbem, mezi jehož členy patřili Sharon Adler, Anders Berglund a James A. Marke.  SGML definuje nejen formát značek, ale pomocí Document Type Definition (DTD) nebo XML schématu umožňuje i popsat, které značky jsou v určitém místě povoleny. To umožňuje vytvářet libovolné systémy značek, podle potřeb autorů. SGML je tedy ve skutečnosti meta-jazyk, který umožňuje popsat množství konkrétních značkovacích jazyků. SGML se v roce 1986 stalo mezinárodním standardem ISO 8879. Jazyk SGML byl velmi dobře přijat a byl téměř 20 let využíván v systémech s velkými požadavky na zpracování textů. Většina značkovacích jazyků, které vznikly na konci 80. let, včetně TEI a DocBook vychází ze SGML. Nicméně pro svoji šíři je poměrně obtížný na naučení, což je vedlejším efektem snahy poskytovat příliš mnoho a být co nejflexibilnější. Kvůli předpokladu, že značkování budou manuálně provádět lidé, kteří uvítají možnost vypustit některé značky, vedla k možnosti, že některé značky (koncové, počáteční nebo obojí) nejsou povinné, což způsobuje problémy při zpracování SGML dokumentů. Po přijetí standardu XML stále větší množství aplikací nahrazuje SGML značkování XML.

HTML.

Jazyk HTML navrhl v roce 1990 Tim Berners-Lee při vytváření informačním systému pro CERN, fyzikální výzkumné centrum poblíž Ženevy ve Švýcarsku. Tim Berners-Lee napsal i první webový prohlížeč WorldWideWeb, který dal jméno celému systému. HTML se v kombinaci s protokolem HTTP ("HyperText Transfer Protocol – protokol pro přenos hypertextu") a hypertextovými odkazy URL stal základem WWW – nástroje, který dal tvář dnešnímu Internetu; HTML samotný se stal nejrozšířenějším značkovacím jazykem.  V roce 1993 dokončili Marc Andreessen a Eric Bina, zaměstnanci NCSA ("National Center for Supercomputer Applications") první grafický prohlížeč Mosaic pro počítače IBM PC a Macintosh, který započal cestu WWW na počítače obyčejných lidí – neinformatiků.  Pro původní HTML neexistovalo DTD, jazyk byl silně inspirován značkovacími jazyky vycházejícími ze SGML. Deskriptivní značkování, které poskytlo celému systému nebývalou flexibilitu a rozšiřitelnost, bylo podle Stevena DeRosea hlavním faktorem úspěchu WWW.  Podle některých autorů by se HTML, XML a SGML (s výjimkou jeho řídce používané volby CONCUR) neměly nazývat značkovací jazyky, ale "obalující jazyky" (container language), protože nepodporují nehierarchické struktury (viz Hierarchický model). Termín "obalující jazyky" je však velmi málo rozšířen. Probíhá výzkum nehierarchických značkovacích modelů, z nichž některé jsou popsány v XML a odvozených jazycích (např. v příručkách Text Encoding Initiative, Open Scripture Information Standard a CLIX), zatímco jiné nikoli (například MECS a Layed Markup and Annotation Language nebo LMNL). Výsledky výzkumu jsou publikovány v proceedings konferencí Extreme Markup a Balisage.

XML.

XML (Extensible Markup Language) je v současnosti nejpoužívanější značkovací metajazyk. Byl vyvinut organizací World Wide Web Consortium ve výboru, který vytvořil a kterému předsedal Jon Bosak s cílem vytvořit jednodušší variantu SGML pro publikaci dokumentů na Internetu. XML je stejně jako SGML meta-jazyk, což uživatelům umožňuje vytvářet značky podle jejich potřeb i popisovat, jak mohou být tyto značky používány.  Přijetí XML napomohl fakt, že každý XML dokument může být zapsán tak, aby splňoval pravidla pro SGML dokumenty, takže stávající uživatelé a aplikace mohli lehce přejít na XML. Z XML bylo vypuštěno mnoho složitějších vlastností, stejně jako vlastností orientovaných na zpracování člověkem, aby se usnadnila implementace pro publikaci a zpracovávání textů. Protože se podařilo najít kompromis mezi jednoduchostí a pružností, XML se nyní již široce používá i pro jiné účely, např. pro komunikaci data mezi aplikacemi. Stejně jako HTML může sloužit jako obalující jazyk.

XHTML.

Od ledna 2000 vycházejí všechna Doporučení W3C pro HTML z XML místo ze SGML – proto se používá zkratka XHTML ("Extensible HyperText Markup Language"). Specifikace jazyka vyžaduje, aby WWW dokumenty ve formátu XHTML byly "well-formed" XML dokumenty, což umožňuje, aby dokumenty byly formátovány robustněji podle přísnějších pravidel s použitím značek známých z HTML.  K nejvýznamnějším rozdílům mezi HTML a XHTML patří pravidlo, že "všechny elementy musí být uzavřené": prázdné HTML elementy jako s codice_1 musí být buď "zakončené" normální koncovou značkou nebo nahrazeny speciálním tvarem: codice_2 (mezera před 'codice_3' na konci značky je nepovinná, ale bývá používána, aby starší prohlížeče a SGML parsery značku zpracovaly). Dále všechny hodnoty atributů ve značkách musí být uvedeny v uvozovkách. Jména všech značek a atributů musí být psána malými písmeny; v HTML, které nerozlišuje velká a malá písmena, se v nich často používala velká písmena.

Další aplikace používající XML.

V současnosti existuje mnoho aplikací používajících XML, např. Resource Description Framework (RDF), XForms, DocBook, SOAP a Web Ontology Language (OWL).

Vlastnosti.

Společnou vlastností většiny značkovacích jazyků je prokládání textu dokumentu značkovacími instrukcemi v jednom datovém proudu nebo souboru. Alternativním řešením je značkování oddělené od textu a použití ukazatelů, posunutí, identifikátorů nebo jiných metod k propojení značkování s textem. Oddělené značkování je méně rozšířené, ale často ji používají interně programy pro zpracování označkovaných dokumentů. Příklad označkovaného textu v HTML:

Anatidae

The family Anatidae includes ducks, geese, and swans, but not the closely related screamers.
  Text uzavřený mezi znaky "menší než" a "větší než" codice_4 jsou značkovací instrukce (známé jako tags) a text mezi nimi je skutečný text dokumentu. Značky codice_5, codice_6, a codice_7 jsou příkladem "sémantického" značkování, které popisuje význam textu, který je mezi nimi uzavřen. Konkrétně codice_5 znamená "toto je nadpis první úrovně", codice_6 znamená "toto je odstavec", a codice_7 znamená "toto je zvýrazněné slovo nebo fráze". Program, který interpretuje takovéto strukturní značky může používat svá vlastní pravidla a styly pro prezentaci jednotlivých částí textu použitím různých druhů písma, tučnosti, velikosti písma, odsazení, barvy a dalších stylů. Značka "h1" (hlavička úrovně 1) může být reprezentována velkým tučným bezpatkovým písmem nebo podtrženým písmem psacího stroje nebo může být zobrazena jako ostatní písmo.  Naproti tomu značka codice_11 v HTML je příkladem "prezentačního" značkování; obvykle se používá pro určení určité charakteristiky textu (v tomto případě použití kurzívy) bez udání jeho účelu.  Organizace Text Encoding Initiative (TEI) publikovala rozsáhlé příručky jak kódovat texty s humanitním zaměřením. Tyto kolektivně zpracované příručky se používají v projektech pro digitalizaci historických dokumentů, děl význačných učenců, vybraných období, žánrů apod.

Alternativní použití.

Značkovací jazyky sice byly původně určeny pro textové dokumenty, ale stále více se používají i v jiných oblastech pro prezentaci různých typů informací, mimo jiné seznamů skladeb, vektorové grafiky, webových služeb, content syndication a uživatelských rozhraní. Většinou se jedná o XML aplikace, protože XML je dobře definovaný a rozšiřitelný jazyk.  XML umožňuje kombinovat více značkovacích v jednom profilu, jako např. XHTML+SMIL a XHTML+MathML+SVG.  Protože značkovací jazyky a obecněji jazyky pro popis dat (ne nutně používající textové značky) nejsou programovacími jazyky (většinou se jedná o popisy dat bez instrukcí), jsou snáze zpracovatelné než programovací jazyky – například webové stránky ve formátu HTML, oproti programům v jazyce C, a proto bývají často vkládány do WWW stránek pro zobrazení dokud není stránka plně načtena atd. To vede k návrhu WWW využívajícímu princip "Rule of Least Power", které usiluje o použití (výpočetně) "nejslabšího" jazyka, který postačuje pro požadované použití.

Značkovací jazyk () je v informatice prostředek k obohacení textu o dodatečné informace – nejčastěji o významu, struktuře a způsobu zobrazování jednotlivých částí textu. Dodatečné informace se vkládají přímo do textu v podobě značek (), příkazů () nebo direktiv. Značky se používají od vynálezu knihtisku, autor dával tiskařovi značkou na vědomí, že bude změna typu písmen, že má vynechat místo na obrázek, atd. Výsledný zdrojový text je stále obyčejný textový soubor, často v kódování ASCII, což umožňuje jeho editaci i nejjednoduššími textovými editory, jako je například Poznámkový blok v MS Windows nebo vi v Unixu. Nejznámějšími značkovacími jazyky jsou HTML (HyperText Markup Language) a XML, ve kterých je vytvořena většina WWW stránek.  Tradičními představiteli značkovacích jazyků byly nástroje pro formátování textu – programy nroff, troff z operačního systému Unix či typografický systém TeX. Za značkovací jazyk lze označit i PostScript a RTF.  Pro vymezení řídicích konstrukcí – značek či příkazů – slouží znaky se speciálním významem. V nroffu a troffu je to znak tečka (.) na začátku řádku, v PostScriptu lomítko (/), v TeXu a RTF zpětné lomítko (\), v HTML a XML znaky „menší než“ (<) a „větší než“ (>), jež ohraničují značky. Text mezi nimi je chápán jako instrukce, kterou využije zpracovávající software.  Velkou výhodou značkovacích jazyků je to, že díky otevřenému textovému formátu nevyžadují speciální programové vybavení pro svou editaci. Specializované programy či alespoň adaptace některých výkonnějších editorů ale jejich editaci podstatně usnadní a zpříjemní. Dokumenty v těchto jazycích lze snadno strojově generovat. Nástroje pro jejich zpracování většinou bývají k dispozici zdarma a s otevřeným zdrojovým kódem. Na druhé straně jejich použití vyžaduje určité základní znalosti, které lze však poměrně rychle získat. Na rozdíl od WYSIWYG nástrojů však není možné si ke značkovacímu jazyku sednout a bez znalosti jeho příkazů či značek jen tak experimentovat.

In computer text processing, a markup language is a system for annotating a document in a way that is syntactically distinguishable from the text, meaning when the document is processed for display, the markup language is not shown, and is only used to format the text. The idea and terminology evolved from the "marking up" of paper manuscripts (i.e., the revision instructions by editors), which is traditionally written with a red or blue pencil on authors' manuscripts. Such "markup" typically includes both content corrections (such as spelling, punctuation, or movement of content), and also typographic instructions, such as to make a heading larger or boldface.  In digital media, this "blue pencil instruction text" was replaced by tags which ideally indicate what the parts of the document "are", rather than details of how they might be shown on some display. This lets authors avoid formatting every instance of the same kind of thing redundantly (and possibly inconsistently). It also avoids the specification of fonts and dimensions which may not apply to many users (such as those with different-size displays, impaired vision and screen-reading software).  Early markup systems typically included typesetting instructions, as troff, TeX and LaTeX do, while Scribe and most modern markup systems name components, and later process those names to apply formatting or other processing, as in the case of XML.  Some markup languages, such as the widely used HTML, have pre-defined presentation semantics—meaning that their specification prescribes some aspects of how to present the structured data on particular media. HTML, like DocBook, Open eBook, JATS and countless others, is a specific application of the markup meta-languages SGML and XML. That is, SGML and XML enable users to specify particular schemas, which determine just what elements, attributes, and other features are permitted, and where.


Původ.

Jak název v mnoha jazycích napovídá, byla jednotka původně odvozena od šířky (mužského) palce: francouzské "pouce", španělské "pulgada", švédské "tum", holandské "duim" stejně jako názvy ve slovanských jazycích znamenají jak prst, tak jednotku délky. V antice byl „palec“ (latinský "digitus") stanoven jako šestnáctina stopy, to jest asi 18,52 mm. Naproti tomu anglický název "inch" nemá s palcem nic společného a je odvozen z latinského "uncia" („dvanáctina“), jež byla v antickém Římě definována jako dvanáctina stopy (latinsky "pes") a tento poměr platí v palcových systémech dodnes. V Anglii byl palec už v raném středověku definován jako délka tří zrn ječmene, jeho název "inch" však už tehdy odkazoval k římskému původu a dvanáctině stopy. Není tedy jasné, zda prvotní jednotkou byla stopa, lidský palec nebo obilné zrno.  Hodnota délkového palce byla v různých zemích, oblastech a často i jednotlivých městech různá. V Rakousku byl palec normalizován a sjednocen patentem Marie Terezie z roku 1756 a měřil 26,34 mm, v Praze se však dále používal „římský“ palec, měřící 24,69 mm.

Palcový systém.

Jak už bylo řečeno, zakládají se palcové systémy na poměru 12 palců = 1 stopa. Palce se dělí na poloviny, čtvrtiny, osminy atd. až po 1/128 palce, případně jejich násobky (například 3/8 palce). V 19. století se objevují i „desetinné“ palce, které se dělí na desetiny a setiny. Tak je tomu i v americkém palcovém systému.  Palec se standardně označuje zkratkou in, případně značkou ″. Jedná se o speciální typografický znak zvaný dvojitá prima (HTML entita ″). Tentýž znak se užívá i pro úhlové vteřiny. Nejedná se o české zavírací uvozovky “ (Alt 0147), ani o anglické zavírací uvozovky ” (Alt 0148), ani o dvojitý apostrof ’’ (dvakrát Alt 0146). V náročnějších typech sazby a kvalitnějších textech se uvedenými znaky dvojitá prima nikdy nenahrazuje. Jednoduchou primou ′ (′) se značí stopy a úhlové minuty, příp. kultivary. V tomto značení 6′ 5″ vyjadřují znaky 6 stop a 5 palců.

Použití.

V USA je palec běžnou délkovou jednotkou, i když ve vědách se dnes užívají převážně metrické jednotky. Také ve Spojeném království se běžně měří na palce. Vzhledem k přednímu postavení anglického a amerického průmyslu se od 19. století staly palcové míry průmyslovým standardem v celé řadě odvětví. Rozměry instalačních trubek, pneumatik, elektronických součástek nebo displejů se běžně udávají v palcích všude po světě. Také hustota obrazu se měří body na palec ("dpi"), resp. pixely na palec ("ppi") a v různých odvětvích se užívají palcové Whitworthovy závity. V dalších odvětvích se palcové standardy sice užívají, ale vyjadřují v metrických jednotkách. Tak železniční rozchod 1435 mm je vlastně 4′ 8½″, ráže 6,35 mm je 1/4″ (což se obvykle značí jako .25 palce) a podobně.

Palec nebo také coul (z něm. "Zoll") je jednotka pro měření délky, která se v mnoha zemích již přestala používat. Její hodnota různě kolísala mezi 23 a 27 mm, v českých zemích obvykle 26,3 mm, anglický palec měřil 25,39954 mm. Dodnes se běžně užívá v USA a zčásti i ve Spojeném království a v Kanadě, i když tam je zavedena metrická soustava; palec (inch) je od roku 1959 definován přesně jako 25,4 milimetru. Není to jednotka SI.

The inch (abbreviation: in or ″) is a unit of length in the (British) imperial and United States customary systems of measurement. It is equal to yard or of a foot. Derived from the Roman uncia ("twelfth"), the word "inch" is also sometimes used to translate similar units in other measurement systems, usually understood as deriving from the width of the human thumb.  Standards for the exact length of an inch have varied in the past, but since the adoption of the international yard during the 1950s and 1960s it has been based on the metric system and defined as exactly 25.4mm.


Původ a kariéra.

Titus se narodil dva roky před smrtí Caliguly jako příslušník poměrně nevýznamné rodiny Flaviů. Během svého dětství prošel stejnou výchovou a vzděláním jako Britannicus, syn císaře Claudia. Údajně byli natolik blízkými přáteli, že se napil ze stejného poháru, kterým byl Britannicus otráven. Když se později stal císařem, nechal v paláci vystavět jeho sochu ze zlata.  Po prvních politických zkušenostech v nižších úřadech sloužil Titus od roku 61 jako vojenský tribun v Horní Germánii a v Británii. V těchto provinciích velel jeho otec jako legát římským jednotkám. V roce 64 se Titus vrátil z Británie do Říma, kde pracoval jako advokát a zastával obvyklé úřady mladého senátora. Ve stejném roce se oženil se svojí první ženou Arrecinou Tertullou, jejíž původ není znám. Tertulla zemřela krátce po svatbě, pravděpodobně při porodu dcery Julie. Jeho druhou ženou byla Marcia Furnilla, která pocházela z rodiny bývalého prokonsula Afriky. Z tohoto spojení nezískala rodina Flaviovců žádné výhody, protože Marciina rodina upadla u císaře Nerona v nemilost a manželství bylo krátce nato rozvedeno.

Židovská válka.

V provincii Judea vypukla v roce 66 revolta židovského obyvatelstva proti Římu. Jejími důvody byla vysoká daňová zátěž a svévole římských místodržitelů, neúcta k židovskému náboženství a řada dalších faktorů objektivní i subjektivní povahy. K potlačení nepokojů vtáhla do oblasti vojska pod vedením Gaia Cestia Galla, ta však musela za velkých ztrát ustoupit a z lokální záležitosti na předpolí Asie se stala věc celoříšského významu. Už jen z hlediska prestiže bylo nemyslitelné, aby císařské úřady nechaly vývoj situace bez odpovědi.  Úkolem porazit židovské vzbouřence pověřil císař Nero ještě v roce 66 osvědčeného velitele Vespasiana, který pro něj vzhledem ke svému prostému původu nepředstavoval velké ohrožení. Vespasianus dostal k dispozici tři legie a četné pomocné sbory, celkem asi 60 000 mužů ve zbrani. S sebou vzal i tehdy šestadvacetiletého Tita, který byl pověřen velením XV. legie. Titus sice neměl pro tak vysokou funkci potřebný věk a prakticky žádné zkušenosti, rychle se však osvědčil a již roku 67 se mu podařilo dobýt město Jaffa. Zúčastnil se pak vojenských akcí u Guš Chalav, Tiberiady, Tarichey i Gamaly.

Rok čtyř císařů.

Krátce po vypuknutí židovské války zažila římská říše dosud největší krizi od vzniku principátu. Svržení císaře Nerona v červnu 68, způsobené zejména špatným stavem financí, přivedlo na trůn prvního císaře z jiného než julsko-klaudijského rodu – Servia Sulpicia Galbu – avšak jeho vláda měla jen epizodický ráz; již v lednu 69 přišel také on o moc. Následná občanská válka mezi novými pretendenty trůnu, Othonem a Vitelliem, v níž nakonec zvítězil Vitellius, otřásla celým impériem a zpustošila sever Itálie. V mezidobí stále probíhal krvavý konflikt s Židy na východě.  Vespasianus a Titus se k nečekanému vývoji situace postavili svorně – po Neronově smrti se Titus ihned vypravil za Galbou, aby mu oznámil loajalitu vojsk bojujících v Judeji. Později oba Flaviovci zaujali vyčkávací pozici, dokud nebylo zřejmé, jak vratké Vitelliovo postavení je. V červenci 69 provolaly legie v Sýrii, Egyptě a Judeji Vespasiana císařem a ten nejpozději v srpnu téhož roku udělil Titovi titul "caesar". Občanská válka s Vitelliem měla poté rychlý průběh – v prosinci ovládli Flaviovci Řím, zatímco Vitellius zahynul. Na římský trůn nastoupila nová dynastie.

Císařským princem.

Obléhání Jeruzaléma.

Po vítězství se Vespasianus odebral do Říma, aby se pokusil odstranit následky občanské války, a jeho roli na východě převzal Titus. Bylo mu nařízeno, aby židovskou válku dovedl do konce ("ad reliqua Iudaici belli perpetranda"), což konkrétně znamenalo především dobytí Jeruzaléma, který až dosud odolával všem výpadům římských vojsk. Zda bylo plánováno i úplné zničení města, nelze na základě dochovaných pramenů rozhodnout, pravděpodobně však Římané žádné jasné plány neměli. Na jaře roku 70 zahájil Titus se čtyřmi legiemi obléhání pevnosti, v níž se tehdy shromáždila skoro třetina obyvatel Judeje, aby oslavila nejdůležitější židovský svátek, pesach. Titus prý dal před očima obléhaných mučit a ukřižovat velké množství Židů, podle Flavia Iosepha jich bylo až 500 denně. Zlomit odpor obránců však přesto nebylo snadné.  V průběhu června a července zdolali Římané všechny obtíže, které jim bránily v postupu. Po dobytí a rozboření druhého pásma hradeb přikázal Titus zbudovat kolem celého města zeď, aby obléhaným vzal naději na jakoukoli možnost úniku. Touto cestou mělo být více než 600 000 Židů během několika týdnů vyhladověno. Střed města spolu s chrámem se udržel až do počátku srpna, poté Titovi vojáci podpálili chrámový okrsek a usmrtili všechny, kteří dosud nezemřeli hladem či nespáchali sebevraždu. Během obléhání prý zahynulo 1 100 000 lidí, o něco menší počet přežil. Jeruzalémský chrám byl zcela zničen.  S podrobeným obyvatelstvem se nakládalo mimořádně krutě – velká část byla prodána do otroctví nebo zabita při hrách v cirku, příjmy ze země si přisvojil císařský fiskus, dávky určené na vydržování jeruzalémského chrámu přešly na zabezpečení chrámu Jova Kapitolského v Římě. V červnu 71 oslavil Titus spolu s Vespasianem nad Židy triumf.

Politická role za Vespasiana.

Po skončení židovské války začal Vespasianus systematicky připravovat půdu pro Titův nástup na trůn. Oba spolu sdíleli skoro každý rok konzulát – častěji než většina jejich předchůdců i nástupců. V roce 71 se stal Titus prefektem pretoriánů a v roce 73 spolu s otcem i censorem. Čtrnáctkrát ho vojsko provolalo za "imperátora".  Z titulu různých funkcí se Titus angažoval v soudnictví, kde mnohdy vystupoval tak nemilosrdně, že si vysloužil pověst "řezníka". Podle Suetonia procesy nejen osobně řídil, ale často je nechával rozhodovat lidem v divadle. Pro údajnou velezradu dal popravit několik senátorů, celkově se však projevil jako schopný administrátor, přístupný radám druhých. Pravidelně ho bylo možno vidět na zasedání senátu, kde dokázal vyjít s různými zájmovými skupinami; mnozí v něm viděli faktického Vespasianova spoluvládce.

Vláda.

Vespasianova smrt 23. června 79 vynesla Tita automaticky do čela říše – on sám počátek své vlády počítal od 24. června téhož roku ("dies imperii"). Zesnulý císař byl slavnostně pohřben a prohlášen za boha ("consecratio"), přičemž jeho syn a nástupce si připojil ke jménu přídomek "divi Vespasiani filius" (syn božského Vespasiana). Současně mu byly uděleny všechny tituly a pocty, které si přisvojili jeho předchůdci v 1. století, od čestného jména Augustus až po hodnost nejvyššího velekněze.  Titova vláda stála ve znamení všeobecného míru a jediným projevem neklidu bylo vystoupení jakéhosi Terentia Maxima v Malé Asii, který svým zjevem připomínal Nerona – to mu umožnilo vydávat se za císaře a získat si jisté množství straníků. Nakonec Terentius uprchl za Eufrat k parthskému králi Artabanovi III., u něhož našel dočasně azyl; později ho Parthové usmrtili.

Vnitřní politika.

Zkušenosti s Titem ve funkci "caesara" a prefekta pretoriánů vzbuzovaly zpočátku obavy, zda se z něj nestane "druhý Nero", Titus však všechnu nedůvěru rozptýlil mírností a velkorysostí. Stejně jako otec udržoval dobrý vztah se senátem a zcela nečekaně slíbil, že nikdy nenechá popravit žádného senátora – tím si získal na svou stranu aristokracii. Tato politika se odlišovala od politiky většiny panovníků v 1. století a Titovi získala takovou proslulost, že jej současníci obratem zařadili mezi "dobré císaře".  V administrativní a vojenské oblasti pokračoval Titus v dosavadním kurzu, což kromě ofenzívy v Británii znamenalo především opevňování hranic, zvláště v Podunají a na Eufratu. Jeho zákonodárná činnost se týkala tak odlišných sfér, jako bylo pozemkové vlastnictví, otázky manželské a právo svobodně odkazovat majetek. Obklopil se schopnými rádci a na veřejnosti vystupoval jako uvážlivý vládce, pečující o blaho všech vrstev společnosti. Po celé říši se rozšiřovala síť komunikací, zlepšovala se infrastruktura. Z řady opatření profitovali vojáci, provinciálové a chudší skupiny Římanů.

Živelní pohromy.

Vážným problémem, se kterým se Titus musel vypořádat, byl nečekaný výbuch Vesuvu 23. srpna 79. Vyžádal si četné oběti na životech (zahynul i známý polyhistor Plinius Starší) a sopečný popel zasypal města Pompeje, Herculaneum a Stabie. Titus se ujal odstraňování následků katastrofy osobně a vysloužil si za to uznání veřejnosti – problémy tím však neskončily. Během jeho pobytu v Kampánii zachvátil Řím mohutný požár, při němž byla zničena řada budov (včetně Pompeiova divadla a chrámu Jova Kapitolského). Také v tomto případě bylo nutné zajistit postiženým pomoc.

Stavební činnost.

V roce 80 se Titovi podařilo dokončit Flaviovský amfiteátr (Koloseum), s jehož stavbou započal už Vespasianus. K jeho zasvěcení byly uspořádány velmi nákladné, sto dnů trvající hry, jejichž součástí se stala kromě bojů zvířat a gladiátorů i námořní bitva ("naumachie"). Stavbu amfiteátru hradili Římané z válečné kořisti získané za židovské války, jak o tom svědčí nově interpretovaný nápis z 1. století. Kromě toho pečoval Titus o rozvoj akvaduktů v hlavním městě ("Aqua Marcia", "Curtia" a "Caerulea") a vydal příkaz, aby se část Neronova "Zlatého domu" ("Domus aurea") přestavěla na lázně. O jeho velkorysosti vůči obětem katastrof (obnova Kampánie a Říma) již byla řeč.

Panovnická stylizace.

Podobně jako Vespasianus byl Titus nucen zabývat se i otázkami legitimity a panovnické stylizace. Flaviovci se nemohli pochlubit obrazy slavných předků jako jiné rody a museli v tomto směru poukazovat na vlastní úspěchy a schopnosti – k tomu jim posloužilo vítězství v židovské válce. Na Titových mincích se objevily legendy "IVDAEA CAPTA" či "IVDEA DEVICTA" ("Judea podrobena, poražena"), vyjadřující zásluhy nové dynastie o stát. Titus nicméně odmítl připojit ke svému jménu vítězné příjmení "Iudaicus", protože nechtěl být spojován s židovským náboženstvím a zvyky. V případě Judeje navíc ani nešlo o dobytí nového území, ale jen o "bellum iustum", spravedlivou válku proti vzbouřencům.  Legitimitu flaviovského rodu se Titus pokoušel upevnit navázáním na julsko-klaudijské dědictví. Dal razit pamětní mince svých zbožštěných předchůdců na trůně, Augusta a Claudia. Stejně jako Augustus dbal o kult vlastního rodu a zahájil stavbu chrámu božského Vespasiana – ten byl však dokončen až po jeho smrti.

Smrt.

Titus zemřel roku 81 na stejném místě jako jeho otec Vespasianus. Jeho předčasná smrt sice vyvolala domněnky, že byl otráven svým bratrem Domitianem, avšak má se za to, že zemřel přirozenou smrtí. Podle některých zpráv prý navzdory radám lékařů navštívil lázně, a to jeho nemoc vážně zhoršilo.

Citát.

Titova reakce na to, že jednou neudělal za celý den nic dobrého.  Suetonius, "Titus" 8, 1.

Literatura.

Prameny  Bibliografie

Titus Flavius Vespasianus, jako císař "Imperator Titus Caesar divi Vespasiani filius Vespasianus Augustus" (30. prosince 39 Řím – 13. září 81 Aquae Cutiliae), byl římský císař z flaviovské dynastie panující od 24. června 79 do 13. září 81. Byl starším synem vojevůdce a pozdějšího císaře Tita Flavia Vespasiana a bratrem Flavia Domitiana, posledního flaviovského vladaře. Jako první císař nastoupil na trůn po svém vlastním otci.  Do historického povědomí se zapsal především jako úspěšný vojevůdce z dob židovské války a jako jeden z nejmírnějších císařů, co kdy panovali. Tato tradiční hodnocení vycházejí z pohledu vládnoucích (hlavně) senátorských vrstev a nezohledňují zcela krutosti, jichž se Římané za židovské války dopouštěli, ani to, že Titův obraz v dějinách byl vykreslován pod dojmem následné despotické vlády Domitianovy, díky níž se jeho působení v čele říše jevilo jako zlatý věk. Přesto je řada pozitivních císařových vlastností nepřehlédnutelná.

Titus ( ; full name: "Titus Caesar Vespasianus"; 30 December 39 – 13 September 81 AD) was Roman emperor from 79 to 81. A member of the Flavian dynasty, Titus succeeded his father Vespasian upon his death, thus becoming the first Roman emperor to come to the throne after his own biological father.  Before becoming emperor, Titus gained renown as a military commander, serving under his father in Judea during the First Jewish–Roman War. The campaign came to a brief halt with the death of emperor Nero in 68, launching Vespasian's bid for the imperial power during the Year of the Four Emperors. When Vespasian was declared Emperor on 1 July 69, Titus was left in charge of ending the Jewish rebellion. In 70, he besieged and captured Jerusalem, and destroyed the city and the Second Temple. For this achievement Titus was awarded a triumph; the Arch of Titus commemorates his victory to this day.  During his father's rule, Titus gained notoriety in Rome serving as prefect of the Praetorian Guard, and for carrying on a controversial relationship with the Jewish queen Berenice. Despite concerns over his character, Titus ruled to great acclaim following the death of Vespasian in 79, and was considered a good emperor by Suetonius and other contemporary historians.  As emperor, Titus is best known for completing the Colosseum and for his generosity in relieving the suffering caused by two disasters, the eruption of Mount Vesuvius in AD 79 and a fire in Rome in 80. After barely two years in office, Titus died of a fever on 13 September 81. He was deified by the Roman Senate and succeeded by his younger brother Domitian.